hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Hvorfor ikke -mm til slutt i ord?

Spørsmål: Hvorfor skriver vi ikke dobbelt m etter kort vokal til slutt i ord, for eksempel i rom, kam og om? Vi skriver jo rommet og kammen?

Svar: Denne inkonsekvensen bunner i 1) tradisjon, 2) praktiske hensyn og 3) ortografien i landsmål. Bokstavkombinasjonen -mm i utlyd er breial, og den mangler støtte både i dansk og i landsmål/nynorsk. Derfor ble den ikke innført i bokmål i sin tid. Ingen -mm fra før (i dansk) Før skrev vi dansk i Norge. Da hadde vi ingen dobbeltkonsonanter i det hele tatt i utlyd (dvs. til slutt i ord). Hatt het hat (likevel: hatten), tann het tand og hakk het hak (likevel: hakket). På samme måte het /skamm/ skam, som nå. De enkle m-ene skilte seg ikke fra utlydskonsonanter flest. For litt over hundre år siden innførte vi i Norge dobbel konsonant i utlyd etter kort vokal, bortsett fra i «småord» som at, den, nok, vil. Men da dette dobbeltkonsonanttoget gikk, ble utlyds-m-ene stående igjen på perrongen. Med andre ord: Ingen ord fikk dobbelt m til slutt. Breial bokstavkombinasjon uten støtte i landsmål M-en er den bokstaven som tar mest plass i bredden, og allerede i middelalderhåndskrifter ble -mm- forenklet til enkel m med en såkalt fordoblingsstrek over. Men den enkle m-en i bokmål kan ikke forklares fullt ut med ønsket om å spare plass. Like viktig er det nok at dobbelt m i utlyd ikke hadde noen plass i landsmålet (nynorsken), som vokste seg sterkt i den perioden da dansk-norsken ble forvandlet til norsk riksmål og senere bokmål. La oss se litt nærmere på de tre ordene du nevner. De het i Ivar Aasens ordbok rom (bestemt form: romet), kamb og um. Vi ser at noen utlyds-m-er var i småord som um, mens andre ble skrevet -mb (etter gammelnorsk mønster og uttalen i «konservative» dialekter), og noen stod i slutten av ord som faktisk ble uttalt med lang vokal i mange dialekter (som rom og draum). Men legg merke til at også ord som skam, som uttales med mm (kort vokal) alle steder, fikk enkelt m hos Ivar Aasen, i strid med gammelnorsk (der det het skǫmm). (Noen landsmålsbrukere var mer konsekvente enn Aasen og skrev skamm.) Det rare unntaket for m i utlyd finner vi forresten også i svensk, der det ble vedtatt i 1801. I svensk har de dessuten et unntak fra unntaket, i ordene damm, lamm og ramm. Det er for å skille disse ordene fra tre likelydende ord som skrives med én m.
Så å si

Spørsmål: Hva er riktig: «Jeg er så å si ferdig» eller «Jeg er så og si ferdig»? Og hvorfor?

Svar: Det riktige er «Jeg er så å si ferdig». Så betyr her ‘således, slik’. Med litt juks kan vi se uttrykket som en forkorting av en større konstruksjon: (for) så (ledes) å si (det), altså for å si det slik. Konjunksjonen og betyr så å si det samme som pluss. Vi tipper du er enig i at «så pluss si» ikke gir god mening? I så fall har du en grei huskeregel. Uttrykket finnes også på andre språk: «so to speak» (engelsk), «så att säga» (svensk) osv. Du kan lese mer om dette på nettsidene våre.
Innen et felt, innen en sjanger?

Spørsmål: Jeg synes å huske at ordet innen er en tidsangivelse, for eksempel «innen utgangen av uka». Men jeg ser det ofte brukt synonymt med ordet innenfor, for eksempel «innen vårt fagfelt», «innen denne sjangeren». Er det riktig å bruke det slik?

Svar: Det er ikke galt, men Språkrådet har pleid å anbefale andre formuleringer, som nok har bedre grunnlag i tradisjonell muntlig språkbruk. Det enkleste er ofte det beste, altså i eller på: på dette området (om konkrete områder: i), på dette feltet, i denne bransjen, i denne gruppa, i denne sjangeren, i dette systemet Av og til kan det være nødvendig å presisere ved hjelp av innenfor.
Nedgang på minus seks prosent?

Spørsmål: Eg las nett om «ein reduksjon på –6,2 %». Er det rett formulert?

Svar: Vi rår ifrå å skrive slik. Meiner ein at det har vore ein reduksjon, og at den har vore på 6,2 prosent, bør ein skriva ein reduksjon på 6,2 %. Reduksjon er per definisjon negativt. Nedgang på minussida er pleonastisk (dobbelt opp), dersom ikkje meininga er at minus og minus blir pluss. Når ein tek tal ut or ein tabell og set dei inn i løpande tekst, bør ein sjå etter om forteiknet trengst. Ein kan òg støyta på formuleringar som oppgang på –6,2 prosent, som (dersom det ikkje berre er ein skrivefeil) tyder det same som nedgang på 6,2 prosent. I vanleg tekst bør ein kalla negativ oppgang nedgang. Ord som kan stå for endring i begge retningar (slike som endring og utvikling), kan ha pluss eller minus føre, alt etter samanhengen. Men i praksis nyttar ein oftast særskilde ord for oppgang og nedgang (slik som nettopp oppgang og nedgang), og då kan forteikna sløyfast.
Angivelse av tid i minutter og sekunder

Spørsmål: Jeg lurer på hva som er den korrekte måten å forkorte tidsangivelser på, for eksempel 15 minutter og 30 sekunder.

Svar: Du kan velge mellom disse variantene: 15 minutter (og) 30 sekunder 15 min 30 sek 15 min 30 s 15′ 30″ 15:30 15.30 De tre siste skrivemåtene bør bare brukes der man kan regne med at leseren forstår hva de står for. (Der det er vanskelig å bruke de såkalte primtegnene ′ og ″, kan man bruke enkel og dobbel apostrof i stedet.) Hvis vi legger til to timer foran og to tidels sekunder bak det siste uttrykket, får vi: 2.15.30,2 (= 2 timer, 15 minutter og 30,2 sekunder) Tradisjonelt bruker vi punktum foran tall for minutter og sekunder på norsk, men dette systemet har vært under press. I 2014 vedtok Språkrådet at man også kan bruke kolon foran minutter og sekunder, som på engelsk. Det gjelder både klokkeslett og andre tidsangivelser. Du kan altså skrive både klokka 14.15 og klokka 14:15. Merk at 15.30 min betyr det samme som 15,5 min. Hvis man bruker komma, blir det et vanlig desimaluttrykk, det vil si at tallet etter komma betegner tideler, ikke sekunder!
Dekommisjonering

Spørsmål: Vi trenger et norsk ord for det som på engelsk heter nuclear decommissioning. Vanlig språkbruk i bransjen er at vi nedlegger et kraftverk, men når det gjelder kjernekraftverk, brukes ofte uttrykket dekommisjonering. Det har også blitt tatt i bruk i forbindelse med riving av oljeplattformer. Skal vi gi etter for denne anglifiseringen?

Svar: Vi har tidligere fått spørsmål fra personer knyttet til Statens strålevern som har vært skeptiske til ordet dekommisjonering, men ordet er nå etablert i Strålevernet. Det er nok vanskelig å gjøre noe med det. Vi vil likevel ikke anbefale å ta ordet i bruk på stadig nye områder. Vi tror ikke dekommisjonering er et ord de fleste forstår eller kommer til å forstå. Hovedgrunnen til at dekommisjonering presser seg på, er at det generelle presset fra engelsk har økt. Allment om commissioning og decommissioning Engelsk har fra før ordene commission og decommission. For eksempel betyr to commission a ship ‘å sette et skip i drift’, ‘å ta et skip i bruk’. På norsk er kommisjonering lite brukt på dette området. To decommission defineres blant annet slik: ‘the act of officially taking a factory or other industrial building out of use’. Dette fenomenet er ikke noe nytt i norsk sammenheng; det er en form for nedleggelse eller mer bokstavelig oversatt: ‘det å ta noe ut av tjeneste’. Decommissioning kan både betegne en overordnet beslutning (vedtak om nedlegging/avvikling) og en vekslende mengde delprosesser som stenging, sikring, rydding, riving og opphogging. Det kan gjelde alt fra våpeninstallasjoner til industrielle anlegg. Det er ingen grunn til å bruke dekommisjonering der de andre ordene måtte være treffende og dekkende nok. Særskilt om kjernekraftverk I forbindelse med kjernekraft kan nok ordet sies å ha en spesialbetydning, jf. definisjonen i McGraw-Hill Dictionary of Scientific and Technical Terms: ‘The process of shutting down a nuclear facility such as a nuclear reactor or reprocessing plant so as to provide adequate protection from radiation exposure and to isolate radioactive contamination from the human environment’ Store norske leksikon forklarer dekommisjonering av kjernekraftverk som avvikling og demontering med nødvendig rydding og riving. Man skulle tro at forsvarlig nedlegging/avvikling av et kjernekraftverk per definisjon omfattet nødvendig opprydding og sikring. Men kanskje trengs det likevel et ord som presiserer det. Fagmiljøet får avgjøre om ordene kommisjonering og dekommisjonering trengs. Oljeplattformer Vi har også fått henvendelser for fagforeninger som organiserer folk som arbeider med decommissioning av oljeplattformer. Dette omfatter å rive plattformer og hogge dem opp på land. Ifølge Store norske leksikon svarer det til nedbygning og demontering. Også i denne sammenhengen får fagmiljøet selv avgjøre om det virkelig er nødvendig å bruke dekommisjonering og motstykket kommisjonering.
Bakteppe

Spørsmål: I Forsvaret er ordet bakteppe teke meir og meir i bruk, både skriftleg og munnleg, i staden for bakgrunn. Eg finn det ikkje i ordbøkene. Er dette eit ord som kan brukast?

Svar: Eit bakteppe høyrer til på eit teater, bak scena. Det er altså nettopp ein bakgrunn. Nynorskordboka seier at ordet i overført tyding står for ‘noko som er utgangspunkt og innramming for ei forståing, meining eller liknande’. Døme: det historiske bakteppet; sett mot eit økonomisk bakteppe. Synonym: bakgrunn, kontekst. Dette er gammalt i teater- og litteraturkritikk og historiske framstillingar (når ein ser historia som drama og verda som scene). I nittiåra spreidde ordet seg kraftig i heilt vid tyding og vart oppfatta som litt av eit moteord (sjå Finn-Erik Vinjes moteordtabell). Når du skriv, kan du gjerne vurdere om bakgrunn, samanheng eller andre tilsvarande ord høver i samanhengen. Men det er ikkje noko gale med ordet bakteppe i og for seg. Det er ein god metafor som det har gått litt inflasjon i. Stundom blir bakgrunn og bakteppe brukt for det ein før heller ville ha kalla grunn eller grunnlag. Metaforbruken er så å seie snudd nitti gradar. Men oftast er det tydingsskilnad, slik at bakteppe berre er omstende (bokmål: omstendigheter) og ikkje årsak. Utviklinga for desse orda i ei samling kjelder hos Nasjonalbiblioteket ser du nedanfor. Auken i bruken av bakteppe og kontekst på kostnad av nærsynonyma (i perioden 1990 til 2015) vitnar om moteprega ordbruk. Trass auken er det ikkje slik at bakteppe og kontekst dominerer heilt. Dei tre øvste orda er ti gonger meir brukt enn kontekst, som er ti gonger meir brukt enn bakteppe. Men på visse arenaer (for å bruke eit anna moteord), dominerer dei nok.
Spørjeteikn + komma ved sitat?

Spørsmål: Eg ser av og til at forfattarar og andre skriv både spørjeteikn og komma ved sitat, til dømes slik: «Kjem du snart?», sukka Kari. Er dette rett teiknsetjing?

Svar: Nei, slik «dobbel teiknsetjing» er ikkje korrekt. Det heiter altså «Kjem du snart?» sukka Kari. Om du vel å sløyfe hermeteikna, skal det heller ikkje stå komma etter spørjeteiknet: Kjem du snart? sukka Kari. Du finn meir informasjon om bruk av hermeteikn på nettsidene til Språkrådet her (under Hermeteikn og andre teikn).
Kjærlighet FOR eller TIL?

Spørsmål: Jeg skal holde et foredrag om min kjærlighet for hjembyen, men det er noe som skurrer her?

Svar: Ja, det vil nok mange mene. På norsk snakker vi helst om kjærlighet(en) til noe. Formuleringen kjærlighet for forekommer nok sporadisk i eldre dansk og norsk, men i nyere språk er den hovedsakelig et resultat av påvirkning fra engelsk og sammenblanding med uttrykkene forkjærlighet for og lidenskap for. Her er et utdrag fra en engelsk-norsk ordbok: love for someone kjærlighet til noen, forelskelse i noen
Å se seg lei PÅ noe eller AV noe?

Spørsmål: Har jeg «sett meg lei på» skrivefeil, eller har jeg «sett meg lei av» dem?

Svar: Du har i alle fall sett deg lei PÅ dem. Det er det det heter fra gammelt av. Man SER altså så mye PÅ noe så at man blir LEI (man ser seg lei). Men formuleringen (være / føle seg) LEI AV noe har blandet seg inn, og det er ikke så rart. De første tendensene til det ser vi allerede midt på 1900-tallet. Stadig flere skriver AV, men vi anbefaler å skrive PÅ.
Likhetstegn og mellomrom i kjemiske formler?

Spørsmål: Vi vet at det ved vanlig bruk av likhetstegn (=) skal være et mellomrom (et ekstra breddesteg) foran og etter tegnet. Men hvordan blir dette ved kjemiske formler som har et likhetstegn inni seg, for eksempel «CH2=CHCOOH»? Skal det her være mellomrom på begge sider av likhetstegnet?

Svar: Nei, det skal ikke være mellomrom. Dobbeltstreken i slike formler er ikke noe likhetstegn, men står for det som i kjemien kalles en dobbeltbinding. I kjemiske forbindelser forekommer både enkelt-, dobbelt- og trippelbindinger. Slike bindinger angis med henholdsvis enkeltstrek, dobbeltstrek og tredobbelt strek – uten mellomrom før og etter. De skrives (eller tegnes/trykkes) forresten ikke alltid horisontalt. Du kan finne flere eksempler og nærmere regler i Ordbok for fysikk og kjemi til skolebruk, Norsk språkråds skrifter nr. 7, Oslo 2000.
Mellomrom føre C for celsius?

Spørsmål: Korleis refererer ein korrekt til temperaturar (grader celsius)? Er den rette skrivemåten 200°C eller 200 °C? Skal det vere mellomrom mellom talet og gradsymbolet eller ikkje?

Svar: Det kan skrivast 200° eller 200 °C. Dersom C-en er med, skal det altså vere eit mellomrom etter talet. Bruk såkalla hardt mellomrom, så skil ikkje talet og teiknet lag ved lineskift. Regelen er altså den same som for prosent: 100 %.
Tre intetkjønnsord som slutter på -else

Spørsmål: Norsklæreren min sier at det er tre intetkjønnsord som slutter på -else. Hun har i tjue år lurt på hva det tredje er. De to hun vet om, er spøkelse og værelse. Kan dere hjelpe meg å finne det siste ordet?

Svar: Det må være styggelse. Det er forklart med ‘stygg, ufyselig skapning, utyske, stygging’. Dette er det tredje intetkjønnsordet på -else, etter det en professor i norsk i sin tid doserte på Blindern. Ikke fortell læreren din at det for alt vi vet, kan finnes flere.
Hvis eller viss

Spørsmål: Kan en skrive viss også når en mener ‘dersom, om’, altså det samme som hvis?

Svar: Ja, hvis og viss er jamstilte skrivemåter. Hvis er mest brukt. Slik står det i Bokmålsordboka: Mellom 1959 og 2005 var viss en såkalt sideform, det vil si innenfor rettskrivningen, men utenfor læreboknormalen (en snevrere norm). Siden 2005 har de to variantene vært formelt jamstilte i bokmål. Ordet hvis må ikke forveksles med adjektivet viss, som betyr ‘sikker, utvilsom’ («være viss på noe», «sikkert og visst») eller ‘bestemt’ («med visse mellomrom», «til en viss grad»). Noen tilleggsopplysninger Nynorsk: ikke hvis På nynorsk kan man ikke skrive hvis eller andre ord med hv-. Tradisjonelt heter hvis helst dersom eller (trykklett) om, og man kan klare seg godt med det; men det er faktisk mulig å bruke viss i denne betydningen (men ikke visst!). «Hvem sin» er bare hvis Merk at viss ikke i noen målform kan brukes for å angi eiendom eller tilhørighet. Det kan som før bare hete f.eks. «en mann hvis identitet er ukjent, ble funnet død i går kveld». (På nynorsk må man skrive det helt annerledes.) Hviss er noe helt annet, som du nok kan se bort fra Noe helt annet, som du ikke finner i ordbøkene, er det konstruerte ordet hviss, som kan brukes innenfor logikken. Det svarer til engelsk iff (av if) og betyr ‘hvis og bare hvis’.
Månedsnavn med liten eller stor forbokstav?

Spørsmål: Skal månedsnavn ha liten eller stor forbokstav? Heter det med andre ord 1. juli eller 1. Juli?

Svar: Måneder skal skrives med liten forbokstav. Det riktige er altså 1. juli. Liten forbokstav i månedsnavn brukes både i norsk, svensk og dansk. Engelsk har stor forbokstav her. Retteprogrammet på datamaskinen har en innstilling som gjør at det automatisk blir stor forbokstav etter punktum. Den kan du endre.
Forskjellen på eller forskjellen mellom?

Spørsmål: Heter det «forskjellen mellom a og b er …» eller «forskjellen på a og b er …»?

Svar: Begge deler kan brukes. Sammenhengen avgjør. Se på disse eksemplene: Hva er forskjellen på lånerente og markedsrente? Forskjellen mellom lånerenta og markedsrenta er så og så stor. På brukes mest når det er tale om vesensforskjell og annen kvalitativ forskjell i grove trekk (kontrast, motsetning o.a.). Altså: Når man bare slår fast at det er en forskjell, er på mest nærliggende. Mellom brukes mest ved bestemt form (forskjellen), når det er snakk om mer eller mindre målbare differanser eller noe spesifiserbart. Flere typiske eksempler: Det er forskjell på folk. Det er (stor) forskjell på a og b. Ser du forskjell på a og b? Forskjellen på (mellom) a og b er at... Lønnsforskjellen mellom a og b er stor. Det er stor forskjell på innbyggerne her og (innbyggerne) der. Det er store forskjeller mellom innbyggerne der. Det har alltid hett på i faste uttrykk i ubestemt form (det er forskjell på; å se forskjell på; å gjøre forskjell på), men diagrammet nedenfor viser at på må ha blitt vanligere i mange andre uttrykk med tida. Diagrammet skriver seg fra et avissøk i Nasjonalbibliotekets tekstbase:
Arbeidsmiljø og -helse

Spørsmål: Heter det «arbeidsmiljø og -helse» eller «arbeidsmiljø- og helse» når man skal komprimere «arbeidsmiljø og arbeidshelse»?

Svar: I tilfeller som dette står bindestreken for fellesleddet. Fellesleddet i «arbeidsmiljø og arbeidshelse» er «arbeids». Med bindestrek skriver vi dette slik: «arbeidsmiljø og -helse». Tilsvarende har vi: handelsfag og kontorfag > handels- og kontorfag søndager og helligdager > søn- og helligdager hagebord og hagebenker > hagebord og -benker kursopplegg og kursledelse > kursopplegg og -ledelse Men man bør vurdere om det er bryet verdt å komprimere når resultatet er lett å misforstå muntlig. «Arbeidsmiljø og -helse» lyder til forveksling likt det som også kan skrives «helse og arbeidsmiljø».
Et sted å/og være?

Spørsmål: Skal det være «å» eller «og» i de følgende setningene? «Trenger dere et sted å være?» «Trenger dere et sted å samles i nærmiljøet?»

Svar: Det riktige er «… et sted å …». Både være og samles er her verb i infinitiv (det siste dessuten i passiv). Disse infinitivene er ikke sideordnet med noe annet ledd; det står ikke f.eks. å leve og (å) dø. Siden «og» med få unntak står mellom tydelig sideordnede og likeartede ord eller ledd, kan vi nokså trygt utelukke det alternativet. Det er altså tale om underordning, og da er det god sjanse for at det er infinitivsmerket vi har med å gjøre. Infinitivene å være og å samles er grammatisk sett del av en substantivfrase der et sted er frasekjernen (som i prinsippet kan stå alene). Infinitivene er underordnet kjernen, de er en nærmere bestemmelse av hva slags sted det er tale om. Infinitivskonstruksjoner som er del av nominalfraser, beholder alltid infinitivsmerket (subjunksjonen) å. Vi finner også støtte i engelsk, der det heter a place to …, ikke a place and ….
Over heile fjøla

Spørsmål: Kva slags fjøl er det snakk om når ein seier over heile fjøla og meiner over heile lina? Er det brødfjøla?

Svar: Vi trur ikkje det. Rundt omkring i landet er fjøl eit nokså vanleg ord for flate trestykke. Vi trur helst at uttrykket over heile fjøla skriv seg frå arbeidslivet; kanskje har det vorte til i samband med høvling og snikring. Men vi har ikkje nokon teori om kva som er tanken bak. Vi kan berre slå fast at uttrykket kom inn i skriftmålet i 1920-åra frå folkeleg talemål, truleg bygdemål. Ein heilt annan teori er at det er ordet fjøld(e) ‘mengd, flokk’ som ligg under. Heile fjølda (eller fjølden) har vore eit vanleg ordlag for heile hurven mange stader. Problemet er uttalen utan d og med lang ø; den er sjeldan. Vi meiner det er litt meir grunn til å tru at det er tale om ei trefjøl, til dømes ei gammaldags lusefjøl – eller kanskje ei husefjøl (fattigtavle, fattigstav) med namna på bønder som hadde skyldnad til å hysa fattigfolk. Elles minner over heile fjøla mykje om engelsk across the board, som tyder det same, men som garantert har eit anna slags opphav. Tysk durch die bank er eit anna døme på liknande uttrykk.
Satsing eller satsning?

Spørsmål: Hva er riktig, satsing eller satsning? Jeg finner bare det første i ordboka. Og hvordan blir det i sammensetninger, for eksempel fattigdomssatsning/fattigdomssatsing og satsningsområder/satsingsområder? Normal 0 21 false false false NO-BOK X-NONE X-NONE MicrosoftInternetExplorer4

Svar: Det er satsing som må regnes som det korrekte på norsk, både på bokmål og på nynorsk. Det gjelder enten en sikter til handlingen (prosessen) eller resultatet. Også i sammensetninger bør en skrive satsing, altså fattigdomssatsing, Internett-satsing (eller internettsatsing), nysatsing, satsingsområde osv. Satsning står ikke i ordbøkene, som du har observert. Det brukes likevel en del, kanskje delvis etter påvirkning fra svensk og dansk, der -ning brukes langt mer enn i norsk. Satsing er et typisk etterkrigsbegrep. Det slo gjennom etter at vanlige norske ing -endelser hadde fått godt feste i skriftspråket. Hvis du søker på «satsingen på» i tekstbasen Bokhylla, ser du et uvanlig mønster: - ing er eldre enn -ning i dette ordet. Se også diagrammene nedenfor. Nordahl Grieg var førstemann ute med - ing, i Veien frem i 1936. De første treffene på «satsningen på» i norske kilder er fra 1960-årene, og tekstene er svenske. For øvrig er spørsmålet om -ing eller -ning et stort og heller innfløkt område. I noen ordpar (som bygging – bygning) har vi en klar forskjell mellom en prosessbetydning og en produktbetydning. I andre ordpar kan forskjellen være diffus og mer eller mindre konstruert. De to diagrammene nedenfor speiler i liten grad noen betydningsnyanse. (Søk i bokkilder med n-gramtjenesten, nb.no.)
Skynde seg Å eller OG?

Spørsmål: Heter det 1) skynd deg og spis, 2) skynd deg å spis eller 3) skynd deg å spise?

Svar: Alternativ 2 er galt. Etter infinitivsmerket å må vi ha infinitiv av verbet (spise). Alternativ 3 er det tryggeste valget, særlig der betydningen endrer seg lite hvis vi skyter inn «med» foran «å», som i skynde seg (med) å spise. Ofte må alternativ 1 også godtas. Alternativ 3 tåler den såkalte fortidsprøven. Hvis vi setter skynde i preteritum (hun skyndte seg å spise), blir spise stående i infinitiv: infinitiv: å skynde seg å spise presens: skynder seg å spise preteritum: skyndte seg å spise imperativ: skynd deg å spise Vi anbefaler å + infinitiv der «med» passer i teorien. (Preposisjonen «med» bør sløyfes der den ikke trengs.) Men det er i strengeste laget å si at skynd deg og spis er galt. Bruker vi «(med) å», fokuserer vi på hvor raskt handlingen skal utføres (ovenfor: å spise raskt). Når vi heller fokuserer på det å bli klar til eller raskt ferdig med noe, bruker vi ofte og, særlig muntlig og særlig i imperativ: Skynd deg og bli ferdig! Skynd deg og meld deg på! Selv om uttrykkene med og ikke tåler omskrivning til infinitiv, må vi godta dem ved siden av disse variantene med å: Skynd deg å bli ferdig! Skynd deg å melde deg på! I forbindelse med komme er det ekstra god grunn til å velge og: Skynd deg og kom! Men Skynd deg å komme! brukes også.