hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Forsøk, forhør, forskjell − trykkplasseringen

Spørsmål: Skal forsøk og forhør ha trykket på den første eller andre stavingen?

Svar: Substantiv som består av for + en stavelse til, har oftest trykket på for. Eksempler: fordel, forsett, forskjell, forsvar, forfall, forsorg, forsyn, forsvar, forsøk og forhør. Selv om noen ord av denne typen kan ha ustø aksentuering (f.eks. forlik og forbruk), tilrår vi trykk på førstestavelsen i samsvar med den vanligste uttalen. Fornuften er altså en ganske ensom ting, for den skal ha trykk på siste stavelse (-nuft). Den får riktignok selskap av enkelte negativt ladde ord, blant annet fortred og fortrykk ‘trykkende forhold’, som så å si har baktrykk.
Kviss eller quiz?

Spørsmål: Heiter spørjetevling no kviss eller quiz?

Svar: Både kviss og quiz er rette skrivemåtar. Skrivemåten quiz har stått i ordbøkene lenge, men særleg i seinare år har òg skrivemåten kviss blitt brukt ein del. I 2015 gjorde Språkrådet vedtak om å jamstille dei to skrivemåtane. Stavemåten kviss er i tråd med prinsippet om samsvar mellom skrivemåte og uttale. Samstundes er quiz så godt etablert at det ikkje er grunnlag for å ta denne stavemåten ut av rettskrivinga. Les meir om engelske importord i norsk.
Himmelen eller himlen?

Spørsmål: Hva heter himmel i bestemt form entall?

Svar: Himmel heter himmelen i bestemt form entall på både bokmål og nynorsk. I eldre tekster og i poesi kan man også finne himlen, og det er ikke uvanlig å uttale det slik. Den vanligste uttaleformen er nok en variant av /himmeln/. Hele bøyningen er slik: bokmål: en himmel – himmelen – himler – himlene nynorsk: ein himmel – himmelen – himlar – himlane Hvis du trenger tostavingsformen for å få versemålet til å stemme i f.eks. en sangtekst, kan du skrive him'len. Da er det på en måte innenfor rettskrivningen. Men i sakprosa (som skal følge rettskrivningen) må du skrive himmelen.
Bebyggelse og bebygd eiendom

Spørsmål: Kva skal ein nytta på nynorsk for det som på bokmål heiter bebyggelse? Kva med samansetningar som industribebyggelse, tettbebyggelse og bebyggelsesplan? Enn verbet å bebygge? Kva heiter «et bebygd område» på nynorsk?

Svar: Det spørst kva tydinga er. Bebyggelse er grovt sett anten bygningar eller utbygging. Å bebygge et område er i utgangspunktet berre å byggja på det, eller å byggja det ut. Utbygging Dersom det er tale om byggjeverksemd, kan ein ofte nytta utbygging. Gjeld det noko meir spesifikt, kan ein gjerne velja eit meir spesifikt ord, til dømes husbygging eller bustadbygging. Bygningar Når bebyggelse tyder 'hus, bygningar', kan ein beint fram nytta hus eller bygningar. Dersom det gjeld noko meir spesifikt, nyttar ein helst ordet for nett det, til dømes bustader, bustadområde, busetnad, bygd, (tett) grend, husklyngje, tettbygd område, villastrok. Samansetningar må vurderast for seg. Industribebyggelse kan vera (område med) industribygg, og blokkbebyggelse kan vera område med blokker. Tettbebyggelse er ofte tettbygd strok. Bebyggelsesplan I plan- og bygningslova stod det tidlegare i § 28‑2: Med bebyggelsesplan forstås i loven en plan vedtatt av det faste utvalget for plansaker selv, og som fastlegger arealbruk og utforming av bygninger, anlegg og tilhørende utearealer innenfor et nærmere avgrenset område hvor det etter arealdelen av kommuneplan eller reguleringsplan er stilt krav om slik plan som grunnlag for utbygging. Det tilrådde nynorskordet var utbyggingsplan, og Miljøverndepartementet har nytta det sidan 1986. Dette ordet har fleire bruksområde (t.d. i samband med utbygging av vassdrag). Somme har visst nytta ordet byggjeplan. Merk at den nye plan- og bygningslova frå 2009 har skift ut bebyggelsesplan med reguleringsplan med detaljregulering. Bebyggelig og bebygd (eller ubebygd) område «Et bebyggelig område» er eit område det kan byggjast på. « Et bebygd område» er eit det står bygningar på. Men påbygd kan mistydast (jf. påbygg). Utbygd område skulle fungera i mange samanhengar. Særleg før i tida heitte det òg at eit område var byggjande (= bebyggelig) eller at det var bygd (= bebygd). Vi kan framleis godt skriva om tettbygde og ubygde strok. Ein gong var substantiva bygd og ubygd (bygder og ubygder) langt på veg dekkjande for dei to slags område, men slik er det ikkje lenger. Eit anna ordlag er å husa opp. Men ei opphusa tomt høyrer ein knapt om lenger.
Å svare ut og å svare opp

Spørsmål: På jobben min snakkes det nå om å svare ut saker. Dette uttrykket er nytt for meg. Er det korrekt? Noen snakker også om å svare opp ting.

Svar: Uttrykkene er ganske riktig nokså nye i norsk, og de er ikke blitt så vanlige at de har fått plass i rettskrivningsordbøkene. Likevel kan de vanskelig stemples som helt gale. Svare ut Å svare ut betyr altså å kvittere ut noe ved å svare på det. Det kan kanskje betraktes som en sammentrekking av svare [på + kvittere] ut Det kan altså være en effektiv formulering i forbindelse med saksbehandling og svartjeneste. Men ellers kan det fungere mer som støy i kommunikasjonen, for mange synes at det er en fremmed, motepreget og unødvendig formulering. Her er et utdrag fra en kommentar av Trygve Lundemo i Adresseavisen: Svare opp Å svare opp brukes visst for alt fra å svare (på) og besvare til å ta seg av, følge opp, møte og innfri. Å svare opp har en litt annen slags bakgrunn enn å svare ut. Det Norske Akademis ordbok (naob.no) antyder at uttrykket er dannet etter engelsk mønster (jf. følge opp og sjekke opp). I svensk, der uttrykket regnes som litt uformelt, er det helt etablert, jf. Svenska Akademiens ordbok (saob.se): svara upp [forkortet og oversatt artikkel; merk at motsvara rommer litt andre nyanser på svensk enn motsvare på norsk – her er det oversatt direkte] 1) reagere på en slik måte at man «motsvarer» de krav som stilles i situasjonen, også i uttrykket svara upp med ngt, reagere med (noe som «motsvarer» den impulsgivende omstendigheten) (Stalin) förde en politik, som hade folkets stöd, och på hans appeller svarade folket upp (Travhästen) Nevele Casta […] (tog) ledningen och fick bestämma, svarade upp genom sista kurva, ryckte ifrån överlägset in på upploppet 2) i uttrykket svara upp mot (iblant også till) noe, «svare mot» noe, «motsvare» noe (særlig krav, som på den måten oppfylles); oppfylle (krav eller forventninger o.l.) Statens reaktion (emot brott) bör […] till sin kvantitet svara jämt upp mot det ändamål, som därmed rätteligen bör åsyftas (Fotbollsspelaren) svarade upp till förväntningarna I veddeløpssammenheng har det faktisk blitt brukt lenge i norsk: […] da Arne Nilsen styrte Skjeppe Pil til angrep ut av siste sving, kunne ikke Pilternar svare opp favoritten (1985) Det er kanskje ikke så rart at vi har tatt i bruk dette uttrykket, og det er i alle fall bedre enn «å respondere adekvat». Men det blir brukt urimelig mye for tida, kanskje særlig i helsevesenet. Vi ser ikke noen grunn til å bruke svare opp i stedet for etablerte formuleringer, så langt de er dekkende. For eksempel er det klart best å skrive svare til forventningene og å svare med en rett høyre.
Siffer eller tallord?

Spørsmål: Ofte ser jeg siffer og tallord blandet i samme setning, f.eks. «Fellelse i ni av 13 saker». Er det noen regler for fordelingen av tallord og siffer?

Svar: Regelen er at små tall (til og med tolv) helst skrives med bokstaver, mens større tall helst skrives med siffer. I eksempelet ditt burde det likevel vært utjevnet til det ene eller det andre. Unntak Runde og store tall som femti og hundre skrives ofte med bokstaver hvis de ikke står sammen med andre tall i en sammenheng. Man kan bruke siffer overalt hvis tallverdiene er spesielt viktige, som i matematikken eller i forbindelse med f.eks. frister og strafferammer (antall dager, uker og år). Innenfor en setning eller et avsnitt bør vi jevne ut og skrive tallene enten bare med bokstaver eller bare med siffer. Eksempel: «De tre vennene var 3, 17 og 24 år gamle.» Små tall som står sammen med store, skriver man gjerne som de store, det vil oftest si med siffer: «Det går 24 sekker salt på 2 paller». Men det er også mulig å skrive «Det går tjuefire sekker salt på to paller». I en setning som «De brukte 24 kg salt på to uker» kan vi også følge hovedregelen (uten utjevning) siden det første tallet forekommer i et uttrykk for mål, mens det andre har mindre teknisk preg. I praksis spiller det nok en viss rolle hvor lange de ulike tallordene er, når vi skriver dem med bokstaver.
Trafikkere og debattere, men trafikant og debattant?

Spørsmål: Jeg forstår ikke prinsippene for enkelt- og dobbeltkonsonant i slike ord. Kan dere hjelpe?

Svar: Hovedregelen er at verb på -er e og -isere beholder dobbel konsonant fra substantivet som det er avledet av (trafikkere av trafikk), mens det er litt vakling i andre ordgrupper, som i substantiv på -ant og -ør. Man kommer ikke utenom å slå opp i ordboka. Allerede i 1917 ble det vedtatt at ord som trafikk og debatt skulle ha dobbel konsonant til slutt. Først i 1959 ble det vedtatt at avledninger på -ere skulle beholde dobbel konsonant. Verb (på -ere) som følger hovedregelen absoluttere, annullere, attakkere, bagatellisere, bivuakkere, blokkere, budsjettere, etikettere, fabrikkere, fasettere, fernissere, klakkere, kloakkere, konvoluttere, avkulakkisere, madrassere, merittere, plassere, porttrettere, profittere, rebellere, rikosjettere, sjokkere, supplikkere, tariffere, trafikkere, transittere; bagatellisere, krystallisere, metallisere, parallellisere Disputere, invitere, rokere og visitere er ikke unntak fra regelen, men avledninger av ord uten dobbeltkonsonant: disputas, invitasjon, rokade og visitasjon. Drapere er et unntak (utgangspunktet er drapp, som er tøy av en viss sort). Glasere er kanskje også et unntak, men det er påvirket av glasur og fransk glacer. Kreditere kan knyttes til kredit (som er noe annet enn kreditt), men skrivemåten diskreditere bryter med diskreditt, som verbet egentlig henger sammen med. Skrivemåten av ord som akselerere, detonere, eksellere og kansellere er bestemt av skrivemåten i det språket ordene er hentet fra, og er ikke knyttet til spesielle substantiver. Substantiv (-ant, -ør, -isme, -ade) og adjektiv (-al, -abel) Etter hovedregelen går blant annet disse substantivene: appellant, debattant, duellant billettør, kontrollør, modellør, portrettør, tariffør Likevel har vi: fabrikant, trafikant (jf. musikant, opph. av verbet musicare) klakør, kronikør, profitør Videre: parallellisme, men absolutisme galoppade, men blokade appellabel, men profittabel og trafikabel Dessuten: trafikal Det er altså en del inkonsekvenser her. Formene ovenfor er likevel så inngrodde at det er vanskelig å gjøre noe med saken.
Sjalusi og misunnelse

Spørsmål: Jeg stusser når unge mennesker bruker ordet sjalu for det å være misunnelig, men i ordbøkene står det unektelig at ordene er synonyme.

Svar: Sjalu og sjalusi har lenge vært mer eller mindre reservert for misunnelse og mistro knyttet til kjærlighet. Det å ønske seg noe annet som et annet menneske har, heter i vanlig norsk å være misunnelig, ikke sjalu. Men trolig på grunn av påvirkning fra (visse former for) engelsk sprer sjalu seg i denne allmenne betydningen. Ifølge Bokmålsordboka (per oktober 2020) er sjalu ‘skinnsyk, misunnelig’, mens misunnelig er ‘sjalu, avindsyk’. Her er det ene ordet brukt som forklaring på det andre. Men det er ikke snakk om full synonymi, bare overlapping. Nynorskordboka gir et bedre inntrykk av vanlig, tradisjonell ordbruk (se sjalu). Merk at det eneste brukseksempelet i begge ordbøkene er sjalu på en/ein rival. Misunnelse (avind): to personer Typisk misunnelse går ut på å begjære en annens eiendom, evner eller status (og eventuelt ikke å unne den andre det han eller hun har). Før het det gjerne også avind/avund eller i nynorsk og dialekter: ovund. Dette er altså et videre begrep enn sjalusi. Sjalusi (skinnsyke): tre personer og kjærlighet inne i bildet Sjalusi bruker vi helst om forhold mellom tre mennesker, for eksempel når A og B er gift og B er redd for at en viss C (kanskje en rival) er mer elsket av A enn det B selv er. Når B på denne måten misunner C As gunst, sier vi at B er sjalu på C. (Samtidig misunner kanskje C B for ekteskapsbåndet til A.) Norsk Riksmålsordbok (1937) sier det slik: sjalu ‘ skinnsyk (særl. på person som er ens rival i kjærlighet)’. I eldre norsk talemål het det blant annet åbry/åbru/åbryen/åbruen. Endring (også i engelsk) Særlig yngre språkbrukere har en tendens til å bruke ordet sjalu og sjalusi om misunne og misunnelse generelt, som i engelsk. Bildet er sammensatt også i eldre dansk, som jo er det historiske hovedgrunnlaget for norsk skriftkultur, men det er ikke eldre dansk som er grunnlaget for den nye ordbruken blant unge. (Den Danske Ordbog holder forresten på skillet, se jalousi.) Også på engelsk skiller man gjerne mellom envious ‘misunnelig ’ o g jealous ‘sjalu’. Men jealous er noe mer enn i norsk. Dessuten er jealous også ordet for det å ville ha noe for seg selv, generelt; det er i slekt med gjerrighet og eiesyke. Skillet svarer altså ikke helt til det norske. Dessuten er er mye overlapping mellom envy og jealousy som går nokså langt tilbake. Sammenglidningen hos unge norsktalende er av nyere dato enn overlappingen i engelsk.
Ordtak eller fast uttrykk?

Spørsmål: Er «å skjere alle over ein kam» eit ordtak, ordspråk eller fast uttrykk?

Svar: Det eit fast uttrykk. Dersom det hadde vore ei heil setning (med subjekt og verbal), kunne det ha vore eit ordtak, til dømes: « Ein skal ikkje skjere alle over ein kam». Eit ordspråk er berre eit synonym for ordtak (jf. dansk ordsprog, norrønt orðtak). Alle ordtak er faste uttrykk/frasar, men det finst mange faste uttrykk som ikkje er ordtak. Frasen «skjere alle over ein kam» er snarare eit munnhell enn eit ordtak. Eit ordtak er ei fast vending, oftast ein påstand i form av ei setning, som uttrykkjer ei allmenn røynsle eller ein leveregel. Døme på ordtak er «Aust, vest, heime best» og «Ein skal ikkje skode hunden på håra». « Ein skal ikkje skjere alle over ein kam» og liknande formuleringar kan nok òg kallast ordtak. For å fortena nemninga bør ordtak ha nokre år, for ikkje å seia generasjonar, på baken.
Imagen eller imaget?

Spørsmål: Kva grammatisk kjønn har ordet image? Eg ser at både imagen og imaget er i bruk.

Svar: Image har valfritt hankjønn (imagen) eller inkjekjønn (imaget).
Hulter til bulter

Spørsmål: Vi sitter og diskuterer om det heter hulter til bulter eller hultert i bulter. Hva kommer uttrykket forresten av?

Svar: Det heter helst hulter til bulter. Vi har nok fått uttrykket fra lavtysk. Her er utdrag fra boka Bevingede ord: Hulter til bulter, dvs. uten plan og orden – er kjent iallfall fra 1500-årene. Det svarer til ty. holter, som kan komme komme av holpern, gå ustøtt, vagge, og poltern, buldre. Lign. former på andre språk: ty. hulter die pulter; eng. hurly-burly. Det siste er kjent fra Shakespeares Macbeth og betyr vel nærmest støy, uro. Den Danske Ordbog er mer ordknapp: «fra nedertysk hulter de bulter, rimende udtryk af uvis oprindelse». Det er vanlig i dialektene å uttale til som ti eller te. Hulter-ti kan lett bli oppfattet som hultert-i. Det kan være forklaringen på den andre varianten dere diskuterer. Men å skrive hultert er å gå et steg for langt i skrift, selv om det skal ha eksistert en variant med -t i eldre dansk, nemlig hultert og bultert. Ordbog over det danske Sprog kan forresten fortelle at det i dansk før også har hett hulter de bulter og hulter om bulter (jf. svensk huller om buller). I vanlig sakprosa der man holder seg innenfor rettskrivningen ellers, bør man nok bruke hulter til bulter. I et tilsvarende norsk uttrykk, hummel i dummel (uttalt hommel i dommel, homl-i-doml), finner vi også variasjon med og og om, og den variasjonen er faktisk godtatt i Nynorskordboka.
Regissør – uttale

Spørsmål: Kva er korrekt uttale av ordet regissør? Ein kan høyre både /resjisør/ og /resisjør/.

Svar: Det heiter /resjisør/. Det er det franske lånordet regi som utgjer fyrste delen av ordet. Det er lang tradisjon for å uttale denne g-en med sj-lyd etter fransk mønster. Men ingen seier /resi/. Den range uttalen /resisjør/ er nok lettare å få til for nordmenn, men han heng så dårleg saman med skriftbiletet at vi må rå ifrå å bruka han.
Bearbeide på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter bearbeide og bearbeiding på nynorsk?

Svar: Vi kan ofte bruke tilarbeide og tilarbeiding. Bearbeidet blir då tilarbeidd. Å arbeide med (eller på) er ofte råkande, men diverre er ikkje partisippet medarbeidd lett å bruke. Tilemne (av å emna til) er lite brukt no. I nokre samanhengar høver det like bra med tilverke og tilverking. Verbet tilverke rekk tradisjonelt vidare i nynorsk enn tilvirke gjer i bokmål, der det gjerne berre er synonymt med framstille og produsere. Men tilvirket/tilverka fisk er gammalt og felles for målformene i same tyding som bearbeidet. Abstrakte emne Abstrakt bearbeiding går ofte ut på det same som å ta føre seg noko. Men bokmålsuttrykket å bearbeide følelser er vanskeleg å få has på. Den slags aktivitet er ikkje noko folkemålet etter gamalt har mange uttrykk for, og difor er det ikkje mykje å hente i tradisjonell nynorsk. Vi får kanskje bruke det fyrste uttrykket vi nemnde ovanfor: arbeide med, eventuelt arbeide seg gjennom. Synonym og underomgrep Nedanfor er eit utklipp frå Magne Rommetveits synonymordbok Med andre ord. Merk at bearbeide er litt av ei sekkenemning, og at det innanfor kvart fag gjerne finst fleire meir spesifikke ord (hyponym) for bearbeiding av eit emne eller for delar av prosessen. Bruk det mest presise som er dekkjande i kvar samanheng. (Å arbeide jorda er forresten ei gammal sekkenemning.) Ikkje vel noko som skurrar. Då er det betre å ty til bearbeiding sjølv om det ikkje står i Nynorskordboka. Og høver det mykje betre å skrive «bearbeide NN» enn å «prøve å påverke NN», er det best å skrive bearbeide. Merk: Ordet data kan handterast som vitenskapelig materiale i utklippet ovanfor. Vi held fram med avleidde substantiv og samansetningar med dei:
Skråstreker og mellomrom

Spørsmål: Hva er reglene for mellomrom i forbindelse med skråstreker?

Svar: Skråstrek brukes hovedsakelig for å skille ord for alternativer. Hvis det bare er ett ord på hver side av skråstreken, settes alt uten mellomrom: menn/kvinner Hvis det er to eller flere ord på den ene siden (eller begge), skal det være mellomrom både før og etter skråstreken: små menn / store kvinner Flere eksempler: ja/nei kvinne/mann svart-hvitt/farge (ord med bindestrek regnes som ett ord, men unntak kan gjøres om det er fare for misforståelse) 22 54 19 50 / 41 67 41 35 kommer / kommer ikke smoking / mørk dress sendes i posten / følger Rogaland / Møre og Romsdal Er det så nøye? Hvis alle er enige om reglene, blir dette entydig: store menn/kvinner = |store menn| eller |store kvinner| store menn / kvinner = |store menn| eller |kvinner| Men det spørs om det er fornuftig å stole på at folk kjenner regelen. Det kan være best å skrive om i slike tilfeller.
Date

Spørsmål: Kan jeg skrive å deite for å date? Eller finnes det kanskje et bedre ord?

Svar: Ordet ikke er normert på norsk, så man kan skrive det som man vil. Vi trenger ikke følge engelsk rettskrivning i Norge. Det samme gjelder substantivet en date/deit. Bokstavkombinasjonene deit og deite er ledige på norsk, og ordene er unektelig praktiske. Vi har andre ord for liknende kurtiseringatferd, som stevnemøte, men de fleste vil vel mene at det står for noe annet enn moderne deiting, og at det er utdatert. Det gjelder jo å være noenlunde up-to-date (som imidlertid må skrives som her). Men i den grad å deite rett og slett er å møte, gå ut med, ha følge med, være sammen med eller være kjæreste med noen, kan man gjerne vurdere å holde seg til det tradisjonelle. Det er tross alt ikke noe helt nytt fenomen det dreier seg om, noe mange av oss er levende bevis på.
17 mai eller 17. mai med punktum?

Spørsmål: Eg meiner å hugse at ein tidlegare kunne sløyfe punktum etter talet for dagen i månaden når månaden var skriven med bokstavar. Korleis er regelen no, heiter det berre 17. mai og 24. desember?

Svar: Ja, i dag er det obligatorisk å skrive 17. mai og 24. desember med punktum. I ein periode var det høve til å sløyfe punktumet i datoar, men i 1998 vedtok Norsk språkråd at punktumet skulle setjast inn att.
Absorbere varme og avgi varme

Spørsmål: I byggebransjen sier man at en betongvegg absorberer varme når den lagrer varme i porene hvis omgivelsene er for varme. Når det blir kaldere i rommet, gir den tilbake varmen til omgivelsene igjen. Hva skal vi skal kalle den sistnevnte prosessen? Reflektere blir ikke helt riktig.

Svar: Dere må kunne bruke avgi varme om det motsatte av å absorbere varme. Dette uttrykket har vært benyttet blant annet i lærebøker i byggtekniske fag for den videregående skolen.
Skiljeteikn ved fleire datoar etter kvarandre

Spørsmål: Korleis er det med punktum og komma i ei oppramsing av fleire datoar? Er det rett å skrive slik: «5., 6., 8. og 9. september»? Enn «5.10., 16.11. og 19.12.»?

Svar: Ja, alle teikna skal med i ei slik oppramsing. Punktuma blir altså ståande når ein set inn komma mellom tala. Når talteikn (siffer) skal lesast som ordenstal (her: /(den) femte/ og så bortetter), skal det alltid stå punktum etter. Datoar er ikkje noko unnatak. Difor er det rett å skrive slik du har gjort det. Legg elles merke til at det ikkje skal stå noko komma føre «og» til slutt i oppramsinga. Du har altså skrive det rett.
Nyskaping eller nyskapning?

Spørsmål: Heter det nyskaping eller nyskapning? Eller er det to ulike ting?

Svar: Det ideelle er å skille mellom handlingen nyskaping og produktet nyskapning. Nyskaping står ikke i alle ordbøker, men kan lages uten videre av uttrykket å skape (noe) nytt eller av verbet å nyskape. Dette er en handling eller virksomhet. Eksempel: «Nyskaping er bra!» Både nynorsk og bokmål har ordet nyskapning, som viser til et resultat/produkt: ‘ noe som er skapt, dannet fra nytt av’. En nyskapning kan for eksempel være en oppfinnelse eller et nytt begrep. Nyskapninger er tellelige. På nynorsk kan ein nyskapning også hete ein nyskapnad.
Er det en konjunktiv i «Gratulerer med dagen!»?

Spørsmål: En kollega hevder det første ordet i «Gratulerer med dagen!» er en konjunktiv fordi det uttrykker et ønske, og at det skal skrives «Gratulere med dagen». Stemmer det?

Svar: Nei. Det eneste riktige er «Gratulerer med dagen!». Riktignok kan konjunktiver uttrykke ønske («Leve kongen!»), men det har ikke noe med saken å gjøre. I «Gratulerer med dagen!» ønsker man jo ikke at noen skal gratulere, man rett og slett gratulerer! Denne fødselsdagshilsenen er en forkortet variant av «Jeg gratulerer deg med dagen!», som er en vanlig utsagnssetning. Skal man bruke formen gratulere, må man også bruke hjelpeverb, for eksempel slik: «Jeg vil gratulere med dagen». Gratulere er da infinitiv. I talemålet kan det være annerledes. I mange dialekter i vest og nord uttales ikke presens-r i det hele tatt, og i østnorsk vil den til vanlig bli assimilert med en etterfølgende konsonant. Ulike varianter av « gratulere' me ' dagen» er altså grammatisk korrekt dialektbruk. Men konjunktiv blir det ikke av den grunn. Se også under gratulere i Bokmålsordboka.