RO
C 150/48
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
5.4.2022
Pe lângă faptul că solul este potrivit pentru plantarea podgoriilor, condițiile naturale din vecinătatea orașului și, în special, înclinarea terenului, sunt, de asemenea, favorabile.
Podgoriile sunt plantate pe versanții sudici și sud-vestici ai colinelor, cunoscuți sub denumirea de „verő” (versanți însoriți).
Datele meteorologice medii statistice colectate pe parcursul ultimilor 47 de ani sunt următoarele: temperatura medie anuală: 10,65 °C; cantitatea medie anuală de precipitații: 592.6 mm; numărul mediu anual de ore cu soare: 1 964 ore.
În conformitate cu dispozițiile legale în vigoare, terenurile care sunt potrivite pentru plantarea viței-de-vie sunt înregistrate și clasificate în cadastrul viticol în categoria perimetrelor care fac parte din clasele I și II.
Prin urmare, în regiunea viticolă Eger, zonele potrivite pentru plantarea viței-de-vie sunt repartizate pe 18 431 de hectare de teren viticol din clasa I și 3 914 hectare din clasa II.
Suprafața totală este: 22 345 de hectare Fa c to r i um a n i Apariția viței-de-vie în vecinătatea orașului Eger, viticultura în Evul Mediu Pe versantul colinei Kis-Eged a fost găsită o flunză de viță-de-vie fosilizată, veche de 30 de milioane de ani (Vitis Hungarica), dar aceasta nu are nicio legătură cu viticultura actuală.
Pe baza datelor arheologice, Eger și vecinătatea sa au fost populate începând cu secolul X.
Se presupune ca până la începutul secolului al XI-lea a devenit un oraș important în Ungaria.
În conformitate cu un document publicat în 1261 de către regele Béla IV, primul rege al Ungariei, Ștefan cel Sfânt, a donat episcopiei din Eger o parte din producția de vin, care reprezenta o zecime din producția de vin din Valea Eger.
După invazia mongolilor din 1241, depopularea țării și lipsa mâinii de lucru l-au determinat pe regele Béla IV să invite străini să se stabilească în țară.
Probabil aceasta este perioada în care s-au stabilit aici valonii: coloniști sosiți din Valonia s-au instalat, în principal, pe Olasz utca (strada Olasz) și în satul Tállya, situat în împrejurimile orașului Eger, și au învățat populația autohtonă despre tehnicile franceze de viticultură și de conservare a vinului în butoaie.
Primele crame au fost săpate la cererea instituțiilor ecleziastice; cele mai vechi dintre acestea făceau parte din cramele pentru zeciuială („dézsmapince”).
Renumele viticulturii din regiunea Eger datează de mai multe secole.
Gaspar Boutatts, desenator și gravor originar din Țările de Jos, a fost autorul a numeroase gravuri cu acid azotic, care reprezentau diferite peisaje din Ungaria, în special al unei vederi din Eger („Erlau”) care figurează într-un album intitulat „Descrierea exactă a Regatului Ungariei”, publicat în 1688 la Anvers.
De asemenea, o altă gravură anterioară acestei date, publicată în 1617 de către G. Hoefnagel, intitulată „Agria vulgo Erla”, reprezenta orașul viticol care rezistase vitejește trupelor otomane.
Pe cele două gravuri se pot observa cele două surse de mândrie legitimă a locuitorilor, și anume, fortăreața care se înalță peste oraș și colinele plantate cu viță-de-vie din împrejurimi.
Din sursele istorice reiese că viticultura a cunoscut o schimbare foarte mare în timpul secolului al XVII-lea: pe lângă soiurile de viță-de-vie din care se produce vin alb, care erau predominante până atunci în regiune, cele din care se produce vin roșu au câștigat teren progresiv.
Trebuie menționat faptul că, pentru a lucra solul compact și rigid al podgoriilor lor, locuitorii din Eger au inventat o sapă specială, „sapa din Eger”.
Pentru a cântări vinul, aceștia utilizau un recipient numit „Eger akó” (a cărui capacitate era de patru ori mai mare decât cea a unui recipient obișnuit).
Maturarea mai îndelungată a vinului în butoaie de lemn era necesară din cauza acidității, precum și pentru a obține o durată de conservare mai mare.
Vinul producătorilor era învechit în butoaie din stejar aranjate de-a lungul cramelor sau în spații de învechire săpate sub oraș, în tuful riolitic, unde condițiile climatice ale unei crame (de învechire) naturale puteau fi asigurate în permanență.
Cl a s ifi c a r ea po d g or i i lo r î n t re c ut La Eger, viticultura a înflorit pentru prima dată în secolele al XV-lea și al XVI-lea și a beneficiat de o renaștere în secolul al XVIII-lea.
Deținem cadastre create în perioada 1760-1789, care conțin informații despre calitățile speciale ale podgoriilor.
În 1760, acestea au fost clasificate în trei categorii, în funcție de calitatea solului, de înclinarea terenului, de numărul de ore de expunere la soare etc.
Aproape 50 % din podgorii erau clasificate în prima categorie.
În 1789, podgoriile au fost clasificate în șase categorii (existau opt categorii la nivel național, dar în împrejurimile orașului Eger nicio podgorie nu era clasificată în ultimele două).
Principiile de clasificare erau similare cu cele utilizate în 1760, diferența constând în faptul că și podgoriile excelente adaptate elaborării vinurilor licoroase („aszúbor”) au fost clasificate în prima categorie.
Începând cu secolul al XVIII-lea, locuitorii din Eger au dispus de norme care reglementau viticultura, iar responsabilitatea pentru asigurarea respectării acestora aparținea președinților comunităților vitivinicole.
Aceștia, la rândul lor, se aflau sub controlul magistraților municipalității. 8.2.
Vinuri (2) 1.
Descrierea arealului geografic delimitat (continuare)
S oiu r il e d e v iț ă - d e- v i e cu l ti v a te ș i v inu r i l e e la bora te din ac e stea