SV
C 109/16
Europeiska unionens officiella tidning
7.3.2022
3.
Ska artikel 4 i rådets rambeslut 2005/212/RIF (2) av den 24 februari 2005 jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna per argumentum a fortiori tolkas så, att den är tillämplig även när gärningen inte är brottslig, och så, att sådana nationella bestämmelser är rättsstridiga som, såsom artikel 59.2 ZANN, utesluter ägaren till den förverkade egendomen från den grupp personer som har rätt att överklaga eller, såsom artikel 232 ZM, uttryckligen föreskriver att ett beslut, genom vilket egendom får förverkas i enlighet med nationell rätt från en tredje part som inte är deltagare ett administrativt förfarande, inte kan överklagas?
(1) (2)
Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 952/2013 av den 9 oktober 2013 om fastställande av en tullkodex för unionen (EUT L 269, 2013, s. 1).
Rådets rambeslut 2005/212/RIF av den 24 februari 2005 om förverkande av vinning, hjälpmedel och egendom som härrör från brott (EUT L 68, 2005, s. 49).
Överklagande ingett den 8 december 2021 av Jérôme Rivière m.fl. av den dom som tribunalen (sjätte avdelningen) meddelade den 6 oktober 2021 i mål T-88/20, Rivière m.fl. mot parlamentet (Mål C-767/21 P) (2022/C 109/23) Rättegångsspråk: franska Parter Klagande: Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck, Philippe Olivier (ombud: F. Wagner, avocat) Övrig part i målet: Europaparlamentet
Klagandenas yrkanden Klagandena yrkar att domstolen ska — upphäva tribunalens dom av den 6 oktober 2021 i mål T-88/20, Rivière m.fl./parlamentet, — slå fast att överklagandet kan tas upp till prövning, mot bakgrund av artiklarna 263 och 277 FEUF, — slå fast att det saknades rättslig grund för Europaparlamentets talmans muntliga beslut av den 13 januari 2020 och ogiltigförklara det, och — förplikta Europaparlamentet att ersätta samtliga rättegångskostnader.
Grunder och huvudargument Till stöd för överklagandet åberopar klagandena två grunder.
Den första grunden avser att tribunalen missuppfattade och gjorde en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna.
Klaganden gör gällande att särskilt andra meningen i punkt 38 i den överklagade domen utgör en sådan missuppfattning.
Beslutet av den 13 januari 2020 hade nämligen i praktiken medfört att de ledamöter som vägrade att ta bort sin flagga hindrades från att ta ordet i kammaren.
Nämnda missuppfattning medförde att tribunalen underlät att pröva den andra konsekvensen av beslutet.
Följaktligen gjorde tribunalen en felaktig rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna.
Den tog inte hänsyn till att beslutet innebar att ledamöterna hindrades från att utföra en av de väsentliga delarna av det som ingår i utförandet av en parlamentsledamots förtroendeuppdrag, nämligen att ta ordet i kammaren.
Den andra grunden avser att tribunalen åsidosatte artikel 10 i Europaparlamentets arbetsordning och missuppfattade den bestämmelsens rättsliga och faktiska innebörd samt gjorde en uppenbart oriktig bedömning.
Enligt klagandena borde tribunalen ha prövat huruvida den lilla flaggan som användes av ledamöterna kunde anses utgöra en banderoll, och därefter huruvida förekomsten av denna flagga störde ordningen i kammaren eller utgjorde ett uppträdande som var olämpligt och störde parlamentets arbete, för att göra en rättslig bedömning av detta.
Tribunalens jämförelse med andra officiella unionsspråk utgjorde ett åsidosättande av artikel 1 i rådets förordning nr 1 av den 15 april 1958 om vilka språk som ska