HU
C 150/48
Az Európai Unió Hivatalos Lapja
2022.4.5.
A kialakult talaj szőlőtelepítésre való alkalmasságát tovább fokozza a város határának kedvező domborzati adottsága.
A szőlők a hegyek és dombok déli, délnyugati lejtőin, az ún. „verőkön” települtek.
A borvidék jellemző meteorológiai adatainak 47 éves átlaga a következő: évi középhőmérséklet 10,65 °C, évi csapadékmennyiség átlag: 592,6 mm, napsütéses órák számának éves átlaga: 1 964 óra.
A jelenleg hatályos jogszabályok a szőlőtelepítésre alkalmas területeket az ún. termőhelyi kataszterben nyilvántartva I. és II. osztályba sorolják.
Eszerint az Egri borvidéken 18 431 ha I. osztályba tartozó és 3 914 ha II. osztályba tartozó, szőlőültetvény telepítésére alkalmas terület van.
Összesen: 22 345 ha.
E mb e r i t ényező k A szőlő megjelenése Eger környékén, a szőlőtermesztés a középkorban A Kis-Eged oldalából került elő a mintegy 30 millió éves ős-szőlőlevél, a „Vitis Hungarica” megkövesedett maradványa, ez azonban még nincs összefüggésben a jelenkori szőlőműveléssel.
A régészeti adatok alapján Eger és környéke a X. századtól lakott volt, s a XI. század elején már Magyarország jelentős nagyságú települése lehetett. IV.
Béla király 1261.
évi oklevele szerint első királyunk, Szent István az egri püspökségnek adományozta az egri völgy bortizedét.
Az 1241. évi tatárjárást követően a megfogyatkozott népesség, a munkaerőhiány arra késztette IV.
Bélát, hogy idegeneket telepítsen az országba.
Valószínűleg ekkor kerültek Egerbe vallonok, az Olasz utca lakói, valamint az Eger közelében lévő Tálya község vallon telepesei, akik a szőlők francia művelési módját, s a bor hordókban való tárolását meghonosították.
Az első pincék létesítése az egyház intézményeihez fűződhetett, s a legrégebbieket a dézsmapincék között találhatjuk meg.
Az Egri bortermesztés hírneve hosszú évszázadokra tekint vissza.
Boutatts Gáspár, németalföldi rajzoló és rézmetsző számos magyar tárgyú rézkarca ismeretes, így az Antwerpenben 1688-ban megjelent „Description exacte des Royaumes de Hongrie” c. kiadványában szerepel Eger „Erlau” látképe is.
Még korábbról ismeretes Eger (Agria vulgo Erla) metszet a törökverő borvárosról, melyet 1617-ben közölt G. Hoefnagel.
A város mindkét metszeten híres várával és szőlőhegyeivel büszkélkedik.
A források arra utalnak, hogy a szőlőtermesztés a XVII. században nagyon lényeges változáson ment keresztül.
Az eddig uralkodó, fehérbort termelő szőlők mellett fokozatosan teret nyertek a vörösbort adó fajták.
Meg kell jegyezni, hogy az egriek a nehéz kötött talajaik megműveléséhez külön kapatípust ún.
egri kapát készítettek.
A boraik mennyiségének méréséhez pedig az egri akót (az akó kb. négyszerese) használták.
A borok kvázi savassága és hosszú eltarthatósága megkívánta azok hosszabb idejű fahordós érlelését.
A termelők a boraikat a város alatt húzódó természetes pinceklímát (érlelési klímát) biztosító riolittufába vájt pincékben, pincerendszerekben, ászokhordókban érlelték.
A s z ől ő t er ül e te k os ztá l yo zá sa a m ú l tb an Az egri szőlő-és bortermelés első virágkora a XV-XVI.
század, igazi reneszánsza a XVIII. század.
1760-ból és 1789-ből maradtak fönn olyan összeírások, melyek megőrizték számunkra a szőlőterületek minőségi adatait is.
1760-ban a szőlőket három osztályba sorolták, a föld minősége, a terület lejtése, a napfénytartalom stb.
alapján.
A szőlő közel 50 % -a első osztályú volt.
1789-ben az egri szőlőket hat osztályba sorolták (országosan nyolcba, de az utolsó két osztálynak megfelelő szőlők egyáltalán nem voltak a város határában).
Az osztályba sorolási alapelvek hasonlóak voltak, mint 1760-ban, annyi különbséggel, hogy az első osztályba az aszúbor készítéséhez is megfelelő kitűnő szőlők kerültek.
Az egriek már a XVIII. századtól rendelkeztek hegyrendészeti szabályokkal, melyeket a hegybírák által tartattak be, akik egyébként a magisztrátus felügyelete alá tartoztak.
8.2.
Bor (2)
1.
Körülhatárolt terület bemutatása (folytatás)
A t er me s zte tt s ző l őf aj t ák é s a b e l őlü k kész ített bor ok