LV
C 109/16
Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
7.3.2022.
3) Vai Padomes Pamatlēmuma 2005/212/TI (2) (2005. gada 24. februāris) 4. pants, skatot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, per argumentum a fortiori ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams arī tad, ja nodarījums nav noziedzīgs nodarījums, kā arī tādējādi, ka nav pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir noteikts ZANN 59. panta 2. punktā, ar kuru no to personu loka, kas ir tiesīgas iesniegt pārsūdzību, tiek izslēgts konfiscētā īpašuma īpašnieks, vai ZM 232. pantā, kurā ir skaidri paredzēts, ka lēmumu, ar kuru atbilstoši valsts tiesību aktiem var konfiscēt administratīvā pārkāpuma procesā neiesaistītas trešās personas īpašumu, nevar pārsūdzēt?
(1) (2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2013, L 269, 1. lpp.).
Padomes Pamatlēmums 2005/212/TI (2005. gada 24. februāris) par noziedzīgi iegūtu līdzekļu, nozieguma rīku un īpašuma konfiskāciju (OV 2005, L 68, 49. lpp.).
Apelācijas sūdzība, ko 2021. gada 8. decembrī Jérôme Rivière u.c. iesniedza par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2021. gada 6. oktobra spriedumu lietā T-88/20, Rivière u.c.
/Parlaments (Lieta C-767/21 P) (2022/C 109/23) Tiesvedības valoda – franču Lietas dalībnieki Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck, Philippe Olivier (pārstāvis – F. Wagner, advokāts) Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Parlaments
Prasījumi Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu: — atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 6. oktobra spriedumu lietā T-88/20, Rivière u.c./Parlaments; — atzīt prasību par pieņemamu atbilstoši LESD 263. un 277. pantam; — līdz ar to atzīt, ka Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja mutiskajam 2020. gada 13. janvāra lēmumam trūkst juridiska pamata, un to atcelt; — piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Pamati un galvenie argumenti Apelācijas sūdzības pamatošanai tās iesniedzēji izvirza divus pamatus.
Pirmais pamats ir par faktu sagrozīšanu un par kļūdu faktu juridiskā rakstura kvalifikācijā.
Konkrēti, apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka sprieduma 38. punkta otrajā teikumā esot sagrozīti fakti.
Apstrīdētais pasākums esot izraisījis praksi, kad deputātiem, kuri atteicās noņemt savu karogu, tika liegts izteikties.
Šāda faktu sagrozīšana esot likusi Vispārējai tiesai ignorēt otrās 2020. gada 13. janvāra lēmuma sekas.
Tātad Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu juridiskā rakstura kvalifikācijā.
Tā neesot ņēmusi vērā to, ka tika liegts viens no būtiskajiem elementiem deputāta mandāta izpildei, proti, iespēja izteikties.
Otrais pamats ir par Eiropas Parlamenta Reglamenta 10. panta apgalvoto pārkāpšanu un sagrozīšanu no tiesību un faktu viedokļa, kā arī acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējai tiesai faktiski bija jāizanalizē, vai mazais karogs, ko deputāti izmantoja, bija plakāts vai transparents, pēc tam – vai šī karoga esamība ir traucējusi sēžu labai norisei vai arī tā ir bijusi nepienācīga rīcība, un apdraudējusi parlamentārā darba labu norisi, lai tas radītu tiesiskas sekas.
Veicot salīdzinājumu ar citām Savienības oficiālo valodu versijām, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi