C 150/66
HU
Az Európai Unió Hivatalos Lapja
2022.4.5.
Szicília az egyik legrégebbi szőlőtermesztési hagyományokkal rendelkező régió a világon; ezt régészeti leletek, valamint a híres szicíliai borokra hivatkozó görög és latin irodalmi források sokasága igazolja.
A föníciaiak idejére (Kr. e. 9–4. század) visszanyúló olaj- és borkereskedelmet a szállításhoz használt amforák és a kerámiatárgyak egyéb fellelt típusai bizonyítják.
A szőlőültetvények virágkora a terület görög megszállása idejére (Kr. e. 8–3. század) tehető, a görögök több szőlőfajtát is behoztak, közéjük tartozik például a ma is termesztett Grecanico.
A szicíliai bor létezésére a római időkből (Kr. e.
3. század – Kr. u.
5. század) és különösen Caesar galliai időszakából van bizonyíték.
A Korán ugyan tiltotta az alkohol fogyasztását, a muszlim fennhatóság idején (827–1061) étkezési szőlőt termesztettek, Pantelleria szigetére pedig a vele szemben fekvő afrikai Cap Zebibről bevitték a „Zebib” (jelenleg Zibibbo vagy Moscato di Alessandria) szőlőfajtát.
A körülhatárolt földrajzi terület és a „Sicilia” DOC közötti kapcsolat alapját a terület sajátos talajtani, éghajlati és domborzati viszonyai képezik.
Az északi rész meghatározó elemét a hegyvidék jelenti, a terület középső, déli és délnyugati részei dombosak.
A délkeleti rész pedig jellemzően fennsíkos és – Szicília keleti felén – vulkanikus jellegű.
Az alacsonyan fekvő területek főleg a part mentén találhatók.
A szőlőültetvények többségének azok a dombos területek adnak helyet, amelyek fekvésük és elhelyezkedésük miatt különösen alkalmasak szőlőtermesztésre, hiszen ez a rendkívül napsütéses és kellően szeles környezet optimális növekedési feltételeket jelent a növények számára, lehetővé téve az egészséges szőlő termesztését és a kiváló minőségű borok készítését.
A napos mediterrán éghajlat – forró és száraz, de szeles nyaraival – biztosítja a szőlő optimális beérését és egészségének megőrzését, valamint elősegíti a cukor felhalmozódását és a kivonatok magas koncentrációját, a hőmérséklet-ingadozások és az ásványokban gazdag talajok pedig frissességet és savasságot kölcsönöznek a bornak.
Mindezek a tényezők olyan borok előállítását eredményezik, amelyek a különböző kategóriákban mindig intenzívek, de kiegyensúlyozott és harmonikus jellemzőkkel bírnak.
A szőlőművelés főleg olyan, nem túl sok helyet igénylő hagyományos módszerekkel történik, amelyek a Trapani megye tengerparti részein még ma is használt hagyományos „alberello” [bokorművelés] módszertől az elterjedtebb, állandó vagy megújított kordonokra alapozott alacsony lugasos módszerig, illetve a belsőbb részek termékeny völgyeiben alkalmazott, nagy helyigényű módszerekig terjednek.
A „Sicilia” DOC hatalmas területe lehetővé teszi mind az őshonos, mind a nem őshonos vagy nemzetközi szőlőfajtákból történő borkészítést, ez pedig azt jelenti, hogy a termékek széles skálája kínálható a lefedett különböző borkategóriákban.
Kategória: Bor (1) E kategóriába a bortípusok széles skálája tartozik: vörösek, rozék és fehérek, beleértve a Passito, Vendemmia Tardiva és Riserva borokat.
A felhasznált szőlőfajták között egyaránt megtalálhatók a nagy megbecsülésnek örvendő őshonos fajták, például az Inzolia, Catarratto és Grillo (ez utóbbi a Catarratto és a Zibibbo fajták keresztezésének eredménye) és a nem őshonos fajták, például a Chardonnay, Müller Thurgau és Sauvignon.
Szicília a vörösborok előállításával kapcsolatban is komoly hírnévre tett szert, az őshonos Frappato és Nerello Mascalese mellett különösen a Nero d’Avola fajtából, valamint a nem őshonos Cabernet Sauvignon, Merlot és Syrah fajtákból nyert borok terén.
Ennek az új iránynak a megkérdőjelezhetetlen főszereplője a Nero d’Avola, amely – még a más fajtákkal alkotott keverékekben is – képes fémjelezni és megjeleníteni a szicíliai bor eredetiségét, de nem csupán színével, hanem mert a Földközi-tenger térségének aromáira és ízeire visszavezethető jelleget ad a bornak.
Az analitikai és érzékszervi jellemzőket tekintve mindezek a bortípusok a kiegyensúlyozott ízükhöz hozzájáruló kiegyensúlyozott fizikai és kémiai tulajdonságokat mutatnak.
Minden típus kellemes, harmonikus, sajátos és elegáns aromákat mutat, esetenként az előállításhoz felhasznált szőlőfajtákra jellemző gyümölcsös, virágos és növényi felhangokkal.
A fehérborok színe változó intenzitású szalmasárga vagy sötétsárga, a vörösborok pedig változó intenzitású rubinvörös színűek, esetleg bíbor és az érés során gránitvörösbe hajló árnyalatokkal.
Valamennyi bor kiegyensúlyozott, jó struktúrával és alkoholtartalommal.
Az e régióban számos forrás tanúbizonysága szerint évezredek óta folytatott szőlőtermesztés története általános és alapvető bizonyítéka az emberi tényezők és a „Sicilia” DOC borok minősége és sajátos jellemzői közötti szoros kapcsolatnak és kölcsönhatásnak.
Az e területen élő emberek az évszázadok során tovább adták a hagyományos szőlőtermesztési és borászati technikákat, amelyek tökéletesítését és finomhangolását az utóbbi idők vitathatatlan tudományos és technológiai fejlődése tette lehetővé.
Ez adja az oltalom alatt álló eredetmegjelöléssel ellátott „Sicilia” borok hírnevét.