hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Rasjonale

Spørsmål: Eg arbeider i Forsvaret, der ordet rasjonale i den seinare tid er vorte litt av eit moteord. Trengst det i norsk, eller er det berre jåleri?

Svar: Den kraftige oppblomstringa av ordet rasjonale frå og med nittiåra kan tyde på at det ofte blir brukt utan at det er heilt naudsynt, for sjølve omgrepet bak er ikkje det minste nytt. Når «rasjonalet bak» berre tyder ‘grunnen til’, ‘grunnlaget for’, ‘grunngjevinga/begrunnelsen for’ eller ‘tanken bak’, ser vi ingen grunn til å bruke noko anna enn desse vanlegare uttrykka. Men i den mon ordet rasjonale måtte vere naudsynt i fagspråket for å få fram finare filosofiske nyansar, bør det òg brukast der. Vi trur likevel ein kjem langt med fornuftsgrunnlag attåt dei ovannemnde synonyma. I Norsk ordbok med 1000 illustrasjoner (Oslo 2005) står ordet oppført slik: rasjonale (et rasjonale – flere rasjonaler) ‘tilgrunnliggende begrepsapparat; samlede prinsipper; fornuftsgrunnlag’ [eng.; substantivering av lat. adv. rationale, sm. ord som rasjonal ] I skandinaviske ordbøker frå engelsk står ordet forklart om lag på denne måten: ‘logisk begrunnelse, fornuftsgrunnlag; resonnerende forklaring, resonnerende framstilling, gjennomtenkt framlegging’
Valget mellom «A og B» og «A eller B»

Spørsmål: Heter det 1) «å velge mellom pest og kolera» eller 2) «å velge mellom pest eller kolera»?

Svar: Det heter «å velge (enten) pest eller kolera», som i «Skal jeg velge pest eller kolera?», men i uttrykk med «mellom» bør du bruke «og». Altså slik: å velge (enten) A eller B å velge mellom A og B et valg mellom A og B valget mellom A og B Det å skrive eller mellom infinitivsuttrykk er likevel så vanlig at det ikke kan regnes som galt. Eksempel: å velge mellom å kjøre eller (å) ta fly til Bergen å velge mellom å kjøre og å ta fly til Bergen
Stille spørsmålstegn ved?

Spørsmål: Nesten alle politikere sier at de «stiller spørsmålstegn ved» saker og ting. Er denne uttrykksmåten blitt akseptabel nå?

Svar: Den kan regnes som en sammenblanding av «stille spørsmål» og «sette spørsmålstegn ved». Vi anbefaler ikke å skrive «stille spørsmålstegn ved». De klassiske formuleringene er: å stille spørsmål om = spørre om å sette spørsmålstegn ved (om) = lure på, stille seg skeptisk til, trekke i tvil Rundt 1960 tok man i bruk hybriden «å stille spørsmål ved (om)», og etter 1980 har det vært vanligere å stille spørsmål ved ting enn å sette spørsmålstegn ved dem. Hvis man er i tvil om hva man skal velge, kan man vurdere å bruke enklere og tydeligere uttrykk. Her er et gammelt råd fra Språkrådets Godt språk i lærebøker: Stille spørsmål ved er et vanlig, men uklart uttrykk. Hvis meningen er ‘trekke noe i tvil’, heter det sette spørsmålstegn ved. I stedet for stille spørsmål ved om oppgaven kan løses kan vi tilrå stille spørsmålet om oppgaven kan løses e.l.
Fiskekjøtt, fuglekjøtt?

Spørsmål: Vi diskuterer om man kan anvende ordet kjøtt også om fisk og fugl. Er fiskekjøtt en gangbar ordsammensetning? Hva med kjøttdeig av laks, som markedsføres for tida?

Svar: Det er ikke noe i veien for å bruke fiskekjøtt og fuglekjøtt når det trengs. Disse ordene står også i ordbøkene. Vi sier jo også fruktkjøtt om den (mest) spiselige delen av frukt. Men det er ikke ofte vi trenger ordet fiskekjøtt. Selv når fisken er redusert til stykker av fiskekjøtt på kjøkkenbenken, kaller vi den stort sett bare fisk. Vi sier også gjerne at laksen er rød i fisken. (Av og til kaller vi til og med annet kjøtt for fisk, som når noe er fast i fisken. Fisk har faktisk betydd ‘muskel’ på norsk! Men det er en annen sak.) Om kjøttdeig av laks: Det er ingen grunn til å gå veien om ordet kjøtt når man snakker om fiskedeig (skrapt eller malt fisk) eller fiskefarse. Kort sagt er kjøttprodukter og fiskeprodukter to ulike kategorier. Vi bør altså ikke tøye logikken i fiskekjøtt for langt.
En time på øyet eller øret?

Spørsmål: Hva er riktig, å ta seg en time på øyet eller å ta seg en time på øret?

Svar: Begge deler er i bruk og må regnes som riktig i betydningen ‘ta seg en blund’. Både ta seg en time på øyet og ta seg en time på øret (eventuelt noen timer) har vært brukt i skrift i flere tiår. Varianten med øre melder seg i kildene noen få år før øye (1976 og 1982). Begge variantene er eldre i talespråket. Henvendelser vi får, tyder på at eldre folk helst sier øret, mens yngre oftere sier øyet. Øre-varianten likner mest på det gamle sove på sitt grønne øre ‘sove med god samvittighet’. Dessuten ligger man heller på øret enn på øyet. På den andre siden heter det å ta seg en blund på øyet. Å ta seg en på øyet kan være en elliptisk (forkortet) uttrykksmåte. Svenskene tar helst en time på örat. På dansk har man lenge taget sig en (lille en) på øjet, og på tysk finnes uttrykket ein Auge voll (Schlaf) nehmen.
Tungebåndet

Spørsmål: I familien vår er vi uenige om uttrykket «skåren for tungebåndet». Betyr det å være veltalende og pratsom eller det motsatte?

Svar: Å være (vel) skåren for tungebåndet (eller tungebandet) betyr å ha lett for å snakke, å være veltalende. Tungebåndet er et bånd som forbinder tunga med bunnen av munnhula, og hvis dette båndet er for stramt, hemmer det taleevnen. En kan da få skåret opp båndet litt for å gjøre det lettere å snakke. Det er den konkrete bakgrunnen for uttrykket. Det er nok blitt ganske vanlig å snu om på logikken i bildet. For den som ikke kjenner til det nevnte inngrepet, høres det jo ikke så bra ut med skjæring i munnen. Noen mener at allerede Ludvig Holberg brukte uttrykket i den nye betydninga i Erasmus Montanus (1731): Der faar I en Mand, som I kand tale med; thi den Karl er ikke skaaren for Tungebaandet... Men dette er usannsynlig! Verken i dansk eller i norsk litteratur før 1900 finner vi spor av en slik omvendt oppfatning, og Holberg skriver selv om «at løse sit Tungebaand» i en annen sammenheng, nettopp om det å få tunga på glid. Redaktørene av Ordbog over det danske Sprog mener det er en feil i Erasmus Montanus, og at det skulle ha stått «ikke ilde skaaren». Slik står det i noen seinere utgaver. Men merk at det er ingen ringere enn mor Nille som ytrer replikken ovenfor (om sin sønn Erasmus), så dette kan jo være mor Nille-logikk (altså en forvirret ytring) og dermed tilsiktet komikk fra Holbergs side. Ei engelsk-dansk ordbok fra 1754 har denne opplysninga:
Driftssjef, stasjonssjef og liknande samansetningar: ein eller to s-ar?

Spørsmål: Skal det vere ein eller to s-ar i drift(s)sjef?

Svar: Det skal vere to. Dette kan vi utleie av andre samansetningar med drift-. Det heiter driftsbygning, driftsingeniør, driftskapital og så vidare med -s-. Regelen er: Vi gjer ikkje unnatak for samansetningar der andrelekken «tilfeldigvis» byrjar med s-. Likeins er det med samansetningar der andre ord enn drift er fyrstelekk. Eit døme kan vere stasjon og andre ord som endar på -sjon. Det heiter stasjonsby og stasjonsmeister, difor òg stasjonssjef. No finst det ord som snart har fuge-s og snart ingen bindebokstav i samansetning, som til dømes skog (skogsfugl, men skogmus) – men heller ikkje her er valet eller bortvalet av bindebokstav styrt av ein framlyds-s i ord nummer to.
Stadnamn og målform

Spørsmål: Kan ein skrive Østensjøvannet eller andre stadnamn med bokmålsformer i ein nynorsktekst?

Svar: Stadnamn skal ha berre éi skriftform i offentleg bruk. Du kan difor trygt skriva Østensjøvannet på nynorsk. Namn på fylke har òg berre éi form: Østfold og Aust-Agder heiter det same i begge målformene. Godkjende skrivemåtar finst i Sentralt stadnamnregister ved Statens kartverk.
Docking station

Spørsmål: Finst det eit norsk ord for dock og docking station?

Svar: Det hadde vore heilt greitt med berre dokk, sjå artikkelen «Over dokka etter vann». Elles er ordet dokkingstasjon i bruk òg.
Hermeteikn, kva slags?

Spørsmål: Eg ser hermeteikn i ymse former og fasongar: vinklar og tødlar, oppe og nede. Kva er rettast å bruke? Er det andre reglar for datamaskin enn for handskrift?

Svar: Det finst ikkje nokon generell regel for kva slags hermeteikn ein skal nytta. Det er langt på veg ei smakssak. Finn gjerne ut kva tradisjonen innanfor teksttypen, faget eller sjangeren er, før du bestemmer deg. Men merk at tastaturet tidlegare har avgrensa valet mellom hermeteikn. Dei to formene for hermeteikn som er vanlegast i norsk, er doble ″komma″ oppe og doble «vinkelteikn». Dei blir rekna som like rette. Så vidt vi veit, har Standard Norge og Microsoft samrådd seg om å gjera vinkelteikna til standardvarianten på datamaskinar, og det er greitt nok. I denne artikkelen frå Korrekturavdelingen.no finn du m.a. ei lenkje til eit godt forsvar for vinkelteikna. Det viktigaste er at ein ikkje brukar apostrofar eller anna i staden for hermeteikn. Doble “komma” Kommaa kan mellom anna ha forma 99 99 (” ”) og 66 99 (“ ”). Det fyrste har lengst tradisjon i norsk, men mange tykkjer visst den siste varianten (som er vanleg i engelskspråklege land) er ei betre innramming. Både i handskrift og typografi var det vanlegaste før å setja det fyrste av dei to teikna nede og det andre oppe, t.d. „slik”. «Vinkelteikn» Vinkelteikn er det vanlegaste i prenta tekst, og blir stadig meir populært og lettare tilgjengeleg i tekstbehandling. I norsk peikar spissane på desse «korporalvinklane» utover, medan dansk og svensk har dei høvesvis »innover« og berre mot »høgre». ‘Enkle teikn’ Merk elles at hermeteikn innanfor hermeteikn helst skal vera enkle. Enkle hermeteikn blir òg nytta kring definisjonar, slik: gåsaugo ‘hermeteikn’. Her har vi valt varianten 6 9, medan 9 9 er det tradisjonelle i norsk. Kjært barn Hermeteikn heiter òg anførselstegn på bokmål. Eit anna ord er sitatteikn. Gåsaugo (bokmål gåseøyne) – som òg kan skrivast på fleire måtar i kvar målform – er endå eit ord. Somme brukar dei helst om dei kommaliknande teikna (sjå gåseøjne på ordnet.dk), andre om vinkelteikna.
Hvor mye er «om lag»?

Spørsmål: I et offentlig vedtak leser jeg om «en plassering på om lag 25 m fra senterlinje». Hvor mye avvik fra de 25 m kan da aksepteres?

Svar: Om lag betyr det samme som omtrent eller cirka. Dette er ord eller fraser som nettopp er ment å være anslagsvise og ikke presise. En vanlig tolkning av «om lag 25» vil nok være «nærmere 25 enn 20 eller 30», og slik kan det godt brukes. Men dette er ikke noe fasitsvar. Hva som ligger i «om lag» o.l., er helst et praktisk, teknisk eller juridisk spørsmål, og det er ikke vårt ansvarsområde.
Kommunikasjons- og markedssjef

Spørsmål: Er tittelen i overskriften korrekt, eller heter det kommunikasjon- og markedssjef?

Svar: Det rette er kommunikasjons- og markedssjef, som kan sees som en kortform av kommunikasjonssjef + markedssjef. Også om man tenker seg at det er snakk om én person som er sjef både for kommunikasjon og marked, er det riktig som det står i overskriften.
I eller på begynnelsen av

Spørsmål: Heter det «i begynnelsen av 1600-tallet» eller «på begynnelsen av 1600-tallet»?

Svar: Fagnemnda i Språkrådet vedtok i 1995 å rå til «i begynnelsen av» framfor «på begynnelsen av». Det tradisjonelle er «i begynnelsen av». «På begynnelsen av» var lite brukt i skrift før 1980. Men i den andre enden av hendelsesforløpet, altså ved slutten, må vi godta «på». Det kan hete både «på slutten av» og «i slutten av». Noen ganger passer det med «ved slutten av» og «ved begynnelsen av». «På begynnelsen» kan komme av påvirkning fra «på slutten», som har mange år på baken. Bruk av «på» i andre tidsuttrykk (som «på 1900-tallet») kan ha fremmet «på» foran både «slutten» og «begynnelsen».
Balla?

Spørsmål: Er det riktig å bruke balla om testiklene eller pungen, i skriftspråket altså?

Svar: Her er det flere mulige problemstillinger, men det korte svaret er ja, hvis ordet brukes i en uhøytidelig tekst. Under oppslagsordet balle i Tanums store rettskrivningsordbok og Bokmålsordboka finner du balla med forklaringen ‘testikkelpung’. I samsvar med et normeringsvedtak fra 1995 er dette bestemt form av ei balle. Både det grammatiske kjønnet og begrepsomfanget kan diskuteres. Testikkelpung skal nok kunne omfatte pungen med ballene. Pungen eller ballene alene står ofte for begge deler. Fra ball i hankjønn flertall til balle i hunkjønn entall Opphavet til hunkjønnsordet balle er «reanalyse» (grammatisk omtolkning), som er et språkvitenskapelig uttrykk for at en misforståelse begynner å leve sitt eget liv i språket. Mange ord og uttrykk begynner sin tilværelse slik og blir (med rette) oppfattet som riktige til slutt. Balla er opprinnelig ballane, regelrett avhogd til balla i oslomålet og i dialektene i det nordlige omlandet, helt på linje med gutta for guttane (‘guttene’). I vanlig bokmål heter det samme nettopp ballene, og ellers i landet stort sett ballan(e) eller balla. Når gutta ifølge Bokmålsordboka er en akseptabel form i visse uttrykk («de store gutta»), bør balla også være en akseptabel flertallsform av hankjønnsordet ball i uttrykk som «rett i balla». For dem som snakket tradisjonelt oslomål med -a som flertallsendelse i hankjønn og intetkjønn, var balla før opplagt det samme som ballene, altså bestemt flertall av en ball. Det er derfor ganske usannsynlig at reanalysen til ei balle har skjedd i folkelig oslomål (i øst). Trolig har formen balla vært i bruk i ungdomsspråket i det meste av byen, og så har den blitt omtolket der kjennskapen til det tradisjonelle bøyningssystemet har vært minst (kanskje helst i vest). For mange i byen er det blitt et hunkjønnsord som kan omfatte både steinene og pungen. For disse språkbrukerne gir en ball kanskje ikke mening alene i anatomisk forstand. Det nyere uttrykket å ha baller knytter seg likevel til det gamle ball og neppe til ei balle. Det er nok med ett par, tross alt. (For ordens skyld til slutt: Siden norske hunkjønnsord i nyere bokmål også skal kunne ha felleskjønn, finner vi formen en balle – ballen, med tostavingstonelag, i ordbøkene. Det er nærmest en papirballe som er med i rettskrivningen bare for å ivareta symmetrien i systemet.) Synonymer, stilleie og litterære baller Baller har alltid også hett steiner. To gamle og mer spesifikke norske ord for testikkel er eiste (og eistekorn, eistestein) og kodd /kødd. Det mest nøytrale ordet i bokmål er testikkel, men det kan virke ganske papirknitrende i mange sammenhenger. Pungen kan passere i sakprosa, for alternativet scrotum faller ikke naturlig for de fleste. Balla hører hjemme i mer private og uhøytidelige sammenhenger, helst muntlig, og selvsagt der det passer i skjønnlitteraturen. Balla stod trolig på trykk for første gang i en romanoversettelse fra 1949, ikke lenge etter ballene, som (i denne betydningen) passende nok debuterte i en bok fra Steensballe forlag i 1947.
Blir norsk påverka av innvandrarspråk?

Spørsmål: Finst det innvandrarspråk som øver press på norsk i dag?

Svar: Nei, den påverknaden som går frå innvandrarspråk til norsk i dag, er langt frå så sterk at han kan kallast «press». Vi reknar da ikkje med engelsk som innvandrarspråk. Generelt er det mest i ungdomsslang at det finst ord frå innvandrarspråk. På nettstaden www.slang.no finn du resultat frå ei undersøking om dette. Verken i det norske allmennspråket eller i fagspråk på dei sentrale samfunnsområda er det særleg mange ord frå innvandrarspråk. Vi veit at det i innvandrartette område i visse norske byar blir nytta språklege variantar med mange ord frå urdu, spansk, arabisk o.l. og med ein uttale som er farga av språket til innvandrarar. Dette er òg kjent frå Sverige, Danmark og andre vesteuropeiske land. Også ungdom med etnisk norsk bakgrunn kan nytte desse variantane i samvær med vener. Dei fleste ungdommar som nyttar slike variantar, meistrar òg andre former for norsk, som dei nyttar i andre sosiale samanhengar. Difor bør ein nok truleg heller sjå på dei nemnde variantane som ein del av det personlege tilfanget (det individuelle registeret) enn som nye dialektar som kjem heilt i staden for andre. Det er uvisst om desse språklege variantane vil feste seg, og om dei orda som blir nytta, blir varige tilskot til norsk.
Verden eller verdenen?

Spørsmål: Hvorfor heter det «her i verden» i ubestemt form og ikke «her i verdenen»? På dialekt heter det jo «her i væla», akkurat som «her på jorda». Med andre ord: Når heter det «verden», og når heter det «verdenen»?

Svar: Etter ordboka heter verden i bestemt form verdenen. Men i faste uttrykk og høytidelig stil heter det ofte bare verden. Verden er opprinnelig den bestemte formen (av verd), men det er lenge siden verden ble omtolka til ubestemt form i dansk og bokmål. Siden den gang har vi vært nødt til å legge bøyingsendinger til verden i stedet for til verd, slik: en verd en – verd en en – verd en er – verd en ene I flertall er -en- obligatorisk: den beste av alle verdener (i motsetning til den beste av alle verder på nynorsk). I bestemt form entall er -en- obligatorisk i sammensatte ord: i dyreverd en en, i finansverd en en (nynorsk: dyreverda, finansverda). Ellers er bildet litt blandet, som vi skal vise nedenfor. Det er når vi gjør verden til noe tellelig, at vi skriver verdenen. Faste uttrykk med bare verden Tross omtolkinga av verden til ubestemt form henger verden igjen mange steder der en skulle vente bestemt form verdenen. Det gjelder særlig faste uttrykk med i verden, som best i verden. Men også ellers heter det oftest verden og ikke verdenen. Eksempel: Verden er et spennende sted. Her ville verden en svart grammatisk til jord en /jord a og nynorsk verd a. Formuleringer som «hun var for god for denne verden» er noe litt annet. Her er ubestemt form brukt på samme måte som jord i «på denne jord». Dette er det gammelmodige stiltrekket enkelt bestemt form. Også det henger særlig igjen i faste uttrykk og i høytidelig språk. (Vanlig norsk har dobbelt bestemt form, som i denne jorda.) I noen tilfeller får vi en nyanse. Skriver vi for eksempel denne vakre verden i moderne norsk, bruker vi enkelt bestemt form. Formuleringen viser da trolig til det samme som (hele) denne vår vakre verden. Skriver vi derimot denne vakre verdenen (dobbelt bestemt form) viser vi trolig til en avgrenset verden som står i kontrast til en annen verden. Mer om den språkhistoriske bakgrunnen Opprinnelig er verden en sammensetning av to ord. På gammalnorsk het det verǫld, av verr ‘mann’ og ǫld ‘(tids)alder’. Etter norrøn tid ble verǫld redusert til verd, som er den nåværende formen i mange norske dialekter og i nynorsk. I bestemt form heter det verda (uttalt vera, væra eller væla med tjukk l). Formen verd en (som har danske røtter) er som nevnt opprinnelig bestemt form (altså tilsvarende verd a, jamfør jord en og jord a). Den bestemte formen ble brukt så mye at den ubestemte gikk i glemmeboka. I den etymologiske ordboka Våre arveord er dette forklart slik:
Ferge eller ferje?

Spørsmål: Hva er riktigst å bruke i bokmål, ferje eller ferge? Jeg arbeider i kommunikasjonsbransjen med Stavanger og Sør-Vestlandet som virkeområde.

Svar: Det er valgfritt. Den dansk-norske formen færge ble i 1917 avløst av ferje, som var enerådende til 1981, da ferge seilte inn igjen som likestilt form. I gammelnorsk het det ferja. Ferge har vi fra dansk. Det er aldri tatt inn i nynorsk, der det bare heter ferje. På Sør-Vestlandet er det tradisjonelle ei ferja – den ferjå eller ferjo. Men man bestemmer selv om man vil ta geografiske hensyn innenfor rettskrivningen. Ferja og fergen Kjønnet på ferge/ferje er også blitt valgfritt i bokmål. Historisk og stilistisk har det lenge vært en viss sammenheng mellom ferje og hunkjønnsform (altså ferja pluss dialektformer som ferjo og ferjå) og på den andre siden ferge og felleskjønn (altså fergen) Men før i tida var ferjen vanlig i skrift, akkurat som ferga er blitt det i den seinere tid. Språkhistorie og dialektformer G fra skriftbildet En rekke g-er i norsk (selge, velge, sverge, verge, ferge) skriver seg fra en dansk skikk med å skrive g for j - eller w -uttale, jamfør f.eks. dansk at hærge ‘å herje’. I den norske uttalen av dansk skrift fikk disse lydene hard g, altså «bokstavuttale». Først på 1900-tallet spredte bokstavuttalen seg for alvor i norske dialekter. J i det meste av landet Leter man etter den opprinnelige uttalen i dialekten, som kanskje var bevart til midten av århundret, vil man de fleste steder finne ferje, til og med i hovedstaden. Kristiania-mannen Kristian Kølle, som engasjerte seg i rettskrivningsspørsmålet på slutten av 1700-tallet, mente det burde hete færje i stedet for færge på grunnlag av det vanlige talemålet (enda talemålet var temmelig danskpreget i de kretsene han ferdedes mest i). Bokmålets bestefar, Knud Knudsen, brukte også formen færje i sine skrifter. Skriftuttale Former med skriftuttale brer seg. Derfor er det grunn til å tro at flere unge sier ferge. At ferge sprer seg på Vestlandet, kan dessuten komme av at ordet oppfattes som del av en større gruppe ord og former som mister j-uttalen. Her finner vi alt fra å sørgje og ei verje til den dialektale j-uttalen i bergje' og torgje' (bestemt form av eit torg og eit berg med hard g). Når j-uttalen generelt taper terreng, kan også ferje rammes, og j-en endres til en uhistorisk g som stammer fra skriftbildet. Det er altså litt av ei språkhistorisk smørje vi står oppi – men merk at smørje neppe blir til *en smørge, for dette alternativet finnes hverken i bokmål eller dansk. Normen og bruken G-variantene var altså utenfor rettskrivningen mellom 1917 og 1981. Likevel var ferge og fergen de mest brukte formene i bokmålstekster hos mange aviser og forlag etter krigen og fram mot 1980. Disse formene har holdt seg godt i forlagsverdenen, men ellers har det relativt sett gått litt nedover med dem etter at de ble tillatt igjen. I avisene har ferje og ferja vært de mest brukte formene de siste tjue årene, også på bokmål, samtidig som den nye g-varianten ferga har halt innpå.
Gutta boys − jenta girls?

Spørsmål: Det har lenge hett gutta boys, men i det siste har jeg stadig oftere hørt om jenta girls. Kan man si det?

Svar: Man kan ikke hindre noen i å si det, men uttrykket er et klart brudd med all tradisjonell grammatikk. I østlandsmål (blant annet tradisjonelt oslomål) er dette det vanlige bøyningsmønsteret for hankjønnsord og hunkjønnsord: Hankjønn: en hest − hesten − flere hester − alle hesta en gutt − gutten − flere gutter − alle gutta Hunkjønn: e(i) stjerne − stjerna − flere stjerner − alle stjernene e(i) jente − jenta − flere jenter − alle jentene Det heter gutta på skauen og (av og til) jentene på skauen, begge deler i flertall. Jenta på skauen er derimot entall! Jenta girls (ment som flertall) er stikk i strid med den grammatikken som gutta boys bunner i, ja det er i strid med all norsk grammatikk. Likevel var det nesten ikke til å unngå at akkurat denne feminine parallellen til gutta boys oppstod. Det mer korrekte jentene girls klinger jo dårlig. Som en språkvits fungerer jenta girls på to plan, men hvis folk glemmer at det er ugrammatisk, forsvinner halve poenget. Når barnehagebarn i Oslo i dag setter jenta inn i regla «lang, lang rekke, * er så frekke», er det mye som tyder på at selve følelsen for grammatisk hunkjønn i dialekten er kraftig svekket.
Utstede og utstedelsesdato på nynorsk

Spørsmål: Hva vil være korrekt nynorsk for bokmål utstede og utstedelsesdato? Det dreier seg om tekst på noen offentlig utstedte attester.

Svar: For utstede kan en bruke både skrive ut, ferde ut og utferde på nynorsk. Vi vil rå deg til å bruke utskrivingsdato for utstedelsesdato. Noen spør om det ikke ligger noe mer autoritativt i utstedelse enn i det mer generelle utskriving, men oftest vitner dokumenttypen om hva som ligger i utskrivinga. Tre eksempler fra Magne Rommetveits synonymordbok Med andre ord (flere utgaver): det må utstedes en fullmakt > det må gjevast / skrivast ut ei fullmakt den under forsvarssjefen utstedte ordre > ordren som er send ut (pålagd) av forsvarssjefen obligasjoner som er utstedt av den norske stat > obligasjonar som staten har ferda (skrive) ut (marknadsført) Karl Arne Utgård har i sin Juridisk og administrativ ordliste: utstede ihendehaverobligasjoner > skrive ut ihendehavarobligasjonar utstede fullmakt > skrive fullmakt utstedende myndighet > utskrivande styresmakt På bokmål er utstede og utferdige delvis overlappende. Utferdige er i utgangspunktet det samme som ferde ut / utferde, men også for utferdige anbefaler Rommetveit og Utgård i noen tilfeller skrive ut og gi.