HU
2022.2.28.
Az Európai Unió Hivatalos Lapja
C 95/15
b.
Az a) kérdésre adott nemleges válasz esetén: Legalábbis az olyan felperesek, akiket ivóvíz előállításával és vízkezeléssel bíztak meg, jogosultak-e a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt tilalmak és követelmények megsértésére hivatkozni?
2) A 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése – a 4. cikkhez hasonlóan – az ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett védőövezeteken kívüli víztestek esetében is tartalmazza-e – a gazdálkodási tervekben és intézkedési programokban előírt hosszabb távú tervezésre vonatkozó feladat mellett – azt a kötelezettséget, hogy meg kell tagadni a károsítás tilalmába ütköző konkrét projektek engedélyezését (lásd: a Bíróság 2020. május 28-i „Ummeln” ítélete, C-535/18, 75. pont)?
3) Abból kiindulva, hogy a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése – a 4. cikkre vonatkozó V. melléklettel ellentétben – nem határoz meg saját referenciaértékeket a károsítás tilalmának vizsgálatára: a.
Milyen feltételek mellett kell úgy tekinteni, hogy a víztest állapotának romlása és ennek következtében az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelés mértékének növekedése következik be? b.
A vízkezelés mértékének növekedésére és ezáltal a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt károsítási tilalomra vonatkozó referenciapontnak tekinthetők-e az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló, 1998. november 3-i 98/93/EK irányelv (4) I. mellékletében szereplő határértékek, amire a 2000/60 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének második félmondata utal? c.
A b) kérdésre adott igenlő válasz esetén: Fennállhat-e a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt károsítási tilalom megsértése, ha az egyetlen releváns érték esetében nem az I. melléklet A. vagy B. része szerinti határértékről, hanem az I. melléklet C. része szerinti úgynevezett indikátor paraméterről van szó?
4) Mikor kell feltételezni a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt ivóvízjogi károsítási tilalom megsértését (a 2000/60 irányelv 4. cikke szerinti károsítási tilalomra vonatkozó kritériumot érintően lásd: a Bíróság 2020. május 28-i „Ummeln” ítélete, C-535/18, 119. pont; korábban: a Bíróság 2015. július 1-jei „A Weser kimélyítése” ítélete, C-461/13, (5) 52. pont)? a.
Bármilyen állapotromlás elégséges a jogsértés vélelmezéséhez, vagy b. valószínűsíthetőnek kell lennie, hogy a szulfátra vonatkozó 250 mg/l indikátor paraméter nem teljesül, vagy c. az 98/83 irányelv 8. cikkének (6) bekezdése értelmében vett javító intézkedéseknek kell fenyegetniük, amelyek növelik az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelést érintő ráfordítások mértékét?
5) Tartalmaz-e a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése az anyagi vizsgálati kritérium mellett a hatósági engedélyezési eljárásra vonatkozó követelményeket is, vagyis az Európai Unió Bíróságának a 2000/60 irányelv 4. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlata alkalmazható-e a vizsgálatnak a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti terjedelmére (lásd: az Európai Unió Bíróságának 2020. május 28-i ítélete, C-535/18 – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés)?
6) A projektgazdának a 2000/60 irányelv 7. cikke (3) bekezdése esetleges sérelmének szakértői vizsgálatát is el kell-e végeznie már akkor, amikor a projekt alkalmas a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt követelmények megsértésére?
7) E tekintetben is abból kell-e kiindulni, hogy a vizsgálatnak a vízjogi határozat meghozatalának időpontjában teljesítettnek kell lennie, és következésképpen a bírósági eljárás során utólagosan elvégzett vizsgálat nem orvosolhatja a vízjogi engedély jogellenességét (lásd: a Bíróság 2020. május 28-i „Ummeln” ítélete, C-535/18, 76., 80. és azt követő pontok)?