hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Tøffelhelt

Spørsmål: Eg lurer beint fram på kvar ordet tøffelhelt kjem frå.

Svar: Vi har det nok frå dansk, men uttrykket er kjent i mange språk. Her vil vi fyrst sitere det Bokmålsordboka gjev opp under tøffel og tøffelhelt: tøffel … (fra lavtysk, forkorting av pantuffel) bekvemt, mykt fottøy til innebruk han er under tøffelen han blir tyrannisert av sin kone (tøfler ble før oppfattet som et symbol på kvinnekjønnet, mens støvler kunne symbolisere menn) tøffelhelt mann som blir dominert av sin kone, underkuet ektemann, jf tøffel Etymologen Hjalmar Falk skriver: Mannen og kona skal somme stader ha kappast om å trø kvarandre på foten, kona med bruretøffel, mannen med støvel, skriv Kjell Ivar Vannebo i Prikken over i-en. Den som vann, fekk makta i ekteskapet. Uttrykket er nytta i tysk allereie midt på 1200-talet. Både det å vere under tøffelen og å vere tøffelhelt finn vi i norske kjelder frå langt attende på 1800-talet. Tøffeltræl og tøffelriddar har òg vore i bruk. Vi har det nok helst frå dansk, for i norsk folkemål har tøffelregimente heller heitt kjerringvelde (i gammalnorsk kvánríki og ofkvæni). Fleire og fleire forkortar tøffelhelt til tøffel. Denne «ulogiske» tydinga av tøffel har fått innpass i nokre ordbøker, men førebels (2015) ikkje i Nynorskordboka og Bokmålsordboka. Elles har ein tøffel (eller ei tofle) dialektalt vore nytta om lag som fjols, då helst om kvinner. (Denne bruken av ordet kan ha eit anna opphav.) Til slutt eit saftig døme på bruk av tøffelhelt-stempelet frå 1889 (Stavanger Amtstidende og Adresseavis siterer Socialdemokraten):
Enn jeg eller enn meg?

Spørsmål: Er det riktig å skrive «dette vet du bedre enn meg » og lignende, eller må det hete «dette vet du bedre enn jeg »?

Svar: På bokmål er begge deler akseptabelt. På nynorsk har Språkrådet gjerne anbefalt subjektsform («dette veit du betre enn eg», underforstått: «betre enn eg gjer »). Varianten «dette vet du bedre enn meg» er nok den mest brukte i bokmål. Det er «meg» som dominerer på nettet i dag. Men går vi til kildene på Nasjonalbiblioteket, finner vi mest «jeg», særlig før i tida. Velger vi jeg, er det en kortvariant av jeg gjør; velger vi meg, bruker vi enn som preposisjon, på linje med i tillegg til eller attåt. Vær oppmerksom på at setninger med meg og deg kan bli tvetydige. En setning som «hun treffer flere enn meg» kan oppfattes både som ‘hun treffer ikke bare meg, men også andre’ og som ‘hun treffer flere enn det jeg gjør’. Hvis det er det siste som er ment, bør en skrive «flere enn jeg» eller omformulere helt.
Tankesmia eller tenketanken

Spørsmål: Vi skal starte en tenketank, tenkesmie eller tankesmie. Hva bør vi velge? Og i tilfelle smie: Bør det hete smia eller smien i bestemt form?

Svar: Dere kan velge selv, men bruk helst ikke tenkesmie, for det er mest naturlig å sette smie sammen med et substantiv for det som smis (f.eks. våpensmie, ljåsmie). Danskene har valgt tænketank, svenskene tanksmedja. Da think tank ble et norsk fenomen, dominerte avløserordet tenketank i mange år, men tankesmie ser ut til å ha overtatt. Tenketank er velklingende, men tankesmie er klarere og bedre rotfestet i norsk. Når det gjelder bestemt form av smie, er det ingen tvil om at smia har de sterkeste røttene i norsk talespråk. Den gang det krydde av smier og smeder i landet, var det nesten bare i Bergen det het smien på folkemunne. Men det finnes argumenter for smien også. Bokmålet er i senere tid oppmyket i konservativ retning slik at det nå kan hete både jenten, kuen, solen og smien. Dessuten er det tradisjon i bokmål for å bruke en-endelsen mer om åndens enn om håndens arbeid, så man kan tenke seg en arbeidsdeling mellom den konkrete smia og den «finere» tankesmien. Ulempen er at metaforen blir mindre levende når avstanden til det konkrete øker. Tankesmia stod sterkest da ordet var ungt, men den språklig sett nykonservative formen tankesmien fikk overtaket omkring 2006. Dere kan jo vie litt av det første møtet til å drøfte hva dere bør velge.
Bak mål, men på nett – særnorsk?

Spørsmål: Er det virkelig særnorsk å være helt bak mål? Man skulle – tross alt – tro at et tilsvarende uttrykk fantes over hele kloden? Det samme gjelder å være på nett i betydningen 'mentalt online'! Men man kommer visst ikke langt med det heller?

Svar: Vi vet ikke helt, men vi kan i alle fall ikke finne noe tilsvarende med ordene mål og nett i nabospråkene. Bak mål Det eldste eksemplet vi finner i den norske bokheimen, er i en Stompa-bok (Stompa får blod på tann) fra 1970. Her anklages Stompa for å spille dårlig fotball når han er oppkavet. Han er helt bak mål, sier Nøtterø. Også tidligere finner vi uttrykk à la «som ballgutter bak mål», men det er ikke helt det samme uten helt. På nett Både nordmenn, svensker og dansker har hatt ymse slags nett, fra telegraf og jernbane via radio og strøm til dagens Internett. Hvorfor danskene ikke rent språklig er helt på net(t), vet vi ikke, de er jo ellers «helt med», som vi også sier om dette, når det gjelder moderne fenomener. Svenskene er i det minste påkopplad. Kan det stemme at det er særnorsk å være på nett og helt bak mål? Publikum får ta kontakt hvis de vet mer om disse tingene. Vi melder foreløpig pass.
Daddelvotum = kritikkvedtak

Spørsmål: Hvorfor snakker man om daddelvotum når statsråder får kritikk?

Svar: Daddelvotum eller daddelvedtak er det samme som kritikkvedtak. Første ledd er det samme som daddel nummer to i Bokmålsordboka. Vi har ordet fra tysk via dansk: Kritikkvedtak Et daddelvotum er med andre ord et kritikkvedtak. På lovdata.no finner du nærmere omtale av denne vedtakstypen: Et kritikkvedtak er altså den sterkeste form for kritikk Stortinget kan rette mot en statsråd uten å erklære mistillit. Vi finner stadig oftere hybriden daddelvedtak, som her i NRKs gjennomgang av kritikkvedtak i etterkrigstida. Frykt og daddel kontra frukten daddel Som du ser, står det daddelsvotum med s ovenfor. Søker du på på nb.no, får du treff på både daddelvotum, daddelsvotum, dadelvotum og dadelsvotum. Danskene skiller mellom kritikkformen dadel og frukten daddel. Fruktbetegnelsen har en helt annen etymologi, jf. Bokmålsordboka: Daddelfrukten er etymologisk knyttet til det greske ordet for finger, vel på grunn av fasongen. Det er bare et pussig sammentreff at stortingsrepresentantene vifter med pekefingeren når de truer med «daddel». Daddelverdig ord? I konstitusjonskomiteens første utkast til grunnlov i 1814 (se side 102) stod det at kongen var «ophøjet over dadel og anklage». Det ble heldigvis, får man si, endret til «kan ikke lastes eller anklages» før det var for sent. Hvis noen prøver å innføre ordet daddelvotum igjen, er det ikke akkurat opphøyet over noen daddel, men snarere under all kritikk, for daddel er nok ikke et ord de fleste forstår fullt ut, selv om daddelverdig er ganske kjent.
Kakemons, kakemoms eller kakemums?

Spørsmål: Heter det kakemons og godtemons, eller skal det være moms til slutt?

Svar: Andreleddet i disse ordene er i utgangspunktet mons, jamfør matmons og kakemons i ordbøkene. Ordene matmons og kakemons er over 120 år gamle i skriftmålet og sikkert mye eldre i talemålet. Selv godtemons, som er litt yngre enn søtmons, har minst 40 år på baken. Det finnes spredte eksempler på kakemoms og godtemoms tilbake til henholdsvis 1950-åra og 1980-åra, men dette må regnes som sekundære varianter. I rettskrivinga har moms dessuten bare betydningen ‘merverdiavgift’. Verbet å mumse skrives med u og uttales med o, som mange andre ord i norsk. Vi kan saktens lage substantivene en mums og et mums av dette verbet, men vi anbefaler å bruke disse ordene om slikt som kan mumses (jf. Bamsemums og mjølmums), og å bruke -mons om den som er glad i å mumse det i seg. Det er i alle fall viktig å skille mellom matmomsen og matmonsen. Den førstnevnte ligger for tida på 15 prosent. Den sistnevnte sitter heller til bords.
Glad laks

Spørsmål: Kvifor kallar vi ein lystig kar for ein glad laks?

Svar: Dette uttrykket kjem frå svensk, sjå utklipp nedanfor. Utgangspunktet må vera at laksen er ein sprek og livleg fisk. I norsk litteratur kom det truleg fyrst inn via Jonas Lies « Sang ved Bollen », skrive til eit tjuefemårsjubileum for artiumskameratar i 1876. I Svenska Akademiens ordbok står dette: LAX [...]1) fisken Salmo salar Lin., blanklax, äv. kallad egentlig l. vanlig lax; […] a) (vard.) i bildl. anv., om person, i sht i sådana uttr. som en glad l. livad l. (mera tillf.) lycklig lax. Hon.. gjorde inte annat än grälade med Ström, som ännu alltid är lika kär, den laxen! […] (1858). Du är ändå en lycklig lax, min kära Willi Janson […] (1887)
Bekkelaget eller Bækkelaget?

Spørsmål: Kva er det rette namnet på dette området i Oslo? Er det Bekkelaget eller Bækkelaget?

Svar: Det rette er Bekkelaget med -e-. Du kan slå opp og sjå sjølv i Tanums store rettskrivningsordbok og Norsk stadnamnleksikon, Oslo 1997. Skrivemåten med -e- vart fastsett for lenge sidan. Skrivemåten med -æ- er forelda, men er framleis i bruk i namn på idrettslag og andre organisasjonar.
År og dag

Spørsmål: Hvorfor sier man at det er gått «år og dag» siden noe som kan ha funnet sted for mange år og utallige dager siden?

Svar: I rettsspråket har uttrykket år og dag (eller dag og år) i tidligere tider blitt brukt bokstavelig, om frister. Innen år og dag har betydd ‘innen et år med et slingringsmonn på én dag’ (den dagen man regner fra). Mer overraskende har det dessuten betydd innen et år pluss seks uker (jf. Ordbog over det danske Sprog) og i tysk til og med et år, seks uker og tre dager! Det er nok lenge siden dette ble et generelt uttrykk for lang tid i både dansk, norsk og svensk. Akkurat når og hvordan det skjedde, er vanskelig å si. Se også artikkelen «Hva betyr ‘innen’?».
Prosenttegn i løpende tekst

Spørsmål: Jeg holder på å lage en årsberetning. Kan jeg bruke prosenttegn (symbolet %) i den løpende teksten, eller må jeg skrive «prosent»?

Svar: Det finnes ingen regel som forbyr bruk av prosenttegn i løpende tekst. Men husk å bruke siffer hvis du først bruker prosenttegn, og husk mellomrom før tegnet. I forlagsverdenen, i avisredaksjoner og andre steder er det likevel en utbredt skikk å skrive «prosent» i løpende tekst, enten tallene er skrevet med siffer eller bokstaver. Det tar selvsagt mer plass, men det gir teksten et roligere preg. Innenfor enkelte fag kan det rå andre konvensjoner, som man bør respektere. Noen steder, for eksempel i brødteksten i statsbudsjettet, brukes forkortelsen «pst.» på samme måte som man ellers bruker prosenttegnet. Avledninger og sammensetninger med prosent (som f.eks. volumprosent) skrives alltid med bokstaver. Prosenttegnet I oppstillinger, på figurer og skjemaer o.l. brukes nesten alltid prosenttegn. Når man først bruker prosenttegn, må man skrive tallet med siffer, ikke bokstaver. Det skal være mellomrom mellom tall og prosenttegn. Et praktisk råd til slutt: For å unngå at tallet og tegnet havner på hver sin linje, kan man bruke «fast mellomrom» ved inntasting. I Windows gjør du dette ved å holde Ctrl og Shift nede samtidig mens du bruker mellomromstasten.
For øvrig eller forøvrig?

Spørsmål: Er det tillatt å skrive forøvrig på denne måten? Er det forresten forskjell på nynorsk og bokmål på dette punktet?

Svar: Uttrykket for øvrig skal staves i to ord i begge målformene. Slik har det for øvrig vært siden 1917 (bortsett fra i riksmål). Diagrammene edenfor viser resultatet av to boksøk (ved hjelp av n-gramtjenesten ved nb.no). Selve tallene har liten informasjonsverdi, så de har vi ikke tatt med; det er forholdet mellom kurvene som er interessant. På den siste figuren ser vi også utviklingen for det mindre formelle nærsynonymet ellers (nynorsk elles) som i motsetning til for øvrig hele tiden har vært vanlig i norsk talemål. For øvrig er lite brukt i nynorsk.
Gjøre et varp

Spørsmål: Å gjøre et varp er jo å få kloa i noe verdifullt, men hva er egentlig et varp? En venn av meg påstår at det egentlig er tale om varp i betydningen tau eller trosse, slik at et godt varp er en god fortøyning. En annen mener at det har med veving å gjøre.

Svar: Det stemmer neppe, og det kommer heller ikke av varp i betydningen ‘renning i vev’. Det kommer derimot av varp i betydningen ‘kast med not’. Et (godt) varp er altså en god fangst. I tradisjonelt notfiske heter det nettopp å gjøre et kast eller varp. Varp henger sammen med verbet å verpe, som opprinnelig betyr ‘kaste’ (jamfør tysk werfen ‘kaste’ og islandsk útvarp ‘kringkasting’). Varpet vant fram, men ble kuppet Et annet uttrykk er å gjøre et kupp (opprinnelig av fransk coup ‘slag, støt’). Det var utelukkende kupp (dvs. kup) man brukte i dansk og i dansk-norsk skrift før varp kom inn fra landsmål og folkemål. De store attenhundretallsforfatterne som skrev på dansk-norsk, skrev ikke om å gjøre varp, men en engelsk-norsk ordbok fra 1886 viser at det nok var kjent i talemålet deres. Rundt 1985 var varpet i ferd med å ta over for kuppet i bøker og aviser, men så økte det på med kupp igjen. Det er ikke rart at det blir mindre snakk om varp når kjennskapen til fangst og fiske i tradisjonell form minker.
En del eller endel?

Spørsmål: Kan vi skrive både en del og endel, som i for eksempel det var en del / endel folk ute? Er det kanskje en betydningsforskjell?

Svar: Nei, det er bare en del i to ord som er korrekt etter rettskrivningen, uavhengig av betydning. Skriv altså det var en del folk ute. Du ville jo ikke skrevet det var enmasse barn ute og lekte i enhaug med løv eller enmeter snø? (Sammenligningen halter nok litt, men den kan tjene som huskeregel.) Noen skriver til oss og forteller at de bruker endel i betydningen ‘litt, noe’, og en del i betydningen ‘1 del’. Men til å uttrykke det siste har vi skrivemåten én del.
News outlets, media outlet(s)

Spørsmål: Hvordan oversetter man news outlets og media outlet(s) til norsk?

Svar: Vi har ikke noe som dekker disse begrepene i alle sammenhenger, og det står lite eller ingenting i tospråklige ordbøker. Du kan likevel prøve deg fram med disse mer tradisjonelle ordene: medium (fl. medier), kanaler, mediekanaler, (kringkastings)selskaper, stasjoner; nyhetsmedium, nyhetskanal. Velg det første som treffer i sammenhengen. Særlig mediekanal ser ut til å være brukt synonymt med media outlet. Noen ganger er det nok med medier og i sammensetninger medie-.
Ei eller en dør – døra?

Spørsmål: Må man skrive «ei dør» når man skriver «den døra»?

Svar: Nei, du er ikke nødt. Det er valgfritt. Språkhistorisk hører artikkelen ei og endelsen - a sammen, men sammenhengen har blitt svakere. I standard bokmål er a-endelser vanligere enn artikkelen ei. Det er ikke lenger påfallende med en dør – døra, så du kan trygt skrive det, om du vil. Grammatisk system i folkemålet, stilmarkering i bokmålet I de fleste norske dialekter er hunkjønnsendelsen en del av et grammatisk system med egne artikler og adjektivendelser (f.eks. ei lit a bok – bok a), og hunkjønnsbøying er bevart i de fleste ord som var hunkjønnsord i norrønt. Dette systemet har aldri slått helt gjennom i såkalt høyere norsk talemål eller i bokmålet. Generelt har særnorske former hatt lav sosial status i norsk språkhistorie. A-endelsen har derfor bare vunnet fram på noen fronter i skriftmålet, da helst som stilmarkør. Både a-endelsen og artikkelen ei brukes gjerne til å markere noe som tarvelig, trivielt, landsens eller naturnært. Ord for høyverdige og abstrakte ting utstyres sjelden med a-endelse i bokmålet. De fire kombinasjonene i talemålet En og -en: Kombinasjonen en dør – døren representerer en ubrutt linje tilbake til dansk skriftmål, men finnes også i talemål (særlig i Bergen og i sosiolekter i Oslo). En og -a: I bymål, særlig i de sosiale mellomlagene, er kombinasjonen e n dør – døra nå vanlig. Ei og -en: Kombinasjonen ei dør – døren brukes neppe fast av noen. Denne kombinasjonen kan frarådes. Ei og -a: Det tradisjonelle i norsk ellers er ei dør – døra, eventuelt en annen vokal enn - a til slutt. Ei i nyere rettskrivning Fra 1938 til 1959 var artiklene en og ei valgfrie ved hunkjønnsord som kunne bøyes med -a. Det var riktignok noen unntak fra valgfriheten. En del ord var nemlig obligatoriske a-ord (det var særlig konkrete ord og ord med særnorsk form), og de skulle ha ei i eventyr, sagn og annen folkelig fortelling, het det. I læreboknormalen fra 1959 ble det slakket noe på regelen, men den ble samtidig strammet inn på et vis: « Den ubestemte artikkel skal ved -a -ord være valgfritt ei eller en, likevel slik at ord som har fått en folkelig form (ku, geit osv.), skal ha artikkelen ei » (vår utheving). Bak «fått en folkelig form» skjuler følgende faktum seg: Da dansk-norsken ble forvandlet til norsk tidlig på 1900-tallet, ble ord for landlige og naturlige ting som ko og g(j)ed skiftet ut med særnorske og folkelige varianter som ku og geit. De fikk da stort sett den «folkelige» norske hunkjønnsformen (ei og -a) med på kjøpet, og dette ble altså gjort til regel. Siden folk flest ikke har oversikt over hvilke ord som i sin tid fikk en folkelig form, var dette en litt upraktisk regel. I 1981 ble den satt helt ut av spill, da a-endelsen rett og slett ble gjort valgfri i alle ord der den hadde vært aktuell. Kua/kuen ble valgfritt på samme vis som tida/tiden var valgfritt. Samtidig forsvant obligatorisk ei ut av rettskrivningen. Ei er nå valgfritt alle steder der man kan velge -a i substantivet.
Akillesane eller akillessena

Spørsmål: Eg har stadig vondt i akillesane, men kan eg skrive det?

Svar: Det heiter i utgangspunktet ei akillessene (eller ei akillessen) etter «Akilles» (gresk Akhillevs) + «sene». I sjargongen heiter det gjerne berre ein akilles og «vondt i akillesen», og det kan godt hende at dette ordet kjem inn i ordbøkene. I så fall blir det akillesane i fleirtal på nynorsk. Men førebels er det best å skrive akillessene fullt ut i meir seriøse samanhengar, med to s-ar. Nynorsk: ei akillessene – akillessena – akillessener – akillessenene (ein akilles – akillesen – akillesar – akillesane) Bokmål: ei/en akillessene – akillessena/-en – akillessener – akillessenene (en akilles – akillesen – akilleser – akillesene) Ei sene heiter òg tradisjonelt ei sen i store delar av landet, men det er nok lite brukt i dette ordet, og minst av alt skriftleg. Akillessenene er så å seie din akilleshæl, altså ditt svake punkt. Dei to orda er av same rot: Mor til den greske segnhelten Akilles skal ha dyppa son sin i ei av elvane i dødsriket, Styx, for å gjere han usårleg. Ho heldt han i hælen, som difor ikkje vart skikkeleg «impregnert». Såleis vart ei pil i hælen banen hans i slaget ved Troja.
Det hendte at de/dem som...

Spørsmål: Hva er riktig: «Det hendte at dem jeg spionerte på, ville inngå avtale med meg» eller «Det hendte at de...»?

Svar: Det er «de» som er riktig her. Merk at det er et skjult som foran jeg, altså har vi en relativsetning, en underordnet setning, som vi har satt i parentes her: Det hendte at de ((som) jeg spionerte på,) ville inngå … Hvis vi sløyfer relativsetningen, ser vi at eneste mulighet er de, fordi de er subjekt i setningen over relativsetningen: de (…) ville inngå (…) Noe annet Derimot er det valgfritt de/dem når dette pronomenet i oversetningen er objekt (1) eller står etter en preposisjon (2): 1) … at jeg misunte dem/de (som) jeg spionerte på 2) … at han skjøt på dem/de som fulgte etter ham Dem er nemlig ikke obligatorisk objektsform i formuleringen de(m) som; det kan alltid hete de som. Språkrådet anbefaler likevel objektsformen dem som i skrift. Hvis det ikke kommer noe som etter, er objektsformen obligatorisk: Det er ikke sant at jeg misunte / skjøt på dem.
Islamisering og islamofobi

Spørsmål: Blir samfunnet islamisert? Og er dei som hevdar at det blir det, islamofobe?

Svar: Dette er spørsmål som andre enn Språkrådet må svara på, men vi kan seia noko om skrivemåten av desse orda. Somme spør om det heiter islamisere eller islamifisere. I ordbøkene står det berre islamisere. Ordet islam kjem frå arabisk, mens etterfestet -isere kjem frå gresk -izein, som på latin blei til -izare. Etterfestet har vore vanleg i verb med ei opphavleg gresk ordstamme – som tyrannisere, karakterisere, idyllisere. I dag er -isere blitt svært produktivt og kan setjast saman med ordstammer av ulikt opphav. Mange av verba har eit tilhøyrande substantiv med suffikset -isme, som òg har røter i gresk. Døme på slike ordpar er amerikanisere og amerikanisme og islamisere og islamisme. Jamvel om islamifisere ikkje står i ordbøkene, har vi ein del andre ord som endar på -(i)fisere: kvantifisere, verifisere. Førsteleddet i desse orda kjem frå latin og har fått med seg -(i)fisere derifrå. Kva med islamofobi? Dette ordet står ikkje i Bokmålsordboka eller Nynorskordboka, men ordet er openbert danna etter mønster av andre fobiar, som aerofobi og xenofobi. Desse orda er også rein gresk, og på gresk dukkar det gjerne opp ein binde-o i slike samansetjingar. Dette har smitta over på ord med ikkje-greske element. Det same ser vi i andre ord med greske etterfeste, til dømes islamologi og islamolog. Sidan både islam og fobi er sjølvstendige ord på norsk, ser vi stundom den meir regelrette samansetjinga islamfobi utan -o-. Det er ikkje noko gale med den. Men det verkar mest naturleg å ha med o-en i både islamofobisk og islamofob, og det talar for å skriva islamofobi òg.
Høyskole og høgskole

Spørsmål: Jeg ser at de fleste høyskoler heter Høgskolen der og der. Betyr det at man alltid må skrive høgskole når man sikter til en slik skole?

Svar: Statlige høgskoler må enten ha navn som er felles for bokmål og nynorsk, eller så må de ha to navn, ett for hver målform. Det betyr ikke at man må bruke høgskole ellers i en tekst der egennavnet Høgskolen (der og der) er brukt. Det er altså valgfritt med høy-/høg- når man ikke bruker egennavnet. Høg og høy er jamstilte former på bokmål, mens høg er obligatorisk på nynorsk. (På nynorsk er det skule og skole som er valgfrie former. Da Høgskulen i Sogn og Fjordane hadde valgt denne skrivemåten, som ikke finnes på bokmål, måtte de derfor ha et ekstra bokmålsnavn: Høgskolen i Sogn og Fjordane.) Det må forresten også være mulig å skrive både Høgskole (navnet) og høgskole (ordet), men ellers bruke høy, om man vil. Det finnes større inkonsekvenser i språket. Rundskrivet med regelen I rundskriv V-9B/2016 sier Kulturdepartementet følgende: Alle statlige virksomheter som faller inn under lov 11. april 1980 nr. 5 om målbruk i offentleg teneste (målloven), skal ha navn både på nynorsk og bokmål dersom det ikke passer med det samme navnet i be gge målformer. Dette er fastsatt i § 4 i forskrift 5. desember 1980 nr. 4938 om målbruk i offentleg teneste. Departementet legger til grunn at også navn og betegnelser på organisatoriske enheter som avdelinger, seksjoner, nemnder m.m. skal finnes i begge målformer.