hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Hva er en fullverdig setning?

Spørsmål: Hva skal til for at en setning skal kunne regnes som grammatisk «fullverdig» på norsk?

Svar: Et vanlig krav til en setning på norsk er at den må inneholde subjekt og verbal. Dette gjelder vel å merke for fortellende setninger (utsagnssetninger) og spørresetninger. I imperativsetninger (bydesetninger) mangler subjektet, så her er det nok med verbal. Alle de følgende setningene er altså fullverdige som setninger betraktet: Går du? (verbal + subjekt) Jeg går! (subjekt + verbal) Gå! (verbal) Det er ikke nødvendig å ha med et objekt, et adverbial eller noe annet for at en setning skal regnes som fullverdig på norsk, med mindre selve verbet krever det. Mange verb krever mer enn et subjekt. For eksempel er «Jeg lever» en fullstendig setning, mens det mangler noe i «Jeg gleder» og «Jeg liker»; her venter vi henholdsvis «meg» og for eksempel «mat» (begge deler er da objekt). «Krav til en setning» må forstås som hva som skal til for å kunne kalles en setning, grammatisk sett. Hva som er gode setninger og ytringer, er en litt annen sak. Ytringer må ikke nødvendigvis ha setningsform for å være god norsk; sjanger og situasjon avgjør hva som passer. Men brødteksten i vanlig sakprosa består nesten bare av setninger, og bør gjøre det.
Etternavns betydning

Spørsmål: Hvor kan jeg få tak i opplysninger om hva etternavn betyr?

Svar: Du kan ha nytte av Olav Veka: Norsk etternamnleksikon. Norske slektsnamn – utbreiing, tyding og opphav (Samlaget 2000). Dette er trolig den eneste boka som behandler dette emnet på en tilnærmet vitenskapelig måte.
Merd eller mær?

Spørsmål: Jeg ser at ordet merd (til oppdrett av fisk), også staves «mær» og «mære». Noen sier «en mærd» med d. Hva er riktig?

Svar: Det heter en eller ein merd, og d-en er stum. Uttalen er /e(i)n mær – mæren/, se for eksempel Bjarne Berulfsens uttaleordbok. I noen dialekter kan uttalen være trangere (mer e-aktig). (I en mer tradisjonell betydning, før fiskeoppdrett ble vanlig, fantes ordet i mange andre dialektvarianter.) I arveord står en -rd- ofte for r-uttale på Vestlandet og tjukk l på Østlandet. Det vil si at d-en enten er stum eller «bakt inn» i en annen lyd. Å uttale d-en er som å si en fjor d eller en går d bokstavrett. Det har ikke noe grunnlag i norsk. Å skrive «mæren» uten d er på sin side som å skrive «fjoren», «gåren», «gjæret» for fjorden, gården, gjerdet. Hunkjønnsformen «ei mære» er av nyere dato og mangler tradisjonsgrunnlag. Utgangspunktet er trolig at /mærer/ (flertall av en merd) er blitt oppfattet som flertall av et svakt hunkjønnsord. Det er som om en fjord skulle bli omtolket til «ei fjore» på grunnlag av flertallsformen fjorder (uttalt /fjorer/).
Forkortelse for riksvei og fylkesvei

Spørsmål: Hvordan forkortes riksvei og fylkesvei?

Svar: Forkortelsene er rv. og fv.
Så vidt populær?

Spørsmål: Kva i all verda tyder så vidt i eksamensoppgåva nedanfor, og kvifor er det stava ulikt på bokmål og nynorsk?

Svar: Uttrykket så vidt skal alltid skrivast i to ord på begge skriftmåla. Det tyder vanlegvis ‘akkurat såpass (= så mykje) at ’. Døme: «Det var (berre) så vidt eg greidde det.» Vi brukar det òg i faste uttrykk som så vidt eg veit ‘så langt eg veit’ og for så vidt ‘i og for seg, for den saks skuld’. I dømet du viser til, tyder det beint fram såpass. Det er svært uvanleg å bruka så vidt i den sistnemnde tydinga på nynorsk. Det verkar òg nokså stivt på bokmål. Formuleringa i eksamensoppgåva er dessutan på grensa til tvitydig. Nynorskversjonen av oppgåva er elles full av feil og tvilsame formuleringar: manglande komma, presens s-passiv (meinast med for meiner ein med), teiknet & for og, kor for korleis, være for vere, den for ho/henne og gjere innvendingar til.
Slå seg på brystet eller for brystet?

Spørsmål: Heiter det å slå seg for brystet eller å slå seg på brystet?

Svar: Det spørst kva du meiner. Dette er to nokså ulike handlingar! Lukasevangeliet kapittel 18 fortel om den sjølvgode farisearen og den audmjuke tollaren som gjekk opp til tempelet for å be. Om tollaren står det i nynorskbiblane (vers 13) at han «slo seg for bringa», og i bokmålsbiblane at han «slo sig for sitt bryst» (1930) eller «slo seg for brystet» (1978 og 2005). Så sa han: «Gud, ver meg syndaren nådig!» I gamle dagar kunne det rett nok heite at den ovannemnde tollaren «slog sig paa sit bryst», men i dag kan vi gå ut frå at det er dette som gjeld: Å slå seg for brystet (nynorsk òg for bringa) er eit uttrykk for hugbrot, trege og anger. (Eit minneteknisk knep kan vere å halde det saman med at noko fell ein tungt for brystet.) Å slå seg på brystet er uttrykk for styrke og byrgskap, ja, for å bryste seg. (Vi ser snarare føre oss ein Tarzan-figur enn ein tregande tollar.) Å slå seg til brystet, som òg førekjem på nettet, er det ikkje noko som heiter. Mange, til og med kjende forfattarar, blandar saman uttrykka, men det kan vi slett ikkje tilrå, endå danskane til ein viss grad gjer det. Dei har sett opp ei alternativ tyding av å slå sig for brystet på fyrsteplass i Den Danske Ordbog. Det norske Akademis ordbok opererer også med en positiv tyding 2. Hovudproblemet er nett at folk bruker for brystet i staden for på brystet, kanskje fordi det kling meir litterært og finare. Det ser nesten ut til at svenskane var fyrst ute med samanblandinga, jf. Svenska Akademiens ordbok, der forklaringa er at farisearen er gjord til brystslåar ved ein minnefeil. Slik vart det å slå seg for brystet uttrykk for sjølvgodheit: slå sig för sitt bröst: anv., under anslutning till uttr. brösta sig, yfvas, uppkommen gm minnesfel, i det att man felaktigt tillagt den själfgode fariséen i den nytestamentliga berättelsen om fariséen o. publikanen den åtbörd gm hvilken publikanen ger uttryck åt sin förtviflan Om det er uråd å halde uttrykka frå kvarandre, som Google-søk kan tyde på at det er, må rådet vere å liggje heilt unna varianten med for og heller omtale anger med andre ord. Engelsk har forresten beat one's breast i den bibelske tydinga (som står i kontrast til chest-thumping). Sjå elles denne nettsida om preposisjonsbruk.
Hespet eller hespa? Svar: hespa

Spørsmål: Jeg interesserer meg for strikking og ser at flere nå behandler substantivet hespe (garnhespe) som intetkjønn: et hespe – dette hespet. Jeg har aldri hørt at noen har sagt det. Det er mulig at det brukes mest blant den yngre garde. Eller er det vanlig i dialektene?

Svar: Hespet er nok i hovedsak et nyere tradisjonsbrudd. Det heter tradisjonelt ei hespe – den hespa i de dialektene der det ikke heter ein hespel – den hespelen. Hvis ordet tradisjonelt hadde vært et intetkjønnsord i særlig mange dialekter, ville det ha blitt fanget opp av Norsk Ordbok, der slikt pleier å være registrert. Se klipp nedenfor. Spekulasjon: Hvis man har lært ordet et hespetre før man har hørt om ei hespe, kan man fort komme til å si og skrive et hespe når man tar dette ordet i bruk. Problem: De unge kjenner kanskje ikke hespetre så godt lenger heller. Ellers kan det hende at intetkjønnsordet garn har påvirket hespe, jf. garnhespe. Vi kan heller ikke utelukke «kjevlefaktoren». Kjevle er tradisjonelt et intetkjønnsord de fleste steder, men stadig flere sier nå ei kjevle, og det er til og med tatt inn i rettskrivningen. Vi kan regne med at mange som sier ei kjevle, fremdeles retter til et kjevle. Det er ikke rart om de da «retter» hespe på samme måte. (Dette er såkalt hyperkorreksjon, eller «retting til feil»).
Den vanlegaste nynorskfeilen: presens st-passiv

Spørsmål: Kva er den vanlegaste feilen nynorskbrukarar gjer?

Svar: Galen bruk av presens passiv er ein sterk kandidat. Presens passiv med -ast har vorte svært vanleg i den seinare tid. Når vi skal omsetja bokmålssetningane «Arbeidet utføres umiddelbart» og «Sofa gis bort» til nynorsk, kan vi ikkje omsetja passivane til «utførast» og «gjevast». Utførast og gjevast er berre infinitiv passiv på nynorsk; det vil seia at formene berre skal brukast etter hjelpeverb som skal og må og kan. Det finst ikkje særskilde presensformer * utførest eller *gjevst som kan brukast fritt. Legg merke til at den fyrste bokmålssetninga er tvitydig. Er det ei skildring eller eit påbod? Det må vi vita før vi omset. Er det ei skildring, må vi på nynorsk bruka bli/ verta + partisipp av verbet: «Arbeidet blir/vert utført straks» (eller gjerne: gjort) Er det er eit påbod, må vi bruka hjelpeverb + infintiv passiv (på -ast): «Arbeidet skal/må utførast straks» (eller gjerne: gjerast) Den andre setninga kan vi saktens omsetja til «Sofa blir/vert gjeven/gitt» bort, men kvifor ikkje bruka aktiv? «Vi gjev/gir bort ein flott sofa!» Meir om dette emnet finn du på nettsidene våre under overskrifta «Aktiv og passiv». Til slutt må vi nemna at det ikkje alltid er gale med -st i presens. Det finst ei rekkje st-verb i nynorsk, og somme av dei har passiv tyding. I presens endar dei anten på -ast, -est eller berre -st.
Projector, overhead og foil/slide

Spørsmål: Har vi norske ord som dekker disse engelske glosene?

Svar: Projector heter projektor eller prosjektor på norsk. (Før het det også projektør og prosjektør, som var vanligst i betydningen ‘lyskaster’, f.eks. prosjektører i et fjernsynsstudio, på en idrettsplass o.l.) Alle ordene har også vært brukt om ‘projeksjonsapparat’, det vil si et apparat til å vise fram lysbilder, videoer o.l. med. Formen projektor er ofte brukt i sammensetningen videoprojektor (= videokanon). Overhead projector er normert til overheadprojektor (nå også -prosjektor) eller bare overhead og til og med overhedd. Men det kan også hete skriftprojektor. Noen har endatil våget seg frampå med skriftkaster; det er like logisk som lyskaster er i forhold til light projector (latin projicere betyr jo ‘å kaste fram’). Ellers har vi også lysarkframviser (se nedenfor); det er logisk, men litt langt. Den varianten som kan koples til eksternt utstyr, kalles også videokanon. Foil eller slide kan hete transparent eller lysark. Det siste kan godt brukes metaforisk om rent digitale ark, men her er jo også ganske enkelt lysbilde mulig. I konteksten kan ark eller bilde være nok. Slide show kan være lysbildeframvisning. Foil er ikke tatt inn i ordbøkene i betydningen ‘lysark’, men det er unektelig mye brukt på den måten.
Å gjelde – gjelder – gjaldt – har hva for noe?

Spørsmål: Ja, hva heter å gjelde i perfektum?

Svar: Å gjelde heter ganske enkelt har gjeldt i perfektum på bokmål. På nynorsk heter det har gjeldt eller har golde. Bøyningen er altså slik i bokmål: å gjelde – gjelder – gjaldt – har gjeldt Merk at har gjeldet utelukkende er perfektum av et annet gjelde, som betyr ‘kastrere’! Alt dette finner du i Bokmålsordboka. Nynorsk På nynorsk heter det (med e-infinitiv): å gjelde – gjeld – galdt/gjaldt – har golde/gjeldt De eldste formene er galdt – golde. Galdt er fremdeles en del brukt i dialektene, mens golde er sjeldnere og har vært ekstra utsatt fordi perfektum av dette ordet i det hele tatt er lite brukt. På gammelnorsk het det at gjalda/ gelda – geldr – galt – goldit Men betydningen var ikke helt den samme som nå. Se også Nynorskordboka.
Bildrept, knivdrept

Spørsmål: Hva mener Språkrådet om ord som bildrept, knivdrept og narkotikatatt?

Svar: Bildrept og knivdrept er ord som mest forekommer i avistitler og lignende, der de sparer mye plass. Det er ganske lett forståelige ord som fungerer godt til sitt bruk. Ikke alle liker slike ord, og vi hører fra tid til annen negative reaksjoner på dem fra publikum. Noen er opptatt av at disse partisippene ikke er en del av bøyingsmønsteret til et verb (å bildrepe – bildreper osv.). Men de aktuelle ordene kan ikke stemples som dårlig norsk når de brukes på rette måten. De har neppe bredt seg til allmennspråket i stor grad, skjønt et ord som trafikkdrept står i ordbøkene. Det er lett å finne parodiske eksempler på denne ordtypen, men kvaliteten på hvert av disse ordene bør vurderes for seg.
Å jazze med gutta og guttajazzing

Spørsmål: Hva betyr guttajazzing eller å jazze med gutta? Jeg leste nylig om det i avisa.

Svar: Det handler om å slappe av og prate om løst og fast med folk i den kameratkretsen som man kaller «gutta», gjerne over en eller flere øl. Grunnbetydningen av verbet jazze er å spille jazz eller danse til jazzmusikk, men både verbet to jazz og substantivet jazz har mange andre betydninger på engelsk. Noen av dem er importert til norsk og til dels videreutviklet. Vi har relativt gamle slanguttrykk som å jazze opp ‘piffe opp’ og jazze seg opp ‘hisse seg opp’. Jazz kan også bety ‘pisspreik’ og lignende. I det nyere slanguttrykket å jazze med noen kan det ligge et element av dans eller gruppesamspill og improvisasjon (som i jazzmusikk), men vi er ikke sikre på at det klinger med når folk snakker om jazzing med gutta. Jazzing er i utgangspunktet avslappet, men det gjelder neppe hvis det er såkalt guttastemning i rommet. Det er mulig at sammensetningen guttajazzing skal peke mot guttastemning. Når folk omtaler fenomenet guttajazzing kritisk, mener de gjerne at det prates ‘ piss ’, men vi vet heller ikke om det er noen direkte sammenheng med substantivet jazz i samme betydning. I 2016 ble denne formuleringen kåret til en av årets verste bortforklaringer av drøye, mannssjåvinistiske ytringer: « Jeg satt i min egen boble, hadde drukket tre pils og jazzet med gutta ». Etter dette har nok uttrykket jazze med gutta oftere blitt brukt med et negativt fortegn, i alle fall i mediene. Enkelte har hevdet at å jazze i den aktuelle betydningen er spesielt utbredt i Trøndelag, noe som lyder merkelig. Men om det skulle stemme, kan det være snakk om overlapping og sammenfall med å jåsse, som er gammelt i nordafjelske dialekter (jf. også jås og jåss).
På Island

Spørsmål: Heter det «på Island» eller «i Island»?

Svar: Språkrådet anbefaler sterkt å skrive «på Island». Mønsteret «i + statsnavn» står sterkt, men noen unntaksløs regel har det aldri vært. Det er ikke noe argument i denne sammenhengen at Island er en selvstendig stat og ikke bare en øy. Også Cuba er begge deler, og det heter på Cuba på norsk. Regelen med på foran øynavn gjelder uavhengig av den politiske statusen. I har aldri hatt monopol på å være «statspreposisjon». Det er dessuten lite praktisk å skille mellom Island som øy og Island som stat. Noen viser til at islendingene selv bruker preposisjonen í foran landsnavnet. Det stemmer ikke helt. Tradisjonell språkbruk på islandsk er (stort sett) á Íslandi, der á svarer til på. (Norsk på kommer av upp-á ‘oppå’, og Íslandi er dativformen av Ísland.) Nå heter det riktignok også á Írlandi, á Ítalíu m.m. på islandsk, men det er uansett ikke avgjørende, for hvert språk har sin egen tradisjon for omtale av andre land. Rota til i Island finnes hovedsakelig i dansk skriftspråk (helt tilbake i skriftspråket fra kolonitida, da hensynet til Island som stat var fraværende), mens på Island har ubrutt tradisjon og rot i felles norrøn språkbruk. På kan forresten brukes på dansk også. Les mer om preposisjoner ved stedsnavn på nettsidene til Språkrådet.
Et/ett godt nytt år?

Spørsmål: Vi har problemer med denne formuleringen: «Vi ønsker alle medlemmer et/ett godt nytt år!» Skal vi skrive «et» eller «ett» her?

Svar: Det riktige er å bruke bare én t: «… et godt nytt år!». Tommelfingerregelen er at man skriver «en», «ei» og « et » når ordet skal leses uten trykk, men «én», «éi» og « ett » når det skal leses med (ekstra) trykk. I det siste tilfellet er det tallet vi har i tankene, altså 1 i motsetning til 2, 3 og så videre. I «et godt nytt år» er «et» trykksvakt, så vi skriver det med én t. Poenget er jo ikke å sette det nye året i motsetning til to eller flere gode nye år. Hvis vi er for rause med t-ene, er vi altså urimelig snaue med nyttårsønskene. Se også artikkelen om Godt nytt år.
Forsking eller forskning – og etterforsk(n)ing

Spørsmål: Heter det forsking eller forskning? Og hva med etterforskning?

Svar: Forsking og forskning er likestilte former. Det samme gjelder etterforsking og etterforskning. Man kan velge enten den ene eller den andre varianten uten hensyn til betydning, men man må være konsekvent innenfor hver tekst. Nyanse? Det er ikke forbudt å forsøke å skille mellom betydningsnyanser heller. Da må forsking være ‘det å forske’, selve handlingen, mens forskning kanskje omfatter produktet av handlingen eller så å si hele samfunnsfeltet som er organisert omkring den. Dette taler f.eks. for «forsking på» uten -n-. Men det er nok umulig å praktisere noe klart skille. Har man f.eks. fått midler til forsking (på noe), mens forskningen har fått økte midler? Det blir ganske uhåndterlig. Sammensetninger Det kan også bli vanskelig å forsøke å skille mellom ulike former i sammensetninger. Tanums store rettskrivningsordbok fører opp både forskningstermin og forskingstermin og har med begge varianter av forleddet i alle sammensetninger med forsk(n)ing-. Det er praktisk å velge enten det ene eller det andre, også i sammensetninger med forsk(n)ing som andreledd, som fredsforsk(n)ing, grunnforsk(n)ing, havforsk(n)ing, anvendt forsk(n)ing osv. I forbindelse med etterforsk(n)ing er det helst tale om en ren aktivitet (som i «etterforsking av»). Slik sett kan man se etterforsk(n)ing delvis atskilt fra de andre sammensetningene, men det er neppe praktisk. Utbredelse Det som er vanligst fra gammelt av, er forskning. Den formen har vi med oss helt fra skriftfellesskapet med Danmark på 1800-tallet. Først rundt 1930 finner vi forsking, hos skribenter som Edvard Bull og Viggo Hansteen. Men denne formen har aldri tatt helt over. Det samme gjelder etterforsking. Noen av de tidligste eksemplene på -forsking (efterforsking) finner vi etter annen verdenskrig hos Johan Borgen. Begge variantene med -ing uten -n- har sikkert vært mer utbredt i tale enn i skrift. Først i nyere tid har etterforsking virkelig fått et løft i skrift. I straffeprosessloven, politiloven og påtaleinstruksen dominerer etterforsking uten -n-, selv om det ser ut til at de fleste politifolk og jurister fremdeles sverger til etterforskning.
Eplekjekk

Spørsmål: Kva er det eigentleg å vera eplekjekk, og kva er opphavet til ordet?

Svar: Ein som er eplekjekk, er i kjekkaste laget, anten så sunn, frisk eller kvikk at det er litt kvalmande, eller bråkjekk og freidig. Folk legg litt ulike ting i ordet. L eddet eple har truleg med friskleik å gjera (jf. eplefrisk). Ordet er mykje brukt i skrift frå 1990-åra, men er kjent frå munnleg bruk tidlegare. I 1991 skreiv Arne Hjeltnes i A-magasinet: Jeg foretrekker burgunderrøde NSB-tog i horisonten fremfor veier fulle av eplekjekke firehjulstrekkere med skiboks på taket. Det kjem nokså sikkert av svensk äppelkäck, med synonymet äppelhurtig, som var eit nytt ord i svensk i 1950-åra. I boka Nyord i svenskan från 40-tal till 80-tal er äppelhurtig forklart som ‘hurtfrisk, överdrivet sund och käck’, og det er oppgitt at det høyrer heime i kvardagsspråket. Nedanfor er resultatet av eit søk i eit korpus hos Nasjonalbiblioteket. Diagrammet viser berre tilhøvet mellom ordfrekvensane i materialet. Friskfyraktig er eit eldre nærsynonym.
Norge eller Noreg på nynorsk?

Spørsmål: Kva er det rette landsnamnet på nynorsk? Vart det endra i samband med 2012-rettskrivinga?

Svar: Namnet er framleis Noreg i offisiell nynorsk. I Språknytt 2/1999 og 2/1974 kan du lese meir om bakgrunnen.
Flyktning-, lærling- og vikingsammensetninger

Spørsmål: Skal sammensetninger med flyktning og lærling ha -e- eller ikke? Eksempler: flyktningleir og lærlingplass.

Svar: Slike sammensetninger skal ikke ha -e-. Det heter altså nettopp flyktningleir og lærlingplass. Vikingskip, høvdingsete og kyllingvinge er ord av liknende slag. Du kan søke selv i nettversjonen av Bokmålsordboka og Nynorskordboka etter flyktning% og lærling%. Vi ramser opp en del sammensetninger nedenfor for å gjøre denne artikkelen lettere å finne: flyktninghjelp, flyktningkonsulent, flyktningkontor, flyktningkonsulent, flyktningkonvensjonen, flyktningkrise, flyktningleir, flyktninglos, flyktningmottak, flyktningorganisasjon, flyktningråd, flyktningsituasjon, flyktningspørsmål, flyktningstatus, flyktningstrøm, flyktningtjeneste, flyktningtrafikk lærlingbedrift, lærlingforhold, lærlingkonferanse, lærlingkontrakt, lærlinglov, lærlinglønn, lærlingombud, lærlingopphold, lærlingordning, lærlingpolitikk, lærlingplass, lærlingråd, lærlingsamling, lærlingtetthet, lærlingtilskudd, lærlingutveksling I gamle dager brukte man ofte -e- i sammensetning, slik danskene gjør. Dette er ikke helt uten grunnlag i norsk, men allerede for over hundre år siden skar man gjennom og fjernet e-en; se for eksempel Retskrivningsordbok over det norske riksmaal (S. Juell Tønnessen, 1910). Da vi senere fikk en rekke sammensetninger med flyktning-, var mønsteret klart. Likevel holdt e-en seg svært lenge i flyktning-sammensetningene, i mange miljøer til etter tusenårsskiftet.
Pappenheimere

Spørsmål: Mange snakker om å kjenne sine pappenheimere. Men det kan da ikke være særlig mange av dem som kjenner til de opprinnelige pappenheimerne? Dessuten virker det som om folk legger litt ulike ting i uttrykket. Hva er riktig?

Svar: Det står i B okmålsordboka at en pappenheimer var en soldat under grev Pappenheim i trettiårskrigen (1618 –1648), og at det har betydd ‘trofast tilhenger’. Uttrykket jeg kjenner mine pappenheimere brukes nokså uavhengig av dette; det betyr bare at man vet hvem man har med å gjøre. I Den Danske Ordbog får vi dessuten vite at det faste uttrykket er « udbredt som (skjult) citat fra Schillers skuespil ‘Wallenstein’ » (fullført i 1799). I stykket sier feltherren Albrecht von Wallenstein «Daran erkenn ich meine Pappenheimer». Det er er ment som en anerkjennelse av grev Pappenheims kyrasserere (ryttersoldater med kyrass). Selve ordet pappenheimer har også senere vært brukt i positiv betydning. Ironisk vending Siden ble det ironisk, og i dag er ikke pappenheimerne lenger ens egne trofaste folk, men hvem som helst som man har en oppfatning om, og som man vet hvor man har. Slik brukes uttrykket både i Tyskland og i Norden. Det ligger ikke så langt fra uttrykket kjenne lusa på gangen. I norsk prosa Uttrykket var i bruk i dansk-norsk på slutten av 1800-tallet. I Aftenposten 16.11.1872 fortelles det om korsikanernes uimodstaaelig[e] Trang til at bekrige hinanden innbyrdes. Keiserdømmet, der kjendte sine Pappenheimere, med hvilke det jo ogsaa var Blodsforvandt, vilde sætte en Stopper for denne Lidenskab og forbød derfor Korsikanerne at have Vaaben. Ganske at forhindre dem i at slaa hinanden ihjel var selvfølgelig umuligt; men Forbudet havde dog meget gavnlige Følger. I landsmålet ble uttrykket muligens ikke satt på trykk før i 1894. I bladet Den 17de mai 1.8.1911 finner vi et godt eksempel på bruk av ordet. Det handler om en gartner bosatt i Lier (men opprinnelig fra Nes i Hallingdal) som seint på 1800-tallet sleit med å få solgt sorten haugmannseple fra Krødsherad fordi han ikke kjente sine pappenheimarar godt nok. Ein dag kom no avlidne meierimeister Berner til gartnaren og gartnaren kom til å klaga over, at ingen vilde kjøpe hallingepli hans. Berner som var ein gløgg kar sa: «Du er ein tosk, du kjenner ikkje dine ‘pappenheimarar’. Du skal setja eit fint utanlandsk namn paa eplet, so skal du nok sjå dei kjøper hallingeple.» «Ja, men kva skal eg kalle dei?» spurde gartnaren. «Du skal kalle dei Edengross,» sa Berner. «Javel, lat gå,» sa gartnaren. Næste aar gjekk Edengross som varmt kveitebrød og er den dag idag halde for eit godt eple. Pappenheimerne var i dette tilfellet frukttredyrkerne, eller kanskje gartnerens landsmenn generelt.
Semikolonet – i grove trekk

Spørsmål: Kva funksjon har semikolonet?

Svar: Semikolonet er eit skiljeteikn som er sterkare enn eit komma og veikare enn eit punktum. Semikolon står altså for ein stans eller eit opphald i lesinga. Eit døme: I går var eg i Bergen; i dag skal eg til Oslo. Teiknet er ikkje obligatorisk. Ein nyttar det òg i oppramsingar for å skilje ledd med komma i: Dei som var med: Ole Olsen, Oslo; Per Pettersen, Bergen; Lars Larsen, Trondheim. Her òg kan ein finne andre løysingar (som «frå» for komma og komma for semikolon). Merk at semikolon er eit sterkt komma, ikkje eit lett kolon! Det har ikkje noko anna enn namnet sams med kolon. Semikolon vart forresten innført av ein italiensk boktrykkjar (Aldus Manutius) på slutten av 1400-talet.