hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
De og dykk på nynorsk

Spørsmål: Når skal eg bruka de, og når skal eg bruka dykk?

Svar: Ein kan sjå det slik at de og dykk og dykkar er fleirtal av du og deg og din (+ di, ditt, dine) Du skal altså bruka de, dykk og dykkar nett slik du brukar du og deg og din. Med andre ord: Du og de er subjektsform, deg og dykk er objektsform (og den forma som blir brukt etter preposisjon), medan dykkar er eigeform: Gav du boka til meg? Gav de boka til meg? Gav eg deg boka? Gav eg dykk boka? Gav eg boka til deg? Gav eg boka til dykk? Boka er di. Boka er dykkar. Ordet de har valfri uttale: /de/ eller /di/. Med stor forbokstav skifter de, dykk og dykkar tyding og blir høfleg form av du, deg og din. I nynorskområde er det svært vanleg å seia dokk (dåkk), doke (dåke) eller dokker (dåkker) for dykk. I tradisjonelle variantar av dialekten skil ein gjerne mellom dokk osb. som objektsform og /de/ eller /di/ som subjektsform. I 2012 vart det tillate å bruka å-varianten dokker i nynorsk, men utan skilje mellom subjektsform og objektsform. Det heiter altså dokker – dokker – dokkar, på line med bokmål dere – dere – deres.
Den som er med på leken, må tåle …?

Spørsmål: Jeg har vokst opp med følgende ordspråk: «Den som er med på leken, må tåle steken.» Nylig har jeg hørt av noen at det skal være «Den som er med på leken, må tåle streken». Hva er det som er riktig, og hva er bakgrunnen for dette ordspråket?

Svar: Varianten med «streken» på slutten må være en misforståelse. Det er «leken – steken» (eller «leiken – steiken») som er det tradisjonelle. En grunn til at rimord med -e- kommer inn til slutt, kan være at leik med diftong presses ut av dialektene (før steik med diftong). Nedenfor ser vi nærmere på de variantene som er i bruk. Steik (steiken) = sviing Bokmålsordboka forklarer ordtaket slik, under oppslagsordet stek/steik (sterk varme, særlig fra sola): «den som vil være med på leken, må også tåle, smake steken» ‘den som vil være med på noe, må også finne seg i de ubehageligheter som følger med’. Vi vet ikke om dette er det opprinnelige bildet, men det passer godt på norsk. S teik i denne betydningen er jo helst hankjønn (solsteiken). Steik (steika) = godbit Det finnes gamle varianter med steken eller stegen i betydningen ‘steika’, altså en godbit. Slik er det også framstilt i Ordbog over det danske Sprog. I Bevingede ord av Evensberget og Gundersen siteres Grundtvig med «Hvem der vil være med i legen, får noget af Stegen». Dette skal ha vært brukt «om dem som deltok i Karl 12s halsbrekkende rideturer», med andre ord kan det ha vært snakk om ei slags premiering. Merk at hele uttrykket likevel helst har negativt fortegn i overført betydning. I Norske Ordtak [ Norske Ordsprog ] av Ivar Aasen står det: «Den som er med i allslags Leik, fær smaka på allslags Steik» (fra Trøndelag). Hvis dette viser til stekt kjøtt, har ordet hunkjønn (steika). Men merk at man kan «smake» annet enn mat på norsk, for eksempel pisken. Sleik og smeik Ivar Aasen nevner ellers varianten «Den som er med i Leiken, fær vera med i Sleiken», fra Østlandet («tola sleiken» er notert fra Trøndelag). I Sørøst-Norge brukes flere steder «tåle smeiken». Smeik betyr de fleste steder i landet ‘kjælende klapp, kjærtegn’ (noe som kan være risikabelt nok), men det viser nok her til slag eller annen motgang, se betydning 5 i Norsk Ordbok. Det er innfløkt Ordbøkene kommer ikke helt til bunns i saken. Det eldste liknende uttrykket vi kjenner til, er fra eldre svensk, der ordet lek gjentas, det vil si at den som er med på leken, får tåle leken. Kanskje det er utgangspunktet, og så har fantasien fått utløp i ulike retninger ved oversettelse til andre språk eller dialekter. Som denne lille utredningen viser, finnes det ikke alltid «korrekte» eller autoriserte versjoner av ordtak og talemåter. I muntlig overlevering lever ofte flere varianter side om side. Likevel: Å bruke streken i dette uttrykket er nok å trå litt over den!
Å lene seg – på norsk?

Spørsmål: Stadig oftere leser jeg om folk som lener seg på abstrakte ting eller andre mennesker. For eksempel: «Vi lener oss på kunnskap og dyktige fagpersoner.» Noen lener seg også mot infinitiver og at-setninger: «Jeg lener mot at Liverpool taper» eller «Jeg lener mot å si ja». Selv lener jeg meg bare på konkrete og solide ting, og da helst for å hvile. Ellers støtter jeg meg, både konkret og abstrakt. Og jeg « heller til eller mot at Liverpool vinner» og jeg «heller mot å si ja». Hvor kommer den nye uttrykksmåten fra?

Svar: Det har vært brukt sporadisk lenge, men den økende utbredelsen de siste tiårene skyldes nok engelsk lean on og lean upon (lean on others, lean on advice osv.) og lean to eller towards. På norsk heter lean on something tradisjonelt å støtte seg til eller på nynorsk å stø seg til/på (konkret også mot), som du sier. Man kan støtte seg til fagfolk og støtte seg til eller bygge på kunnskap. Vi har alltid lent oss på norsk også, men da helst konkret (lene seg tilbake, lene seg til veggen osv.). Å lene seg kan også hete å helle seg (eller halle seg i dialekter og nynorsk). Det som heller, er skrått. Det heter å helle mot den og den oppfatningen eller helle til den og den siden (jf. lean to og lean towards). Vi anbefaler å bruke støtte seg, helle til osv. så langt det passer.
Rafting

Spørsmål: Er rafting eigentleg eit norsk eller engelsk ord?

Svar: Vi har det frå engelsk, som har det frå norsk i ei anna tyding. A raft på engelsk er ‘ein flåte’. Verbet t o raft tyder ‘å transportera på flåte’ og ‘å fløyta (tømmer)’ Til verbet høyrer verbalsubstantivet rafting, som tyder ‘flåteritt på elv’. Vi har lånt rafting og to raft (å rafte) frå engelsk. Men i vikingtida lånte engelskmennene substantivet raft frå norrønt, der det heitte raftr eller raptr. Tydinga var då ‘stokk’ eller ‘raft’. Raft i nynorsk har mange tydingar; dei fleste krinsar om konstruksjon av tak og vegg.
Anskaffe og anskaffelsesprotokoll på nynorsk

Spørsmål: Har de eit godt nynorskord for anskaffelsesprotokoll? Heiter anskaffelse verkeleg anskaffing på nynorsk? Kvifor står i så fall ikkje anskaffe i Nynorskordboka?

Svar: Innkjøpsprotokoll bør brukast så langt det rekk. Anskaffing står i Nynorskordboka og er brukt ein del, det same gjeld nyskaffing (men ikkje innskaffing, som ein òg kunne tenkt seg). Der innkjøp er dekkjande, tilrår vi likevel det. Nynorsk har som kjent halde an -, be -, het - og else -ord unna der det finst jamgode synonym. I nynorsk er det vanleg å skriva at ein skaffar seg noko (før gjerne: rår seg til noko) eller at ein skaffar noko til vegar. Men verbalsubstantivet skaffing dekkjer ikkje så godt. Det er nok difor det er anskaffing og å skaffa (skaffe) som står i Nynorskordboka. I samband med anskaffing i verksemder må ein likevel kunna bruka verbet anskaffa der kjøpa (inn) og skaffa ikkje dekkjer. Det same gjeld substantivet (ein) anskaffar. Send oss gjerne opplysningar om korleis omgrepet anskaffelse blir handtert på nynorsk på din arbeidsplass.
Uttalen av art deco

Spørsmål: Mange uttaler art deco på engelsk eller amerikansk vis (art dekkou) med trykk på dekk, men det er vel riktigere med ardekå? Art nouveau uttales jo arnovå?

Svar: Ja, den norske uttalen av henholdsvis art deco og art nouveau er ar-dek å ar-nov å Understreking er brukt for å markere hovedtrykk. Med IPA -skrift får vi: [ˌɑːdeˈko] [ˌɑːnuˈvo] Opprinnelsen er fransk, så det er ingen grunn til å gå veien om engelsk.
Krever at + må

Spørsmål: Jeg hører ofte i radioen formuleringen «krever at + må», for eksempel: «Styret krever at han må gå av.» Er det riktig å si det slik?

Svar: Nei, det skurrer kraftig. Dette virker nesten som en sammenblanding av indirekte og direkte sitat, à la dette: Styret krever at han går av + «Han må gå av!» = Styret krever at han må gå av Man bør nøye seg med «Styret krever at han går av».
Det golla meg = det gossa meg?

Spørsmål: I 1960- og 1970-åra var det vanlig blant unge i Oslo å si De t golla meg (rått) når man kommenterte noe med skadefryd. Men ordet golle står ikke i ordbøkene. Kan dere si noe om det?

Svar: Vi tror ordet kan være en parallell til å gosse seg, som er brukt samme sted i samme betydning (altså om å glede seg over at noe går galt for andre) seinest fra slutten av 1950-åra. Stemmer dette, er golle = godle med stum d. Å gosse er den vanlige uttalen av å godse, som er notert fra Telemark, Oslo, Aker og Skedsmo. (Dette er et annet ord enn å gasse seg, selv om det er overlapping i betydningene.) Allment kjent er å godte seg. Vi har også godne seg (uttalt gone), men det betyr snarere ‘godgjøre seg’. Fellesnevneren for disse avledningene på -se, -te, -le og -ne er altså adjektivet god. Her finner du et interessant blogginnlegg om ordet. De yngste sier i dag heller det digga meg enn det golla meg eller gossa meg. Digge for ‘like godt’ har vært vanlig blant ungdom i over femti år, men akkurat denne bruken er nokså ny.
Hvor kommer former som «har funni» og «har eti» fra?

Spørsmål: I nynorsk støter en noen ganger på perfektum partisipp-former som «har funni», «har eti» og «har vori». Hvor kommer i-endelsene fra? Står de for et mer konservativt språk? Kan formene brukes også på bokmål?

Svar: Perfektum partisipp-former (supinum) på -i finnes i mange dialekter, framfor alt på Østlandet og i Trøndelag. De stammer rett og slett fra gammelnorsk, der funni og eti het funnit og etit. I nynorsk ble formene på -i innført i 1938, slik at det ble valgfritt med funne/funni og ete/eti. På den tida stod nynorsken sterkt i bygdene i Trøndelag og på deler av Østlandet. I 2012 ble formene tatt ut av den offisielle rettskrivinga. I bokmål har partisipp på -i aldri vært godkjent. Disse i-endelsene er lydlig sett konservative. Men som skriftformer ble de til dels oppfattet som radikale da de ble innført. Disse formene må ikke forveksles med det såkalte i-målet innenfor nynorsken, som stammer fra Ivar Aasens tid. I-mål går ut på å bruke i-endelse i bestemt form av sterke hunkjønnsord og flertall av intetkjønnsord (soli, husi). Dette systemet ble forresten også fjernet i 2012.
Gransking og forskning

Spørsmål: Heter det gransking eller granskning – og forsking eller forskning?

Svar: Det heter gransking, mens forsking og forskning er valgfrie former. Å skille mellom forsking og forskning: vanskelig og ikke nødvendig Dansk (og dansk-norsk, som var forgjengeren til riksmål og bokmål) har i utgangspunktet -ning i verbalsubstantiv, mens norsk talemål (i gamle norske ord) har -ing. Men tradisjonelt norsk talemål har også -ning, til sitt bruk. Det finnes et skille mellom ing- og ning- ord som ikke er helt gjennomført i norsk: -ing for det rene verbalsubstantivet (f.eks. handlingen) og -ning om produktet eller resultatet e.l. Eksempel: bygging og bygning. I tråd med dette kunne man prøvd å skille slik: forsking i snever betydning om ‘det å forske’ (forsking på) og forskning om andre aspekter ved fenomenet. Men det er umulig å skille klart. Til og med i sammensetninger som forskingspolitikk handler første ledd om ‘det å forske’. Det er mer praktisk å velge variant på et annet grunnlag, som dialekt. Forsking har vært mye brukt i talemålet, men det desidert vanligste i bokmål er forskning. I tyngre sammensetninger som forsk(n)ingsprosjekt har den n-løse formen hevdet seg bedre, kanskje fordi den er lettere å uttale. Bruken av gransking/granskning Formen gransking er eneform i en riksmålsordliste av Seip og Krogsrud fra 1923, uten at det betyr så mye; ordet var neppe eksplisitt normert i rettskrivningen. Men det gir en pekepinn om at gransk(n)ing ikke var av de aller mest opplagte -ning -ordene i riksmål før. I Norsk stillære i grunndrag (1921) skriver Ragnvald Iversen «lesning og gransking»! Bruken av formen gransking i skrift skjøt i været allerede før krigen. Etter krigen dominerte den sterkt, men i de senere år har granskning vunnet tilbake mye terreng. Det er den foretrukne form i riksmål (altså utenfor den offisielle rettskrivningen). Merk at det også heter granskings- i sammensetninger. Rettskrivningen gjør at vi slipper å skille mellom gransking og granskning, som ville blitt vanskelig. Før preposisjonen av ville det alltid hett gransking, men man ville forgjeves lett etter det punktet der granskning klart burde overta. Noen mener at - ing står for virksomheten generelt, mens - ning står for enkelttilfeller. Det er noe i det rent statistisk, men grunnlaget for skillet er tynt og vanskelig å operere på. Etterforsk(n)ing Et annet sted der -ning rett som det er dukker opp, er i sammensetninger med preposisjon eller adverb først. Fremdeles har vi et ord som utflytning (om ‘å flytte ut’, ikke ‘å flyte ut’) ved siden av utflytting i rettskrivningen, mens det usammensatte flytting er obligatorisk. Det er snarere en språkhistorisk inngrodd rest enn et dypt betydningsskille vi står overfor; det vi ser, er at de særnorske formene med -ing har vunnet mest fram i de enkle, usammensatte verbalsubstantivene. Forsk(n)ing bryter litt med dette mønsteret. For eksempel er utforsking uten -n relativt vanligere (altså i forhold til n-varianten) enn det enkle forskning. Men i etterforsk(n)ing dominerer n-varianten klart.
Apostlenes hester på nynorsk?

Spørsmål: Kva skal eg bruke for «apostlenes hester» på nynorsk? «Apostlanes hestar» med genitivs-s er vel ikkje heilt bra?

Svar: Du bør helst gjera som svenskane og skriva det i eitt ord: «apostelhestane» (jf. «apostlahästarna»). Å kalla føtene apostelhestane o.l. er å bruka ein eldgamal metafor med latinsk opphav (reisa «per pedes apostolorum») og bibelsk grunnlag. Jesus sa jo som kjent «Gå [...] og gjer alle folkeslag til læresveinar». Om du fyrst vil bruka ein genitiv, er «apostlane sine hestar» òg mogleg; det har betre grunnlag i nynorsk enn «apostlanes hestar». Uttrykket er litt av ein klisjé. Ein heilt annan vri er å «ri tviføtingen», eit ordlag A.O. Vinje (og svært få andre) har brukt i skrift.
Vilkårlig og uvilkårlig

Spørsmål: Hvis mattelæreren ber meg velge et vilkårlig tall, ber hun meg velge et tilfeldig tall spontant, altså ikke på nærmere vilkår (betingelser). Men en spontan handling eller bevegelse er noe som skjer uvilkårlig! Hvordan henger dette sammen?

Svar: Det er ganske komplisert. Vilkår betyr opprinnelig noe i retning av ‘viljevalg’. Men vilkårlig kan bety både ‘viljevalgt’ og ‘tilfeldig’. Vilkårlig er tradisjonelt sett ‘etter egen vilje’ (etter eget godtykke). Derfor kalte man tidligere den viljestyrte muskulaturen «vilkårlige muskler». Når du får velge vilkårlig (som i mattetimen), er det meningen at du skal gjøre som du vil, men når du gjør det spontant, kan utslagene bli ganske tilfeldige og lite viljestyrte for deg også, altså uvilkårlige! Det er kanskje ikke så rart at vilkårlig har fått flere betydninger. Et forsøk på grundigere forklaring følger. Vi garanterer ikke at framstillingen er helt korrekt. Hva er det å ville? Når du kommer med et tall, er det fordi du på en eller annen måte vil det (har valgt det), men du har ikke bevisst valgt hvilket tall som skal melde seg for tanken. Det kom spontant. Det var ikke nødvendigvis tilfeldig dypest sett (nerveaktiviteten bak har jo sine årsaker), men det kan virke slik. Og for læreren og oss andre virker det ubevisste og det bevisste valget ditt like tilfeldig. Vilkår utenfor deg I eksempelet ovenfor fikk du sette vilkåret uten at det ble hundre prosent viljevalgt. Verden er full av v ilkår (betingelser) som vi ikke har noen viljekontroll over i det hele tatt. Mange av dem stammer fra andres vilje i siste instans. Ordet vilkår brukes til og med om naturlige og sosiale betingelser som ingen har valgt. (Tidligere har adjektivet vilkårlig også kunnet bety ‘på (visse ytre) vilkår’, men det er en annen sak.) Uvilkårlig = automatisk Så har vi det uvilkårlige. Det er ikke bundet av noen persons vilkår eller overveielse. Det kan f.eks. være noe ufrivillig og «automatisk», som en refleks som slår ut før den bevisste viljen slår inn. Vi regner det da gjerne som «tilfeldig». Som vi har sett ovenfor, kan vilkårlig i praksis bety det samme! Synsvinkel Vilkårlighet varierer altså med nivået og perspektivet. Noe kan være vilkårlig på den ene måten og uvilkårlig på den andre. Når man får velge et vilkårlig tall (etter egen vilje), kan det godt hende at et visst tall melder seg tilsynelatende «uvilkårlig». Samtidig kan det finnes objektive vilkår for valget utenfor din vilje! For å sette det på spissen: Hvis en diktator styrer etter sin egen vilje («vilkårlig» i den ene betydningen), kan andre oppleve det som tilfeldig (og «vilkårlig» i den andre betydningen). Og hvis diktatoren handler spontant, basert på det som melder seg «uvilkårlig», virker styringen enda mer vilkårlig for undersåttene. Uansett: Vi har inntrykk av at moderne mattelærere oftest sier «et tilfeldig tall», jf. dette boksøket (n-gramtjenesten ved nb.no):
Sugent

Spørsmål: Sønnen min prøvde et nytt dataspill og konkluderte med at det var skikkelig sugent. Han har også nylig sett en sugen film. Sugent betyr visst ‘dårlig’, det vi før kalte «rævva» her i Oslo. Hvordan henger dette sammen?

Svar: Vi har fått et nytt suge-verb i norsk, og det adjektivet du viser til, er så å si avledet av verbet gjennom en logisk kortslutning. To suck > å suge For noen år siden tok ungdom og unge voksne opp en slangbetydning av engelsk to suck: ‘å være dårlig’, og de oversatte det direkte til å suge, som ikke gav mening i utgangspunktet. Mye tyder på at opprinnelsen til den nye betydningen av suck/suge ligger i oralsex, men dette er neppe noe de fleste tenker på, så man bør ikke ta det for ille opp. Sugen i stedet for sugende Noe(n) som suger, er per definisjon sug ende (presens partisipp). Sugen med -en betyr derimot ‘som opplever sug’. Det kunne i prinsippet også vært perfektum partisipp og betydd ‘sugd’ (slik nynorsk sogen gjør). Men likevel brukes altså sugen i ungdomsspråk for det som i teorien burde hett sugende. Nå finnes det riktignok eldre eksempler på at -en fungerer på samme vis som presens partisipp -ende, f.eks. tilbakeholden og måteholden (‘som holder måten’). Men dette er ikke et vanlig mønster. Man kan altså godt mene at suge «stinker» og at sugent får det til å surkle i grammatikken. Men begge betydningene har sikkert sugd seg godt fast i språket.
Målform eller målføre?

Spørsmål: Er det rett å kalla bokmål og nynorsk to «målføre», slik mange gjer?

Svar: Bokmål og nynorsk er målformer (eller helst beint fram skriftmål/skriftspråk). Målføre bør berre brukast om dialektar. I vanlege ordbøker i dag er målform forklart som ‘språknormal, skriftnormal’. I Bokmålsordboka står dømet «bokmål og nynorsk er jamstilte målformer i alle offentlige organer». Målføre er på si side forklart som ‘dialekt’. Det er særleg nytta om dialektar i tradisjonell form. Det finst berre to målformer i Noreg i dag, nemleg bokmål og nynorsk, men mange målføre. I stillingslysingar kan det vera rett å krevja at søkjaren meistrar begge målformer, men det er vel mykje forlangt at ein skal kunna dei norske målføra. No skal det ikkje stikkast under stol at ordbruken varierte før òg. Målføre har faktisk hatt vidare tyding før og femnt om både ‘språkvariant’, ‘målføring’ og ‘mæle’. Men skiljet som er streka opp ovanfor, må seiast å vera uttrykk for offisiell målbruk no.
Trunkere

Spørsmål: Kva tyder trunkert, som i «trunkert søk»? Det er eit uttrykk som ein ofte støyter på når ein søkjer på nettsider.

Svar: Trunkere kjem via engelsk frå latin. Trunkert tyder i grunnen ‘avkappa ’, ‘ styvd’. Verbet heng saman med det latinske substantivet truncus, som tyder ‘stuv’, ‘stamme’ eller ‘bol’ (kropp utan hovud). I Nynorskordboka er trunkere forklart slik: kutte av; i edb: erstatte byrjinga eller slutten av ein søkjestreng med eit spesialteikn som står for eitt eller fleire vilkårlege teikn; som adjektiv i perfektum partisipp: eit trunkert søk Eit trunkert søk gjer ein ved å hogge av fram- eller bakenden av eit ord og setje inn eit spesialteikn for den avhogne delen. Spesialteiknet (som òg blir kalla jokerteikn eller «wildcard») er oftast ei stjerne, eit spørjeteikn eller eit prosentteikn. Ein kan til dømes skrive *rock, og då får ein treff på alle ord som sluttar på - rock (femtitalsrock, garasjerock, jazzrock osb.). Dette er venstretrunkering. Ein kan òg høgretrunkere og skrive rock*. Då får ein treff på alle ord som byrjar på rock- (rockabilly, rockemusikk, rockestjerne osb.). Skriv ein *rock*, kan ein få i både pose og sekk. I Norsk dataordbok (Universitetsforlaget 1997) står dette: Avkutting, trunkering Engelsk truncation Fransk troncature 1 Utelatelse av et eller flere av de minst vektige sifrene i en tallrepresentasjon uten at den resterende del blir justert. Jf. avrunde. 2 Utslettelse eller utelatelse av en del i begynnelsen eller slutten av en streng. Men avkutting ser ut til å ha tapt som avløysar. Trunkering er innarbeidd i vide krinsar, truleg med norsk uttale (o -lyd for u føre nk).
Barne- og ungdomsidrett

Spørsmål: Jeg har skrevet barne-og ungdomsidrett på denne måten. Er det riktig stavemåte?

Svar: Nei, det mangler et mellomrom. Det skal være barne- og ungdomsidrett. Barne- og ungdomsidrett er en avkortet måte å skrive barneidrett og ungdomsidrett på. Orddelen idrett er sløyfet det første stedet for å slippe gjentakelse. Fjerner du mellomrommet, blir det som om det stod barneidrettog ungdomsidrett.
Boardwalk

Spørsmål: Hva heter boardwalk på norsk? Sporveien kaller det bordgang.

Svar: Det er ikke godt å si hva slags boardwalk Sporveien sikter til i artikkelen du har lenket til, men det at den skal stå «på stylter», kan tyde på at det er ei gangbru av tre (eventuelt bru av annet materiale, men med tredekke). Bordgang er noe helt annet, jamfør naob.no. I Stor engelsk-norsk ordbok på ordnett.no står det: boardwalk 1 (amer.) strandpromenade, strandvei (spesielt belagt med planker) 2 gangbro Oxford dictionary of English byr på denne definisjonen: a wooden walkway across sand or marshy ground* N. Amer. a promenade along a beach or waterfront, typically made of wood (*Gangvei av kløyvde eller hele stokker lagt på tvers over myr heter på norsk kavlebru. Ei kort bru med stokker på langs kalles klopp. Bruer av plank på grunnen, jf. engelsk duckboards, kan nok kalles plankebru, men det er tvetydig. På Wikipedia kalles det plankeveg, men det ordet har blitt brukt mest om vei til plankekjøring.)
Uttalen av ferd

Spørsmål: Hvordan uttales ferd og sammensetninger med dette ordet?

Svar: Det finnes flere måter å uttale ordet ferd på. Uttale med d er historisk sett basert på uttale av dansk skrift, mens uttale uten d (med eller uten tjukk l) er nedarvet uttale i norske dialekter. Skriftuttalen er /færd/, mens nedarvet norsk uttale er /fæ:r/ eller /fè:r/ eller (i østnorske dialekter:) /fæ:L/ med tjukk l. Kolonet står for lang vokal. Hunkjønnsvarianten ei ferd – ferda uttales uten d, altså /fær:a/ eller /fæ:La/. Felleskjønnsvarianten en ferd – ferden uttales /færdn/. En del særnorske ord på ferd- har alltid hatt stum d også i bokmålsuttale, jamfør dette klippet fra Bjarne Berulfsens uttaleordbok: Ferdefolk og ferdeskrin heter nå ferdafolk og ferdaskrin /fæ:ra-/ på bokmål, i tråd med dialektene ordene er tatt opp fra.
Hizballah eller Hizbollah?

Spørsmål: I avisene skriver de Hizballah, Hizbollah, Hizbullah og Hezbollah. Hva er det offisielle navnet på bevegelsen på norsk?

Svar: Skrivemåten av dette navnet er ikke normert i norsk, og i slike tilfeller kan en strengt tatt ikke si at én skrivemåte er den riktige. Siden rundt 1987 har Hizbollah vært den vanligste skrivemåten i norske medier. Uttalen av ordet i arabisk varierer, og det finnes argumenter for alle skrivemåtene. Variantene med -i- i første stavelse og -u- i andre stemmer med det arabiske skriftspråket, mens -e- og -o- speiler uttalen bedre. I variantene med - allah (som er lite brukt på norsk) kommer meningen tydelig fram. Enda tydeligere er den i Hizb Allah ‘Allahs parti’. Dette står på norsk Wikipedia per 16.6.2023: Navnet ‮حزب الله‬ er transkribert fra arabisk på mange måter og betyr guds parti. En eksakt transkribering vil være ḥizb ullāh(i) eller ḥizb Allāh. Hezbollah brukes av de engelskspråklige CNN og BBC, men Hizbullah er organisasjonens foretrukne transkribering til engelsk […]. Organisasjonens navn kan også skrives Hizballah, Hizbollah, Hezbollah eller Hizb Allah, som er transkriberingen brukt av Al-Jazeera.