DA
28.2.2022
Den Europæiske Unions Tidende
C 95/15
b.
Såfremt spørgsmål a) skal besvares benægtende: Har sådanne sagsøgere, til hvem fremstillingen og rensningen af drikkevandet er overdraget, under alle omstændigheder ret til at påberåbe sig tilsidesættelser af forbuddene og forpligtelserne i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3? 2.
Indeholder vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3, også for vandforekomster uden for beskyttelseszoner som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3, andet punktum, ud over mere langsigtede planlægningsforpligtelser i forvaltningsplaner og indsatsprogrammer i lighed med vandrammedirektivets artikel 4 en forpligtelse til at nægte at godkende konkrete projekter på grund af en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse (jf.,Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, præmis 75)? 3.
Idet det lægges til grund, at vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3 — i modsætning til bilag V til vandrammedirektivets artikel 4 — ikke fastlægger egne referenceværdier for kontrollen af forbuddet mod forringelse: a.
Under hvilke betingelser skal det lægges til grund, at der indtræder en forringelse af vandforekomsten og følgelig en forøgelse af omfanget af den rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand? b.
Kunne det relevante referencepunkt for forøgelsen af omfanget af rensningen og dermed for forbuddet mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3, være værdierne i bilag I til Rådets direktiv 98/83/EF (4) hvilket vandrammedirektivets artikel 7, stk.
2, sidste sætningsled, tyder på? c.
Såfremt spørgsmål b) skal besvares bekræftende: Kan der foreligge en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3, når der for så vidt angår den eneste væsentlige værdi ikke er tale om en værdi i henhold til bilag I, del A og B, men om en såkaldt indikatorparameter i overensstemmelse med bilag I, del C? 4.
Hvornår skal det antages, at der foreligger en tilsidesættelse af det drikkevandsretlige forbud mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3 (jf. standarden for forbuddet mod forringelse i vandrammedirektivets artikel 4, Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, præmis 119, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, C-461/13 (5), præmis 52? a.
Er enhver forringelse tilstrækkelig for antagelsen om, at der foreligger en tilsidesættelse, eller b. skal der være en sandsynlighed for, at indikatorparameteren for sulfat på 250 mg/l ikke overholdes, eller c. skal der foreligge risiko for et behov for udbedrende foranstaltninger som omhandlet i drikkevandsdirektivets artikel 8, stk.
6, som forøger omfanget af rensningen i forbindelse med fremstillingen af drikkevand? 5.
Indeholder vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3, tillige ud over det materielle kriterium også bestemmelser om myndighedernes godkendelsesprocedure, således at Domstolens praksis vedrørende vandrammedirektivets artikel 4 kan overføres på omfanget af kontrollen i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3 (jf., Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, det andet præjudicielle spørgsmål)? 6.
Skal bygherren ligeledes gennemføre en sagkyndig undersøgelse om en mulig tilsidesættelse af vandrammedirektivets artikel 7, stk.
3, så snart projektet vil kunne tilsidesætte bestemmelserne i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3? 7.
Skal det i det foreliggende tilfælde ligeledes lægges til grund, at undersøgelsen skal foreligge på tidspunktet for den vandretlige afgørelse, og at en undersøgelse, som foretages efterfølgende som led i en retssag, følgelig ikke kan afhjælpe det forhold, at den vandretlige godkendelse er ulovlig (jf., Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, præmis 76 og 80 ff.)?