hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Klimautslipp og klimakutt?

Spørsmål: Kan/skal man skrive klimautslipp og klimakutt? Jeg mener at det er helt feil. Klima hverken slippes ut eller kuttes. Utslipp av klimagasser og kutt i utslipp av slike gasser er derimot logisk.

Svar: Man kan i alle fall trygt skrive klimagassutslipp eller klimagassutslepp, men klimautslipp/klimautslepp og klimakutt må nok også godtas. Det ble fort ganske vanlig å skrive klimautslipp, men den fullstendige formen dominerer fremdeles. (I engelsk er climate emissions uten gas det vanligste.) I prinsippet kan vi lage sammensetninger på svært løst grunnlag i norsk: x som har noe med y å gjøre = yx. De nevnte ordene passer med mønsteret og kan vanskelig tolkes feil. Klimautslipp og klimakutt kan også betraktes som amputerte sammensetninger av henholdsvis klimagassutslipp og klimagassutslippskutt. Når vi godtar ord som atomfri, er det vanskelig å kalle ordene klimautslipp og klimakutt gale. Logisk sett kan et ord som er laget på denne måten, være ganske meningsløst, men hvis det i virkeligheten ikke blir misforstått, er det mye som taler for å godta det etter hvert. Ord med indre «amputasjon» Her er et utklipp fra Norsk referansegrammatikk: Amputasjon av første ord i sammensetninger er altså ikke helt uvanlig. Merk: «Klammerform» er et forvirrende navn på fenomenet, for det har vært brukt synonymt med sideform, som er noe helt annet. De aktuelle sammensetningene er i slekt med teleskopord, men i teleskopord er også første del av andre ledd klipt bort.
Uttalen av «pneumatisk» og andre ord på pn-

Spørsmål: Hvordan uttaler man ordet pneumatisk? Er det stum p, som det kan være i ordet psykolog?

Svar: Framlyden i ord på pn- uttales bokstavrett, altså /pn-/. Flere ordbøker opplyser ellers at eu i dette ordet uttales /ev/, men man vil neppe bli misforstått om man uttaler det /eu/.
Aksenttegn over stor bokstav

Spørsmål: Hvis ordet én står først i en setning, skal man da sløyfe aksenttegnet eller ikke? Skal man skrive Én mann eller En mann?

Svar: Aksenttegnet kan også brukes over stor forbokstav. Men aksenttegn er bare obligatorisk i navn, så her kan du også velge å sløyfe det, om du vil. Se også Språkrådets oversikt over regler for bruk av aksenttegn.
Helleristning, hellerissing?

Spørsmål: Hvorfor i all verden heter det helleristning og ikke hellerissing? Figurene er vel risset inn, ikke ristet? Kan dere forklare meg dette?

Svar: Det korte svaret er at riste kan bety ‘skjære’. Vi forstår godt at du spør om dette. De vanlige betydningene av riste er jo helt irrelevante, enten det handler om å riste tepper (av norrønt hrista) eller å riste brød (avledet av substantivet rist). Verbet risse virker derimot relevant. Det betyr jo nettopp ‘skjære inn i noe med spisst redskap’. Når det heter helleristning, er det fordi det også fins et annet verb riste, som betyr ‘skjære’. Det brukes nesten bare i forbindelsen riste runer (og dialektalt om å sløye fisk). Det het på norrønt rísta. Verbet risse er yngre i norsk og stammer trolig fra tysk.
Spørsmålstegn og utropstegn sammen?

Spørsmål: Stadig vekk ser jeg teksting på tv slik som dette: «Hva!?» og «Dette kan du da ikke mene!?» Noen ganger står det til og med flere spørsmålstegn og flere utropstegn sammen. Da jeg gikk på skolen, var ikke slik tegnsetting lov. Er det nye regler for dette?

Svar: Reglene er de samme som før. I utgangspunktet skal en ikke kombinere skilletegn, heller ikke utropstegn og spørsmålstegn, men velge ett av dem. I eksemplene dine kan man bruke utropstegn hvis det viktigste er å markere ettertrykk (spørsmålet ligger da i selve ordvalget eller ordstillingen). Ellers er det riktig med spørsmålstegn. Generelt er det grunn til å advare mot språklig inflasjon, dvs. overdreven og ukritisk bruk av populære språklige virkemidler som i neste omgang fører til at virkningen svekkes. Det gjelder også bruk av skilletegn. Dette rådet gjelder ikke der overdrivelse er et poeng i seg selv, slik det for eksempel ofte er i tegneserier.
Avbaklig, abakle, abakli

Spørsmål: Vet dere hvor ordet abakle eller abakli stammer ifra? Selv kjenner jeg det fra Trøndelag, brukt om noe som er bakvendt eller tungvint.

Svar: Det må være det ordet som på bokmål skrives avbaklig og på nynorsk avbakleg. Det stammer rett og slett fra norsk, og det har til nylig hatt stor geografisk utbredelse. Ordet har vært relativt lite brukt i skrift, særlig i bokmål, så det høres nok stadig sjeldnere. Avbaklig har to betydninger: 1 som ligger avsides, vanskelig til («bo på en avbaklig plass») 2 tungvinn, vanskelig Norsk Ordbok (Samlaget 1966–2015) viser noen av de mange dialektformene avbaklig er kjent i: Etymologi Her fra Alf Torp: Nynorsk etymologisk ordbok (1919):
Stikke under stol

Spørsmål: Jeg har alltid sagt at man ikke skal stikke noe under en stol, men her en dag var det noen som hevdet at det heter å stikke noe under stol. Hvorfor gjør det eventuelt det?

Svar: Det er ikke noe grammatisk galt med å stikke noe under en stol, men tradisjonelt har det hett å stikke noe under stol eller stolen. Uttrykket er gammelt. Det står allerede i en kilde fra 1682 (Peder Syvs Almindelige Danske Ordsproge), i ubøyd form: stikke under stol. Allerede tidlig fantes det også i formen under stolen. Varianten under en stol er av nyere dato, ca. hundre år gammel i skrift, men svært sjelden før 1950. I avisene fikk den overtaket uti 1980-åra. I begynnelsen var den et påfallende tradisjonsbrudd (slik «få blod på tennene» eller «feie under et teppe» ville ha vært i dag), men i dag regnes den stort sett som akseptabel. Før har det også hett å stikke under stol med noe. Se under stol 2.2 i Ordbog over det danske Sprog.
Jeg gleder meg på

Spørsmål: En venn av meg ble forleden veldig overrasket da jeg sa «jeg gleder meg på pizza». Han mente det var helt feil, og at jeg måtte bruke til og ikke på. Jeg vet jeg kan si dette på dialekten min, siden hele familien min sier det, men jeg lurte på om man også kan skrive det?

Svar: Når du vet at det er gammelt i dialekten, må du selvsagt kunne si det, men det kan være risikabelt å skrive det. Vi anbefaler til (å) i skrift. Uttrykket å gle seg på noe (eller på å gjøre noe) er eldgammelt i mange dialekter, og der har det ingenting å gjøre med nymotens overdreven bruk av på (jf. for eksempel «å ha et møte på» det og det temaet i stedet for «om»). I nynorsk kan vi bare fraråde uttrykksmåten varsomt, siden den har vært såpass utbredt i dialektene. Men i bokmål er det mer problematisk å skrive «å glede seg på». Selv om det strengt tatt ikke er feil, vil det ganske sikkert bli oppfattet slik! Det er med andre ord lite lurt å skrive «jeg har gledet meg på eksamen» på eksamen. Skriver du en personlig tekst i en annen sammenheng, er det kanskje ikke så farlig hva du velger.
Brøt, brøyt eller braut?

Spørsmål: Skal en skrive «han brøt løftet sitt» eller «han brøyt løftet sitt» eller kanskje «han braut løftet sitt»?

Svar: På bokmål kan en skrive enten «han brøt løftet sitt» eller «han brøyt løftet sitt». På nynorsk må en skrive «han braut løftet sitt». Før 2005 skrev man braut for brøyt på bokmål. I 2005 ble flere au -former endret slik at vi fikk øy ved siden av ø (eller ød): bøy, brøyt, fløyt, frøys, føyk, gøyv, kløyp, krøyp, nøys, nøyr, røyk, røyt, skøyt, smøyg, strøyk, tøyt. Dessuten forsvant flaug og laug.
Parameter: kjønn og bøying

Spørsmål: Jeg vil gjerne skrive parameteret, men stavekontrollen retter det til parameteren. Er det riktig? Hva heter det forresten i flertall?

Svar: Ord på - meter som viser til en størrelse, er hankjønnsord, akkurat som en meter alene. Altså heter det en parameter. Genus Ord på - meter som betyr ‘måleinstrument’, er derimot intetkjønnsord, f.eks. amperemeter, barometer, termometer. At parameter er hankjønn, er ikke noe nytt, slik enkelte spørrere tror, jf. for eksempel Vilhelm Bjerknes, Om anvendelsen af mekanikens principer i fysiken (1892). Flertall I flertallsbøyningen av parameter er det imidlertid mye valgfrihet: Uten sammentrekning: parametere − parameterne Med sammentrekning: parametre(r) − parametrene Bøy det gjerne slik du ville ha bøyd sommer. Nynorsk har uten sammentrekning: parameterar − parameterane med sammentrekning: parametrar – parametrane Den sistnevnte varianten er mest brukt.
I helvete eller helvetet?

Spørsmål: Heter det faen i helvete eller helvetet? Vi diskuterer så fillene fyker i redaksjonen. Er det helvete eller helvetet som er løs her?

Svar: Ifølge ordbøkene skal en bruke ubestemt form av helvete i uttrykket «faen i helvete!». Det bøyes ikke som et vanlig substantiv i faste uttrykk eller eder som dette. Utdrag fra Bokmålsordboka: pines i helvete / himmel og helvete / gjøre en helvete hett / det gikk lukt til helvete / be en dra til helvete fy til helvete! / hva i helvete er det du gjør? / (i) helvete heller! / noe så inn i helvete kjedelig! arbeidet i gruvene var et helvete / skyttergravenes helvete Man kan saktens argumentere for at det er logisk med bestemt form i noen tilfeller og stor H i andre, men det er enklest å bruke liten h og ubestemt form over hele linja (som de for øvrig også gjør i dansk).
Hvorfor ikke frunsj?

Spørsmål: I Bokmålsordboka finner man ordet brunsj, som er sammensatt av ordene breakfast og lunsj. Lunsj er jo innarbeidet på norsk, mens det vel ikke er særlig mange som bruker det engelske ordet breakfast for frokost? Hvorfor ikke innføre den norske betegnelsen frunsj, sammensatt av frokost og lunsj?

Svar: Du kan skrive frunsj, men du kan ikke være sikker på at det blir forstått. Forslaget ditt er unektelig logisk, og det er ikke noe prinsipielt i veien for å bruke ordet frunsj. Det har vært brukt (sporadisk) i skrift i minst tjuefem år, men det har ikke slått gjennom. Det er derfor litt vanskelig å gi det plass i rettskrivningsordbøkene. Det kan være verdt å nevne at vi har flere norske ord enn lunsj og brunsj for måltid mellom morgenmat og middag, først og fremst dugurd (av dagverd, jf. nattverd). Det har vært utbredt over det meste av landet til langt ut på nittenhundretallet, men er nesten borte nå. Det lange formiddagsmat har merkelig nok holdt seg bedre.
Førrogtjuge

Spørsmål: Jeg prøver å finne ut hva førrogtjuge betyr. Det blir brukt i blant annet Nordre Land. Jeg har spurt mange rundt omkring i bygda, men får forskjellige svar. Både 24, 40, 44 og 60 har vært nevnt.

Svar: I litt ulike former har førrogtjuge, eller rettere førretjuge / førretjue, vært et ganske utbredt ord for 40 i sørøstre deler av landet. Ja, det er faktisk førti i en eldre og mer fullstendig form. Det er forresten neppe noe «og» i ordet, bare en å-lyd i enkelte dialekter. I gamle sammensetninger er - tug-, -tjue o.l. altså ti, ikke tjue, og fire av sorten er da førti. Ordet tjue/tyve kommer av eldre tjogu og tuttugu, ‘ to tiere’, eller «to-ti», om du vil. Jamfør også tre-dve for 30 ‘tre-ti’. Det moderne tjue står dermed for det dobbelte av det gamle - tug-. (Tjue ble forresten før skrevet tjuge i nynorsk, og fremdeles har vi substantivet et tjug/tjau ‘20’, altså et snes.) I dansk har tyve et større bruksområde enn tjue har i moderne norsk, jf. tres, firs og fems, av tresindstyve (‘tregangertjue’) osv. Vi får den snodige situasjonen at firs (80), eller firsindstyve (‘firegangertjue’), er det dobbelte av sitt søskenbarn førretjue! På nb.no kan du få mange interessante litterære treff om du søker etter førretjuge, førretjuge osv. Du vil snart se at betydninger som 44 eller 24 ikke gir mening i sammenhengen. Nedenfor er et utklipp fra Norsk Ordbok som viser dialektvariasjonen.
Uttale av xylofon og andre ord på x-

Spørsmål: Hvordan skal ord som begynner på x, for eksempel xylofon, uttales?

Svar: De fleste ord og navn som begynner på x-, fra xylofon til xenofobi, uttales med s- for x-. Merk at det bare gjelder i framlyd. Xerxes uttales altså /serkses/.
Folkeregistrert eller folkeregisterregistrert?

Spørsmål: Heiter det verkeleg å vere folkeregistrert? Bør ikkje det å vere registrert i folkeregisteret heite å vere folkeregisterregistrert?

Svar: Folkeregistrert er ein språkleg snarveg, men ordet er så praktisk at vi ikkje ser nokon grunn til å motarbeide det.
Gjøre gode miner til slett spill

Spørsmål: Noen venner og jeg drøftet her om dagen om det heter gjøre sure miner til slett spill eller gjøre gode miner til slett spill. Hva er riktig, og hvorfor heter det som det heter?

Svar: Det riktige er gjøre gode miner til slett spill. Den andre formuleringa ser ut til å være en sammenblanding av dette uttrykket og Ingen sure miner! eller lignende. I begge uttrykksmåtene betyr miner ‘ansiktsuttrykk’. Slett betyr ‘dårlig’. Uttrykket gjøre gode miner til slett spill betyr ‘late som ingenting, ikke vise at man er misfornøyd’. Ifølge Norsk Riksmålsordbok er det kommet inn i norsk fra tysk (der det heter gute Miene zum bösen Spiel machen), men det stammer egentlig fra fransk (faire bonne mine à mauvais jeu). Det går saktens an å bruke sure, men det er ikke det som er det faste uttrykket, og det betyr det stikk motsatte.
Punktum og mellomrom etter initialer (navn)

Spørsmål: Hvordan skrives forkortelser av personnavn på norsk?

Svar: I dag er regelen at det skal være punktum etter initialforkortede personnavn. Om det er flere initialer, skal det ikke være mellomrom mellom initialene, men det skal alltid være mellomrom mellom den siste initialen og etternavnet. Slik står det i Skriveregler av Finn-Erik Vinje: Ved initialforkortede personnavn settes i regelen punktum: B.B., F.-E.V., H.C. Andersen, Jens Chr. Gundersen, Storm P. – men en enklere punktumløs skrivemåte er alminnelig i uformell kommunikasjon: BB, F-EV. Flere eksempler: Ola P. Nordmann Ola P.K. Nordmann J.R.R. Tolkien
Smittsom, smitteførende, smittebærende, smittefarlig

Spørsmål: Det ser ut til at både sykdommer, folk og materialer nå kalles smittsomme. Bør det ikke være mer nyansert?

Svar: Ordet smittsom er smittsomt, og det er ikke så rart, for det forenkler språket uten at det blir uforståelig. Men vi tilrår en mer nyansert ordbruk. Substantivet smitte brukes blant annet om det stoffet som forårsaker sykdom og kan overføres, f.eks. bakterier og virus. Også overføringen av smittestoffet kalles smitte. Her er det tilhørende «adjektivsystemet»: Sykdommer kan være smittsomme. Folk, dyr og andre organismer kan være smittet og dermed være smittebærere/smittebærende (friske eller syke). Organismer og gjenstander med smittestoff i eller på seg kan være smitteførende. Hvis risikoen er i fokus, kan det meste betegnes som mer eller mindre smittefarlig. (Dette ordet brukes sjeldnere om selve sykdommen.) Det er mye vakling og overlapping i bruken av smittebærende og smitteførende. En av grunnene er at smittebærer (og smittebærende) til dels har blitt brukt spesifikt om friske smittebærere, slik at vi har hatt bruk for et videre begrep i tillegg (smitteførende). I dag brukes smittebærer likevel i den vide betydningen, slik at man skiller mellom syke og friske smittebærere. En smittebærer er forresten ikke nødvendigvis smitteførende i betydningen ‘smitte over førende’. I smittevernloven er smittefarlig brukt om materialer, mens smitteførende glimrer med sitt fravær. Til gjengjeld finnes det en forskrift om forbud mot innførsel av dyr og smitteførende gjenstander. Vi kan anbefale inndelingen i punktlista ovenfor, selv om systemet nok aldri har vært helt vanntett. Her er adjektivet smittsom altså reservert for sykdommer.
Russergrensen?

Spørsmål: Jeg ser stadig oftere at folk skriver russergrensen og russergrensa. Selv har jeg alltid sagt russegrensa, uten r. Hva er riktig?

Svar: Denne sammensetningen er ikke normert, det vil si at skrivemåten er valgfri, men det er ingen tvil om at russegrensa og russegrensen uten -r- er det tradisjonelle i norsk. Forleddet russe- finner vi i en rekke sammensetninger, blant annet artsnavn (russearve, russegras, russelaks, russekveke, russekobbe, russevåk) og ord knyttet til pomorhandelen og samkvem med russere (russefartøy, russehandel, russemel, russenorsk). Merk også det folkelige meteorologiske uttrykket russevarme. Russe - er det tradisjonelle enten det gjelder Russland, innbyggerne eller noe russisk generelt. Varianten russer- brukes bare når sammensetningen peker mot innbyggerne, som russervennlig og russerfiendtlig. I akkurat disse tilfellene er r-en blitt nødvendig. Men tradisjonelt viser russe- spesifikt til russere også. Merk at det i nordnorske aviser nesten utelukkende het russefange til lenge etter krigen, enda ordet viser klart til russere, ikke til Russland. (De fleste fangeleirene var i Nord-Norge.) Vi ser et omslag i avisene i både nord og sør etter tusenårsskiftet. Det blir mer russer- og mindre russe-. Hovedgrunnen er nok at kjennskapen til innarbeidet ordbruk er svekket, men det er sikkert en medvirkende årsak at russen gjør seg så sterkt gjeldende i mediebildet.
Glad i og glade i

Spørsmål: Kan vi skrive både «De er glad i hverandre» og «De er glade i hverandre»?

Svar: Ja, men det har lenge vært vanlig å anbefale «glad i» både i entall og flertall på bokmål. Glad er et adjektiv. Når adjektiv står som predikativ (etter være, bli osv.), skal de normalt bøyes på både bokmål og nynorsk: De er glade Dei er glade Men hvis adjektivet følges av en preposisjon og har smeltet sammen med den til et mer eller mindre fast uttrykk (som «glad i», «oppmerksom på», «fornøyd med», «klar over» osv.), er ubøyd form i flertall ofte både korrekt og tradisjonsrett på bokmål. Nynorsk er mer «matematisk» av seg og har oftere flertalls-e-en med. Skriv altså helst Dei er glade i kvarandre (nynorsk) De er glad i hverandre (bokmål) Men «glade i» er ikke galt, slik for eksempel «gå løse på» og «være tjente med» er. Det har vært vanlig å hevde at «Vi er glade i landet vårt» og «Vi er glad i landet vårt» betyr to ulike ting; det første skal da bare kunne ha betydningen «Vi er glade her i landet vårt». Slik kan man se det, men det er ikke en obligatorisk synsmåte.
Ja vel eller javel?

Spørsmål: Kan jeg skrive javel i ett ord, eller bør jeg skrive det i to ord? Og hva med neivel eller nei vel?

Svar: Skriv ja vel og nei vel. Når den andre delen av en forbindelse med ja og nei kan gjenkjennes som et eget ord, regnes ikke forbindelsen som et ord. Flere eksempler: ja da, ja ja, ja visst, jo da, jo visst, nei da, nei nei, nei visst Derimot skal en skrive jaha, jammen, jommen, neigu. Her svarer ikke andre ledd til et selvstendig ord.
Jernteppe eller hjerneteppe?

Spørsmål: Får vi jernteppe eller hjerneteppe på eksamen – når vi plutseleg gløymer alt vi veit?

Svar: Det heiter helst å få jernteppe/jarnteppe. Ordet har vore brukt på den måten i heile etterkrigstida. Frå gammalt av er jarnteppe ein brannsikker skiljevegg av jarn til å senke ned mellom scena og salen i eit teater. Men ordet vart tidleg teke i bruk som metafor, jamfør tittelen på Jonas Lies roman Når jernteppet faller frå 1901, om ei gruppe skipspassasjerar som trur dei snart skal døy; her er det snakk om teppefall etter siste akt. Dei som voks opp etter andre verdskrigen, knyter jarnteppet fyrst og fremst til skiljet mellom aust og vest i Europa under den kalde krigen. Grunnen til at nemninga vart så sterkt knytt til dette skiljet, er at Winston Churchill brukte iron curtain i ein tale i underhuset i august 1945 og seinare fleire andre stader. Ordet var allereie i bruk på norsk i denne tydinga, altså om tunge stengsel mellom land. På engelsk heiter det brannsikre teppet iron curtain eller safety curtain, og minnetap ved eksamen og i liknande situasjonar heiter mental block eller blank, ifølgje ordboka. Å få hjerneteppe med hj- er ikkje nytt, men var uvanleg før. Det var metaforen jernteppe som var den vanlege på 1950-talet, mellom anna brukt om det at skodespelarar gløymde replikkane sine. Allereie i 1958 vart få jernteppe rekna som litt av ein klisjé (sjå nedanfor). Sidan hjerneteppe i og for seg gjev god meining, oppstår denne varianten stadig på nytt, som mistyding, ordspel («jernteppet er blitt eit hjerneteppe») eller logisk «forbetring». Råd: Bruk jernteppe eller jarnteppe dersom det ikkje er om å gjera for deg å seia hjerneteppe. Frå Foreningsledelse og taleteknikk av Jan P. Syse (1950): Frå Søkelyset mot språkformen, Statens rasjonaliseringsdirektorat (1958):
Anførselstegn eller replikkstrek?

Spørsmål: Bør vi som underviser i ungdomsskolen, fremdeles lære elevene at det skal være anførselstegn (hermetegn) ved direkte tale? Eller er det greit nok med replikkstreker?

Svar: Språkrådet mener at elevene bør mestre begge måtene å angi direkte tale på. Når en siterer fra skriftlige kilder, er man nødt til å bruke anførselstegn (f.eks. «» eller “”), så dette må læres uansett. I intervju og skjønnlitterære tekster kan det være mest praktisk å bruke sitatstrek/replikkstrek. Denne streken er identisk med tankestrek (altså –), som er lengre enn bindestrek. Det skal være mellomrom mellom tegnet og replikken. I avisene har det vært vanlig å bearbeide ordlyden i utsagn for å få budskapet tydeligere og mer effektivt fram. Da har man brukt sitatstrek. Anførselstegn er reservert for mest mulig ordrette sitater.
Tessmers? Til smers? Dessmer?

Spørsmål: Jeg er en eldre mann oppvokst i Larvik. Jeg mener uttrykket te (til) smers i betydningen ‘i tillegg’ var ganske vanlig i min barndom. Jeg har også hørt det i Østfold. Hvor utbredt er dette uttrykket?

Svar: Dette er et ganske utbredt sørnorsk ord eller uttrykk som av språksosiale grunner har vært holdt utenfor skriftmålet. Skrivemåtene har vært mange. I Norsk Riksmålsordbok står det bl.a. tes(s)mer(s), tilsmers og tilsmærs, men dette er markert som dialektalt, ja, selv det normaliserte dessmer(e) regnes som dialektalt. Dette gjelder til og med synonymet attpåtil, mens endog og ennogså står igjen som de anbefalte ordene i normalprosa. Uttrykket tessmers/dessmer betyr ofte det samme som selv og til og med, men plasseres lenger ute i ytringen, ofte til slutt. Det samme gjelder det nektende « ikke x dessmer» som betyr ‘ikke engang x’. Merk: Dessmer(e) må ellers ikke forveksles med dess mer i betydningen jo mer, som også står i ordbøkene. Dessmer Dessmer står ikke i Bokmålsordboka, men man finner dessmeir i Nynorskordboka med alternative skrivemåter (dess meir, dimeir, di meir). Det står allerede hos Ivar Aasen i ordboka hans fra 1850: Av Norsk Ordbok går det fram at uttrykket i den formen du nevner, særlig er brukt på Østlandet. Men regner vi med alle formene, har ordet vært kjent i et bredt belte over Sør-Norge. Dessmeir i sine ulike former er særs mye brukt i eldre nynorsk (søk f.eks. på nb.no). På slutten av 1800-tallet finner vi dessuten en del tes(s)meir, også i sakprosa. På grunn av bokmålstilnærmingen er det nå nesten forsvunnet fra skriftmålet. Det er bare i nynorsk ordet har vært regnet som normalt (da skrevet med diftong). Tidlige eksempler fra litteraturen I unormalisert form finnes det spredt omkring i skjønnlitteraturen, mest i replikker. I et eldre eksempel med skrivemåten tesmers er det til og med tematisert: Fra Da Peik skulde gjøre sin lykke av Barbra Ring (1909). Første treff på denne formen i Nasjonalbibliotekets digitale samlinger er fra 1891. Som perler på en snor kommer tilsmers (1891), tilsmer (1889), tilsmærs (1895), tesmer (1905). Tesmeir finnes i landsmål allerede fra 1871. Mye tyder på at dette har vært gjengs oslomål: På grunn av overlapping med andre ord er det vanskelig å søke etter eldre eksempler på skrivemåtene desmer og desmere. Disse ordformene kan stå for både ‘moskus(sekret)’ og jo/desto mer!