BG
C 109/16
Официален вестник на Европейския съюз
7.3.2022 г.
3.
Следва ли per argumentum a fortiori нормата на член 4 от Рамково решение 2005/212/ПВР (2) на Съвета от 24 февруари 2005г., във вр. член 47 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че същата е относима и в случаите, когато деянието не съставлява престъпление и следва ли същата да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като тази на чл.
59, ал.2 от ЗАНН, изключваща собственикът на отнетото имущество от кръга на лицата, с право на обжалване и тази на чл.
232 от ЗМ, предвиждаща изрична необжалваемост на акт, с който по националното законодателство е допустимо отнемането на имущество, от трето, неучастващо в административнонаказателното производство лице.
(1) (2)
Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 9 октомври 2013 година за създаване на Митнически кодекс на Съюза (OB 2013, L 269, стр. 1) Рамково решение 2005/212/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно конфискация на облаги, средства и имущество от престъпления (OB 2005, L 68, стр. 49; специално българско издание: глава 19, том 7, стр. 147)
Жалба, подадена на 8 декември 2021 г. от Jérôme Rivière и др. срещу решението, постановено от Общия съд (шести състав) на 6 октомври 2021 г. по дело T-88/20, Rivière и др./Парламент (Дело C-767/21 P) (2022/C 109/23) Език на производството: френски Страни Жалбоподатели: Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck, Philippe Olivier (представител: F. Wagner, avocat) Друга страна в производството: Европейски парламент
Искания на жалбоподателя Жалбоподателите молят Съда: — да отмени решението на Общия съд на Европейския съюз от 6 октомври 2021 г. по дело T-88/20, Rivière и др./Парламент, — предвид членове 236 ДФЕС и 277 ДФЕС, да обяви жалбата за допустима, — да констатира липсата на правно основание на устното решение на председателя на Европейския парламент от 13 януари 2020 г. и да го отмени, — да осъди Европейския парламент да заплати съдебните разноски.
Основания и основни доводи В подкрепа на жалбата жалбоподателите излагат две основания.
Първото основание е изопачаване на фактите и грешка в правната квалификация на фактите.
По-конкретно, жалбоподателите изтъкват, че точка 38, второ изречение от съдебното решение изопачава фактите.
Действителната практическа последица на оспорваната мярка e отнемането на правото на изказване на членовете на парламента, които са отказали да махнат флага си.
Изопачаването на фактите е накарало Общия съд да пренебрегне втората последица от решението от 13 януари 2020 г. Следователно Общият съд е допуснал грешка в правната квалификация на фактите.
Той не е взел предвид лишаването на член на парламента от един от основните елементи при упражняването на неговия мандат, а именно правото на изказване.
Второто основание е нарушение и изопачаване от правна и фактическа страна на член 10 от вътрешния правилник на Европейския парламент, както и явна грешка в преценката.
Според жалбоподателите Общият съд е трябвало да анализира на практика дали малкият флаг, използван от членовете на парламента, е плакат или надпис, както и дали наличието на този флаг нарушава добрия ред в пленарната зала или представлява неуместно поведение и нарушава нормалното протичане на парламентарната работа и да изведе от това съответните правни последици.
Като е направил сравнение с други официални езици на Съюза Общият съд е нарушил член 1 от Регламент No 1 на Съвета от 15 април 1958 година за определяне на