RO
C 109/16
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
7.3.2022
3) Dispozițiile articolului 4 din Decizia-cadru 2005/212/JAI (2) a Consiliului din 24 februarie 2005 coroborate cu articolul 47 din cartă trebuie să fie interpretate per argumentum a fortiori în sensul că acesta este aplicabil și atunci când fapta nu constituie o infracțiune, precum și în sensul că sunt inadmisibile dispoziții naționale precum articolul 59 alineatul (2) din Legea privind contravențiile și sancțiunile administrative, care exclude proprietarul bunurilor confiscate din cercul persoanelor care au dreptul de a formula o cale de atac, sau precum articolul 232 din Legea vamală, care prevede în mod expres că nu există căi de atac împotriva unei decizii prin care, în temeiul dreptului național, pot fi confiscate bunuri ale unor terți neimplicați în procedura contravențională?
(1) (2)
Regulamentul (UE) nr.
952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2013, L 269, p. 1) Decizia-cadru 2005/212/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind confiscarea produselor, a instrumentelor și a bunurilor având legătură cu infracțiunea (JO 2005, L 68, p. 49, Ediție specială, 19/vol.
7, p. 147).
Recurs introdus la 8 decembrie 2021 de Jérôme Rivière și alții împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a șasea) din 6 octombrie 2021 în cauza T-88/20, Rivière și alții/Parlamentul (Cauza C-767/21 P) (2022/C 109/23) Limba de procedură: franceza Părțile Recurenți: Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck, Philippe Olivier (reprezentant: F. Wagner, avocat) Cealaltă parte din procedură: Parlamentul European
Concluziile Recurenții solicită Curții: — anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 6 octombrie 2021 în cauza T-88/20, Rivière și alții/Parlamentul; — având în vedere articolele 263 și 277 TFUE, declararea cererii introductive drept admisibilă; — prin urmare, constatarea lipsei de temei legal a deciziei verbale a Președintelui Parlamentului European din data de 13 ianuarie 2020 și anularea acesteia; — obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.
Motivele și principalele argumente În susținerea recursului, recurenții invocă două motive.
Primul invocă o denaturare a faptelor și o eroare de calificare a naturii juridice a faptelor.
În special, recurenții susțin că a doua teză a punctului 38 din hotărâre constituie o denaturare a faptelor.
Măsura contestată a avut efectiv drept efect practic privarea de cuvânt a deputaților care refuzau să înlăture drapelul lor.
Această denaturare a faptelor a condus Tribunalul la disimularea celei de a doua consecințe a deciziei din 13 ianuarie 2020.
Prin urmare, Tribunalul a comis o eroare de calificare a naturii juridice a faptelor.
Acesta nu a luat în considerare privarea de unul dintre elementele esențiale ale exercitării mandatului său de către deputat, și anume luarea de cuvânt.
Al doilea motiv invocă o încălcare și o denaturare în drept și în fapt a articolului 10 din Regulamentul de procedură al Parlamentului European, precum și o eroare vădită de apreciere.
Potrivit recurenților, Tribunalul trebuia să analizeze în fapt dacă micul drapel utilizat de deputați era o pancartă, apoi dacă prezența acestui drapel perturba ordinea ședințelor sau constituia un comportament necorespunzător și compromitea buna desfășurare a lucrărilor parlamentare, pentru a deduce consecințele în drept.
Prin comparația pe care a efectuat-o cu alte limbi oficiale ale Uniunii, Tribunalul nu a respectat