hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Tålmodighet på nynorsk

Spørsmål: Kan eg «smørja meg med tålmodigheit» på nynorsk?

Svar: Nei, du må nok smørja deg med tolmod dersom du vil skriva i samsvar med rettskrivingsordbøkene og tradisjonen. Tolmod er med andre ord ei dygd. Når nynorsken har ei såkalla kortavleiing som tyder det same som eit ord på - het, lagar vi ikkje heit -ord. Døme: samvit, rettferd og tolmod. Desse orda dekkjer samvittighet, rettferdighet og tålmodighet fullt ut. Denne regelen gjeld same kva som måtte vera utbreidd i dialektane. Tolmod: utbreiing og uttale Tolmod er eit ord som nynorsken har frå austnorsk og trøndersk (nynorsken var utbreidd på Austlandet og i Trøndelag før). Jamfør òg svensk tålamod. Den vanlege uttalen på norsk er /tålmo/, men i nokre dialektar kan den opne o-en i fyrste stavinga òg bli uttalt ø. D-en er altså stum, men stumme d-ar kjem fram att føre -ig, så tolmodig blir uttalt /tålmodi(g)/. Ikkje maskinomset frå bokmål! Sjølv om tolmod dekkjer tålmodighet, blir nynorsken bokmålsprega på eit djupare plan dersom vi automatisk omset tålmodighet med tolmod alle stader. For det fyrste bør vi bruka adjektivet tolmodig der det høver, elles kan stilen bli for substantivisk. «Nå gjelder det å utvise tålmodighet» kan til dømes heita «No gjeld det å vera tolmodig(e)» på nynorsk. «Å visa tolmod» er ikkje godt. Hugs å gje tol! Men vi bør òg bruka faste uttrykk der vi kan, med eller utan substantiv. Vi har eit endå kortare substantiv enn tolmod, nemleg tol /tål/. Det tyder både tolmod, toleranse og toleevne. Lat oss sjå litt nærare på det ordet til slutt. Vi set opp forklaringar på bokmål, så dei som søkjer etter løysingar på omsetjingsproblem, lettare finn artikkelen: ha/gje tol: ha/vise (litt) tålmodighet; finne seg i (å vente), holde ut, ta det med ro døme: ho hadde ikkje tol til å venta; du får gje tol til i morgon; du bør ha meir tol med dei ta med tol: ikke bekymre seg, ta med ro døme: han tok livet med tol, same kva som skjedde gje eller slå seg til tols: akseptere; resignere; finne seg til rette; roe seg døme: ho måtte slå seg til tols med å ha ein utolig ektemann Det same ordet finst og kan brukast på bokmål, i forma tål. Mest dialektalt finn vi òg den verbale uttrykksmåten å tola seg (fortid: tolte seg). I det tidlegare Hordaland fylke har ein òg varianten tolma seg: «No får du tolma deg litt!» Det kjem nok av tolmøda /tålmøa/, som har hatt større utbreiing.
Leke/lege dommere og leke/lege medlemmer?

Spørsmål: Kan lek eller leg brukes som adjektiv, slik som i lov om Den norske kirke, der det står at Bispedømmerådet består av blant annet «en lek kirkelig tilsatt valgt av de leke kirkelig tilsatte» og «fire andre leke»? Hva med leke/lege dommere, som noen skriver? Jeg trodde det bare kunne hete lekdommere.

Svar: Lege (eller læge) dommere er over hundre år gammelt i norske tekster. Med overgangen til harde konsonanter fikk vi også leke dommere. Det må være mulig å bruke leg/lek på denne måten i dag også. Ordet står faktisk som vanlig adjektiv i Bokmålsordboka. Men legdommer og lekdommer er minst like gammelt, og det kan nok være mer praktisk og leservennlig å bruke det. Kan vi ha lege/leke dommere, må vi også kunne ha lege/leke tilsatte. Dette kommer senere i litteraturen, i forbindelse med lover om Den norske kirke (og er dermed vedtatt av Stortinget). Det tidligste eksempelet vi finner, er fra 1967. Legtilsatt/lektilsatt er tydeligvis ikke i bruk, det heter helst lek tilsatt, ser vi på nettet.
Ett alternativ og ett valg?

Spørsmål: Hvis man kan velge mellom to muligheter, A og B, har man da ett alternativ eller to? Jeg vil mene to, men hvis man fjerner B, har man jo bare én mulighet igjen, og da har man jo «ikke noe alternativ». To minus én blir altså null?

Svar: Svaret er litt avhengig av perspektivet. Sett at A og B er handlingsmuligheter. Hvis vi zoomer inn og fokuserer på mulighet A, har vi ett alternativ (B) til A, altså noe annet vi kan gjøre (jf. latin alter ‘annen’). Det samme gjelder den andre veien: A er alternativet til B. Men når vi zoomer ut, ser vi at vi har to alternativ ved siden av hverandre – eller kanskje til og med tre eller flere. For det er også perspektivavhengig hva vi i det hele tatt regner som et alternativ eller en mulighet. Passivitet eller negativt utfall som skjult alternativ Hvis vi bare én handlingsmulighet (A) sier vi gjerne at vi ikke har noen alternativer (eventuelt «ett alternativ» og ingen andre). Vi ser da bort fra at vi også kan la være å handle. Passivitet er nesten alltid et alternativ i vid betydning. Vi ser også gjerne bort fra alternativ med negativt utfall for oss. Vi underforstår altså vilkåret som innledes med «om» eller «for at» nedenfor: Vi har bare én mulighet (A) og ikke noe valg! Vi har ikke noe alternativ til A! Vi er nødt til å gjøre A! … om / for at det skal gå bra (f.eks. om vi skal overleve). Mer objektivt kan man likevel se situasjonen som et valg mellom to eller flere alternativer. Perspektivene blander seg ofte mens vi snakker, men selv om vi ikke opererer med vanlig matematisk logikk, kommer budskapet oftest greit fram. Valg om handling og valg om alternativ/valgmulighet Når vi velger (én gang) mellom alternativene/mulighetene, gjør vi et(t) valg. Vi kan derfor også si at vi har et(t) valg. Men ofte sier vi noe annet. Riktignok står valg for handlingen å velge, men det er også vanlig å kalle alternativene (mulighetene) som man velger mellom, for valg. Vi kan altså ha et valg mellom to «valg». Også på engelsk brukes choice fra gammelt av både om ‘choice between options’ og om selve the options. Alternativ er jo ikke noe gammelt ord i folkemålet, så andre ord må ha gjort nytten før. Gammel betydning av alternativ I eldre skriftmål finner vi også det omvendte forholdet: Substantivet alternativ kunne vise til valg situasjonen enten–eller. Et eksempel fra 1831: «Der gaves nu virkelig kun et Alternativ: Borgerkrig eller overgivelse.» Men etter hvert kom ordet altså til å bli brukt mer og mer om hver av valgmulighetene.
Mankell

Spørsmål: Korleis skal namnet til forfattaren Henning Mankell uttalast, med trykket på fyrste eller andre staving?

Svar: Forfattaren sjølv legg trykket på Man-, jf. Wikipedia.
Web og wok i bestemt form

Spørsmål: Korleis skriv ein web og wok i bestemt form?

Svar: Det er fastsett valfri skrivemåte: web – weben eller vebb – vebben wok – woken eller vokk – vokken Skrivemåten gjeld begge tydingane av web/vebb. Vidare har vi verba å webbe/ vebbe (‘impregnere webstoff’) og å wokke/vokke. Du finn alt dette i nettversjonen av Bokmålsordboka og Nynorskordboka.
Pilegrimsleden?

Spørsmål: Hvorfor kalles pilegrimsveiene til Nidaros Pilegrimsleden? De er jo hverken en led eller en slede. Heter det forresten pilegrim eller pilgrim?

Svar: En led er det samme som ei lei. Når vi snakker om leia, sikter vi helst enten til en farvei for skip eller til en viss retning i lendet, ikke til en fysisk vei. Navnet på disse vandringsveiene er altså ikke helt i samsvar med norsk språktradisjon. Før het det helst pilegrimsvei. Om leden/leia I Språknytt 3/2000 kan du lese mer om hvordan Pilegrimsleden for alvor ble tatt i bruk i norsk i 1990-årene, først som et prosjektnavn. Det er nok riktig å si at navnet skriver seg fra svensk, der det er gammelt (jf. også den svensk-norske Finnskogleden). Formen Pilegrimsleia harmonerer lydlig og grammatisk mer med dialektene i områdene der veiene går (led kommer opprinnelig fra dansk-norsk og svensk skriftspråk), men det terminologiske problemet er det samme. Om pilegrim Svenskene og senere danskene har sløyfet e-en i pilegrim. Vi har beholdt skrivemåten med -e-, som er mer opprinnelig, jamfør norrønt pílagrímr og latin pilegrinus (av eldre peregrinus, som betydde ’fremmed, utlending’). Men også i Norge har pilgrim uten -e- blitt brukt mye, i den senere tid sikkert også under innflytelse av engelsk pilgrim. Ordet uttales på mange måter (blant annet /pilgrim/, /pillgrim/, /pilegrim/ og /pillegrim/), så vi kan like godt holde oss til den skrivemåten vi har.
Herad og heradsstyre

Spørsmål: Heiter det heradstyre eller heradsstyre, og korleis skal det uttalast?

Svar: Samansetningar med herad skal ha binde-s, altså heiter det heradsstyre, heradshus og så vidare. Tradisjonell uttale er utan d. I gammalnorsk heitte herad herað. Den stungne d-en i utlyd fall heilt bort i uttalen etter gammalnorsk tid, nett som i til dømes tid og dugnad. Vi fekk uttalen [he:ra], [hæ:ra] eller ein mellomting, alt etter dialekt. Uttalen utan -d er altså den tradisjonelle. Skriftuttalen med -d har spreidd seg kraftig, delvis på grunn av bokmålsvarianten herred, som skal uttalast med -d (jf. dansk herred). Med tradisjonell uttale av herad blir heradsstyre /he:rasty:re/, med litt varierande uttale av den fyrste e-en. Eit herad er ein kommune på landet. Før heitte dei fleste nynorskkommunar herad i staden for kommune; no er det berre nokre få kommunar i det tidlegare fylket Hordaland som held på denne nemninga i sjølve namnet. På nynorsk kan ein framleis omtala kommunar på landet som herad, men sidan skiljet mellom by og land langt på veg er oppheva, er det vanskeleg å vita kvar ein skal setja grensa. Elles er det nokre bygder som heiter Herad eller som har ordet som siste ledd av namnet, som Kvinnherad og Krødsherad.
Fossilgass eller naturgass?

Spørsmål: I Sverige har de gått over til å bruke ordet fossilgass i stedet for naturgass, blant annet for å tydeliggjøre at begrepet ikke omfatter biogass (som er en fornybar og dermed mer miljøvennlig energikilde). Mener Språkrådet vi bør gjøre det samme i Norge?

Svar: Både ja og nei. Det er ikke Språkrådet som avgjør om norske fagtermer skal skiftes ut. Vi har heller ikke full oversikt over svensk gassterminologi, som muligens skiller seg fra den norske. Språkrådet har kontakt med en termgruppe for klimaforskning. Da vi fikk nyheten om den svenske anbefalingen, rådførte vi oss med termgruppa og fikk tilbakemelding fra noen av medlemmene. Konklusjonen er foreløpig at fossilgass (eller fossil gass, som er en vanligere form i norsk) ikke uten videre kan erstatte naturgass som fagterm. Termen naturgas(s) har vært i bruk i norsk i over hundre år, se for eksempel De viktigste brændmaterialer og deres varmeverdi (1917). Fenomenet fossil gass / fossilgass er naturligvis eldgammelt, men termene er av nyere dato. Begrepet termene står for, omfatter mer enn naturgass. For eksempel er det vanlig å skille mellom naturgass og den like fossile gassen LPG (flytende petroleumsgass), selv om sistnevnte gjerne er utvunnet av naturgass. I denne teksten fra Statistisk sentralbyrå kommer det tydelig fram at fossil gass er et overbegrep over naturgass og andre (fossile) gasser: https://www.ssb.no/343181/klima-og-energi-nokkeltall-k-tabell-09574 Vi har altså ikke grunnlag for å anbefale en generell utskifting av naturgass med fossilgass (eller fossil gass). Det er likevel helt i orden å bruke fossil gass eller fossilgass som en allmenn betegnelse for fossilt brensel i gassform, inkludert naturgass, når det ikke er viktig å presisere at det handler spesifikt om naturgass. I samfunnsordskiftet dreier det seg ofte nettopp om det mer allmenne, altså om det fossile kontra det fornybare.
Innbyggjarar på Pitcairn

Spørsmål: Finst det eit ord for folk frå Pitcairnøyane? Og kva heiter språket der på norsk? (Det heiter /pitkern/ lokalt.)

Svar: Noko vedtak om folk og språk på Pitcairn er ikkje gjort, men her er skrivemåtar som er i samsvar med tidlegare praksis i liknande tilfelle: Innbyggjar: en pitcairner eller en pitkairner (bokmål) ein pitcairnar eller ein pitkairnar (nynorsk) Språk: pitcairn eller pitkairn
Tredobbelt, tredobling og så videre

Spørsmål: Er det riktig å si at Norge vinner tredobbelt når norske utøvere tar de tre første plassene? Når dobbelt betyr ‘to ganger så mye’, skulle vel vinne tredobbelt bety ‘ta de seks første plassene’ (tre ganger to ganger så mye).

Svar: Det kan ikke regnes som galt. Her går språket litt på tvers av matematikken, og faktisk språkbruk må veie tyngre enn logisk argumentasjon. Tredobbel(t) seier, firedobbel(t) seier og så videre er innarbeidet språkbruk. Men det er gode grunner til å bruke trippel for tredobbel(t) der man kan! Dobbel(t) alene betyr ‘to ganger, tofold’, mens - dobbel(t) som sammensetningsledd i tredobbel(t) og så videre i praksis bare betyr ‘ganger’. Hvis man vil ha det til å gå opp, kan man velge å se det på denne litt konstruerte måten: dobbel(t) = sammenlagt (underforstått av 2), tredobbel (t) = sammenlagt av 3 og så videre. Det logisk uangripelige trippel (trefold(ig)) kan godt brukes i stedet for tredobbel(t), men merk at Bokmålsordboka tyr til nettopp ‘tredobbelt’ når ordet trippel skal forklares, og presiserer det til ‘som består av tre’. Når vi kommer til kvadrupel (x 4), som i kvadrupelallianse, og kvintupel (x 5) er vi på vei ut av allmennspråket, og går vi lenger, er vi over i reinspikka fagterminologi. Ved et eller annet punkt i tallrekka må vi altså ty til andreleddene -dobbel og -dobling i vanlig tale, og da kan vi ikke være for strenge med dem som sier tredobbel(t). Vi må nesten leve med den logiske unøyaktigheten hvis vi vil ha en praktisk rekke med adjektiv og adverb. Det var litt enklere i gamle dager, med firfold(ig), femfold (ig), tifold (ig), hundrefold (ig) osv. Disse ordene hører dessverre ikke hjemme i vanlig stil i dag.
Hen

Spørsmål: Kvar kjem pronomenet hen frå? Kan ein bruke hen for å vise til ein tenkt person utan omsyn til kjønn? Korleis ser objektsforma av hen ut?

Svar: Det kjønnsnøytrale pronomenet hen har kome inn i norsk dei siste åra og blir brukt i to litt ulike tydingar. I juni 2022 kom ordet òg inn i rettskrivingsnormene for nynorsk og bokmål. Hen har kome inn i norsk frå svensk, der det blei lansert i 1966 og teke inn i Svenska Akademiens ordlista i 2015. Inspirasjonen for ordet kjem frå det finske pronomenet hän. Hen, vedkomande, han eller ho Når vi treffer på pronomenet hen i tekstar, er det ofte i samanhengar der ein ikkje treng å spesifisere kjønn, som her: Blir studenten teken i fusk, kan hen bli utestengd frå studiestaden i fem år. Her viser vi til eit menneske eller ei gruppe menneske utan omsyn til kjønn. Tradisjonelt har ein gjerne brukt han eller vedkomande i slike tilfelle, men det er ikkje like vanleg i dag. Språkrådet har tilrådd ho eller han. Både vedkomande og ho eller han er framleis klart vanlegare enn hen. Ein del språkbrukarar synest likevel at det kjønnsnøytrale hen er praktisk å bruke i slike tilfelle, og no kan dei altså gjere det med rettskrivingsordbøkene i ryggen. Dersom ein er i tvil om kva for eit kjønnsnøytralt uttrykk som høver best i ein viss samanheng, tilrår Språkrådet ho eller han (eller han eller ho), som lenge har vore nokså allment akseptert. Ein kan dessutan ofte skrive om til fleirtal: «Studentar som blir tekne i fusk, kan bli …». Hen brukt spesifikt om ein person Pronomenet hen kan òg brukast om spesifikke einskildpersonar, som her: Hen er fødd i 1991 og definerer seg som ikkje-binær. Ordet kan altså brukast om einskildpersonar som ikkje kjenner seg heime i det tradisjonelle tokjønnssystemet. Men merk at ikkje alle i denne gruppa ønskjer å bli omtalte som hen, så ein er nøydd til å sondere terrenget. Generelt er det viktig å understreke at det ikkje er eit ein-til-ein-tilhøve mellom personleg pronomen og kjønnsidentitet. Objektsform og eigeform Hen har same form anten det står som subjekt eller objekt, så det blir altså slik: Hen var her i går. Eg har ikkje sett hen her på lenge. Eigeforma av hen dannar vi ved å leggje til -s: Eg har gløymt namnet hens. Eit anna hen Konteksten vil i dei aller fleste tilfelle gjere det klart om vi har å gjere med pronomenet hen eller adverbet hen, som i «Kvar skal du hen?». At to eller fleire ulike ord har same skrivemåte og same uttale, såkalla homonymi, er svært vanleg i språket. Av og til kan homonymi føre til misforståing, men det skal godt gjerast å forveksle pronomenet og adverbet hen.
Grønt hydrogen, grått hydrogen, blått hydrogen

Spørsmål: Jeg leser på regjeringens nettsider om grønn, grå og blå hydrogen. Er ikke det grammatisk feil?

Svar: Det må hete grønt, grått og blått hydrogen. Betegnelsene for oksygen, nitrogen og hydrogen er intetkjønnsord (oksygenet, nitrogenet og hydrogenet), så tilhørende fargeadjektiver må bøyes i intetkjønn. Grønn, grå og blå er i denne sammenhengen trolig påvirkning fra engelsk, som ikke har intetkjønnsmerket -t. Selve emnet står det mer om her. Noen skriver til oss og minner om at hydrogen er en fargeløs gass, og at det er produksjonen som er grønn. Det er ikke så relevant. I hydrogenbetegnelsene ovenfor er fargeadjektivene brukt metaforisk, i prinsippet som i grønt næringsliv. Næringsliv har heller ingen farge, strengt tatt. Når vi først godtar fargemetaforene, må vi la adjektivene rette seg grammatisk etter substantivene de står til.
Kryssing eller krysning i sammensetninger?

Spørsmål: Når man f.eks. snakker om et gangfelt som krysser en vei, er det da korrekt å kalle dette et kryssing spunkt eller krysning spunkt? Jeg finner hverken dette ordet eller kryssing i ordboka.

Svar: Begge deler er mulig. Ofte utelater ordbøkene rene ing-avledninger fordi de er så selvskrevne i norsk. Alle verb har i prinsippet et tilhørende ing-ord. Og mange sammensetninger utelates fordi det ikke er plass til dem i ordboka. Kryssing og krysning Kryssing kan brukes om det å krysse i alle betydninger av verbet. Det kan også krysning, selv om den varianten er mindre vanlig i denne betydningen. Under skriftfellesskapet med dansk het det bare kry(d)sning, uten nyanser. Allerede før 1960 var det blitt vanligst å skrive f.eks. v ed kryssing av (som har ren handlingsbetydning). Generelt står ning-varianter sterkest i særbetydninger (med referanse til noe mer konkret) og i sammensetninger. I sammensetninger henger - ning ofte igjen uten hensyn til betydningsnyanse. (Likevel heter det helst avkryssing uten -n-, kanskje fordi det handler om å sette kryss.) Om avl og avlsprodukt Krysning har spesialbetydninger som kryssing ikke dekker. Det gjelder først og fremst ‘produktet av det å krysse’, ved avl. Også på nynorsk heter produkter av kryssing krysning(ar). Satt på spissen: kryssing av A og B (= å krysse A og B, å krysse A med B) en krysning av/mellom A og B ved kryssing får vi krysninger (jamfør: ved frysing får vi frysninger) kryssing er skaping av krysninger krysninger er skapninger På bokmål brukes likevel krysning ofte om handlingen også. Om kryssende bevegelser og stedene (kryssene) der de skjer Det har lenge vært vanligst å bruke ing-varianten i formuleringer som k ryssing av kjørebanen/veien/Atlanterhavet. Også i veisammenheng finner vi muligens en ning-variant som viser til noe mer konkret (omtrent det samme som kryss), men dette ordet har uklar status. Merk at planfri kryssing har vært mye vanligere enn planfri krysning. Det første har klart verbal betydning, mens det konkrete motstykket dekkes av planfritt kryss. Uansett er det ikke opplagt at en eventuell ning-variant med konkret betydning skal brukes i sammensetninger som kryssingspunkt/krysningspunkt, kryssingssted/krysningssted og kryssingsspor/krysningsspor, for innenfor hver av disse sammensetningene har kryssing/krysning trolig verbal betydning (det å krysse, at noe krysser). Konklusjon Både kryssingspunkt og krysningspunkt kan brukes, siden kryssing (det å krysse) også kan kalles krysning. Hvis man skriver kryssing av veien, taler logikk og sammenheng likevel mest for å velge kryssingspunkt. To klipp fra ordbøker John Ansteinsson: Engelsk-norsk teknisk ordbok (1948) John Ansteinsson: Norsk-engelsk teknisk ordbok (1954)
Bestseller eller bestselger?

Spørsmål: Hvorfor heter det bestselger i ordboka når folk uansett sier bestseller, som på engelsk?

Svar: Bestselger er den korrekte formen ifølge offisiell rettskrivning. Når vi først skriver selger og ikke seller, er det praktisk å skrive bestselger også. Det er nokså vanlig å uttale selger og -selger (som i bestselger) likt. Det kan være interessant å se litt nærmere på bakgrunnen for g-en i selge. Å /selle/ I Norsk uttaleordbok (1969) fører Bjarne Berulfsen bare opp uttaleformen /selle/ av verbet selge, mens avledningene selgelig og selger har begge uttalevariantene. Denne ordboka viser gjengs «dannet dagligtale» i samtida. Ivar Alnæs har i sin uttaleordbok fra 1925 (som speiler en Oslo-basert riksmålsnorm), de samme opplysningene. Rettskrivningshistorien Verbene selge og velge har en del felles. I gammelnorsk het det selja og velja. Skrivemåten med -g- har vi fra dansk. Uttalen med g er historisk sett skriftuttale, og den er nok vanligere i dag i velge enn i selge. Det har alltid vært vanlig å si /selle/ på bokmål. Fra 1938 hadde bokmål faktisk den valgfrie skrivemåten å selle, men den slo ikke an og ble redusert til sideform i 1959. Den ble fjernet helt i 1981. De tilhørende fortidsformene var sol(l)te og sol(l)t. Velje med -j- var sideform i bokmål fra 1938 til 1959, med fortid valte som hovedform fra 1938 til 1959 og som sideform til 1981. Siden har g-ene rådd grunnen. Nynorsk, svensk og dansk I nynorsk heter det å selje eller selja og ein seljar. Det gir bestseljar, ikke ulikt bästsäljare, som har vunnet fram i Sverige. Mens vi har tatt vare på g-en i bokmål, bruker danskene formen bestseller (sjelden bedstsælger). Men merk at de faktisk uttaler -sælger og -seller ulikt (g-en blir uttalt j), slik at de har bedre grunnlag for to ulike skrivemåter.
De olympiske leker?

Spørsmål: Hvordan skrives de olympiske leker korrekt? Og hva med vinter-OL?

Svar: Vi anbefaler skrivemåten de olympiske leker (uten noen store bokstaver) og vinter-OL. Under olympisk i Tanums store rettskrivningsordbok står olympiske le(i)ker. Vi har skrevet dette navnet med små forbokstaver helt siden 1800-tallet. I Finn-Erik Vinjes hefte Skriveregler (som er godkjent av Språkrådet) står det at idrettsarrangementer som klart oppfattes som egennavn, vanligvis skal skrives med stor forbokstav. Det gjelder for eksempel Tour de France. Unntaket er noen svært hyppige betegnelser som europamesterskapet, norgesmesterskapet og nettopp de olympiske leker. I samsvar med dette anbefaler vi vinter-OL, ski-VM og så videre.
Bånnski!

Spørsmål: Kva er opphavet til uttrykket bånnski?

Svar: Bånnski er ein særnorsk, liksomrussisk variant av skåling. Det svarar til engelsk bottoms up. Ordet består av bånn (botn) + det «russiske» suffikset - ski utan noko spesielt meiningsinnhald. Tone Tryti har ei god framstilling av emnet hybridrussisk, eller «makaronisk russisk», i boka Norsk slang (1984). Bånnski er typisk slang frå andre verdskrigen og tidleg etterkrigstid. Den fyrste som sette ordet på prent, var truleg André Bjerke i Nattmennesket frå 1941 (utan nokon russisk kontekst). Det nest eldste dømet i den digitale samlinga til Nasjonalbiblioteket (på nb.no) er frå ei drikkevise frå krigen: Bjarne Berulfsen meinte at uttrykket skreiv seg frå mellomkrigstida, og det kan godt hende. Bånnski er ikkje normert. Hadde det vore eit tradisjonsord i norsk, kunne det ha heitt bonski (med konsonantforenkling). Men i slangen godtek ein av og til overtydelege former som skil seg frå rettskrivinga elles; vi ser det allereie i bånn, som er tillate i visse uttrykk i bokmål.
Grammatisk kjønn på lånord

Spørsmål: Finst det nokon regel om kva grammatisk kjønn lånord får? Kvifor seier vi eit raid, men ein cowboy? Og kvifor er det så få (om nokon) lånord med hokjønnsbøying?

Svar: Dei fleste lånord får automatisk hankjønn, men det finst unntak. Når vi tar nye ord inn i norsk, kan dei få same kjønn som eksisterande ord som dei liknar på, altså ord dei har mykje sams med i uttale eller tyding. Til dømes er det sannsynleg at raid er blitt assosiert med ord som overfall og åtak og derfor har fått inkjekjønn. Trykklett -e gir hokjønn Mange lånord som endar på trykklett -e får hokjønn, særleg i talespråket. Kantine kan ifølgje ordbøkene vere anten han- eller hokjønn, medan vaksine berre står oppført som hankjønnsord. (Hos mange språkbrukarar er vaksine hokjønn.). Kjønn i opphavsspråket kan ha noko å seie I ein del tilfelle har det spela ei rolle kva kjønn ordet har i opphavsspråket. Dette gjeld til dømes gevær (inkjekjønn, frå tysk) og mitraljøse (hokjønn, frå fransk). Det at norsk tradisjonelt har fått mange lånord gjennom dansk, som ikkje har hokjønn, er nok ein av grunnane til hankjønnsdominansen. Det står meir om dette emnet mellom anna i Norsk referansegrammatikk (Faarlund, Lie og Vannebo 1997).