hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Hvorfor fornorsker vi lånord?

Spørsmål: Hvorfor trenger vi å fornorske ord som kolera og sjampanje? Kan vi ikke bare skrive ordene slik de skrives på f.eks. engelsk?

Svar: Når et ord importeres fra et språk til et annet, blir det mer eller mindre tilpasset lydsystemet og bøyingssystemet i mottakerspråket. I talemålet skjer det spontant og automatisk. Men skrivemåten henger ofte etter. Derfor trengs det et og annet vedtak om fornorsket skrivemåte. Hvert skriftspråk har egne regler for hvordan lyder skal gjengis, og hvis man i en periode med mye innlån ikke tilpasser de nye ordene til den hjemlige rettskrivningen, kan det etter hvert bli vanskeligere å lære skriftspråket. Det er en fordel at de fleste ord kan skrives omtrent slik de uttales. Gresk har sitt eget alfabet, så greske lånord må faktisk skrives annerledes enn i opphavsspråket. Kolera er lånt fra gresk (jf. χολέρα), og dette ordet skrives på ulike måter i språkene rundt i Europa. Sjampanje kommer fra fransk champagne. Det er ikke opplagt at ch og gn i champagne skal uttales sj og nj på norsk. Både gresk og fransk har altså andre regler for sammenhengen mellom skrift og uttale enn norsk har. Mange ord lånes i dag inn fra engelsk, som har ganske spesielle regler for sammenhengen mellom skrift og tale. Det er vanskelig nok for engelskmenn å få oversikt over forholdet mellom lyder og bokstaver. Engelsk rettskrivning bygger på engelsk uttale for flere hundre år siden. Et eksempel kan vise fordelene ved å fornorske. Engelsk tough skrives på norsk tøff, som gjengir uttalen vår mye bedre. Når vi har en norsk skrivemåte, er det lettere å ta ordet inn i bøyingssystemet: tøff, tøft, tøffere osv. Vil man toughe seg litt, kan man selvsagt skrive både tough og toughere, slik noen gjorde før i tida. Ingen blir straffet for å bryte rettskrivningsreglene.
Å drite på draget

Spørsmål: Hva kommer dette uttrykket av, og hva heter det i fortid?

Svar: Å drite på draget er som kjent å dumme seg ut. Når man først bruker et såpass grovt uttrykk, er det ingen grunn til å pynte på de grammatiske formene. Skriv gjerne dreit og har driti på draget på bokmål. Når det gjelder opprinnelsen, har vi to motstridende forklaringer: 1 Draget er fra den tida vi kjørte med slede eller kjerre. Hesten kunne da stundom «bomme» og drite på draget. 2 Doen på seilskutene var i det nettet som er under baugsprydet/klyverbommen. Når man gjorde fra seg, måtte man holde i de dragene (tauene) som går langs baugsprydet, og som ble brukt til å heise seil med. Man ble ikke populær om man fikk dritt på dem. Folk med erfaring fra henholdsvis hestekjøring og skuteseiling har gått god for hver sin forklaring. Uttrykket står allerede i en slangordbok fra 1952, med betydningen ‘gjøre en bommert’. Det er ikke brukt i skjønnlitteraturen før i Jon Michelets Orions belte fra 1977 (der i formen «driter på draget»). I slangordboka står også skite på draget i spesialbetydningen ‘komme for sent’, men dette skillet er neppe noe å legge vekt på. I bladet Aktuell 1946 stod det forresten at «[b]øndene kjenner uttrykket ‘å skite på draget’». Man kan skrive både dret på draget og dreit på draget, men det siste er mest stilsikkert og har mest trøkk i seg. I perfektum skal det etter rettskrivningen strengt tatt hete har dritt på draget, men det er en form med tynt grunnlag, for ikke å snakke om har dritet, en form som har vært i bokmålsrettskrivningen av rent systematiske grunner (fram til 2021). I forbindelse med så uhøytidelige uttrykk som dette driter man ikke på noe drag om man tyr til folkelige former. I bokmål kan man derfor trygt skrive har driti på draget. Det samme gjelder for det synonyme uttrykket å drite seg ut. Man kan nok uten ekstra risiko skrive har driti på nynorsk også i disse uttrykkene, selv om det etter gjeldende rettskrivning bare heter har drite; den sistnevnte skrivemåten skal representere både /har drite/ og den vanligere uttalen /har drete/.
Friskt i minne eller minnet?

Spørsmål: Kva er rettast, å ha noko friskt i minne eller friskt i minnet?

Svar: Under minne i Bokmålsordboka og Nynorskordboka står faktisk ingen av delane. Per juli 2022 finn vi berre « ha i friskt minne ». Under frisk i Nynorskordboka står likevel òg «(leve) friskt i minnet ». I gamle dagar heitte det helst i friskt minne (på 1800-talet vart minne oftast skrive minde på dansk vis, og friskt vart gjerne skriven utan -t). Vi finn til og med nokre få døme på i ferskt minne/minde. Uttrykket er like dansk som norsk, men på dansk heiter det i dag helst i frisk erindring. Den varianten hadde nokre moteblaff i norsk litteratur tidleg på 1900-talet, kanskje fordi det klang meir litterært eller mindre norsk. (Det gamle danske i frisk ihukommelse fekk likevel ingen renessanse.) Rekkjefølgja friskt + i dukkar opp i kjeldene midt på 1800-talet, men ho var mindre vanleg heilt til fram til kring 1990. Det var fyrst nærare tusenårsskiftet at friskt i minne(t) vart vanlegast i skrift. Ikkje alle ordbøker speglar det enno. Det er nok lettare å uttala «ha det friskt i minne(t)» enn det tradisjonelle «ha det i friskt minne». Det siste har ein vokalsamanstøyt og ein konsonantsamanstøyt meir og dessutan to trykksterke stavingar etter kvarandre. Av dei to «nyare» formene du spør om, er friskt i minne (som minner om ein gammal dativ) både eldst og vanlegast, men det er urimeleg å kalla den heilt logiske varianten friskt i minnet feil. Begge variantane kunne gjerne ha stått i både Nynorskordboka og Bokmålsordboka.
Ambivalent(e) til og lignende formuleringer med adjektiv og preposisjon

Spørsmål: Jeg lurer på om ambivalent kan stå ubøyd i denne setningen: «De aller fleste er ambivalent til å endre seg.»

Svar: Det bør ikke stå ubøyd. Ambivalent er et adjektiv, og adjektiver bøyes når de står til et subjekt i flertall: «De fleste er ambivalente.» Når det kommer en preposisjon etter adjektivet, hender det at helheten er smeltet sammen til en fast frase der også ubøyd form må godtas i flertall (for eksempel «tilfreds(e) med» og «oppmerksom(me) på»). Men det er temmelig tvilsomt om ambivalent til utgjør en slik fast frase, og vi vil ikke anbefale ubøyd form her, verken på bokmål eller nynorsk.
Hytteost for cottage cheese?

Spørsmål: Er ikke hytteost for cottage cheese en litt «cheesy» oversettelse? Er denne osten liksom typisk for hyttelivet?

Svar: Kan noe være mer «cheesy» enn cheese? Vi synes nok ikke hytteost er fullt så dumt som det kan se ut til. Ordet cottage cheese kommer kanskje av at denne osten var enkel å lage hjemme i liten skala. Hytte betydde jo før bare ‘enkelt lite hus’, ikke landlig beliggende sekundærbolig med fire bad og oppvarmet innkjørsel. Hytteost er kjent i dansk fra 1957, men kom nok først litt senere hit til lands (se nb.no). Det er rart at vi ikke har et ord for osten fra før, jf. innleggene « Norsk navn på norsk matprodukt » i Språknytt 2/1995 og « Om den bevisstløse cottagecheesen » i nummer 3/1995. Men også islendingene har sett seg nødt til å lage et nytt ord for produktet. De har valgt kotasæla ‘småbrukslykke’, jf. forslaget husmannsost. Det er litt rart å tenke på at engelsk har cot i cottage fra norrønt kot (se betydning 2 her). Slik sett kunne det hett kottost. Imidlertid er storproduksjonen av cottage cheese ikke så gammel her i landet. Osten er dessuten en ferskost, så den er ny i to betydninger av ordet. Ellers utmerker den seg ved å være både klumpete og tam (jf. den første norske rapporten om cottage cheese, siste avsnitt på s. 35). Man kunne jo tenkt seg navn basert på disse egenskapene, men toget har gått – til hytta.
Neste helg

Spørsmål: Hva betyr egentlig neste, for eksempel neste helg eller sommer?

Svar: Neste er et av de ordene vi får flest spørsmål om, og det er opplagt en kilde til mange misforståelser. Mange har bedt Språkrådet bestemme bruksmåten av ordet én gang for alle, men det kan vi dessverre ikke gjøre. Teksten nedenfor er først og fremst et forsøk på å beskrive den uoversiktlige faktiske språkbruken. Hvis en setning med «neste» er så tvetydig at de fleste vil komme i stuss, tilrår vi å bruke andre ord i stedet, selv om det dessverre bidrar til å gjøre ordet neste enda vanskeligere å bruke i neste omgang! Grunnleggende sett nærmest, men ofte nest etter nærmest! Opprinnelig betyr neste det samme som nærmeste, men det betyr også nærmeste etter noe man har i tankene (det første). Og da er det ikke nødvendigvis nærmest oss lenger! Det er dessuten vanlig å si «i helga» og ikke minst «(nå) til helga» om den førstkommende helga. I skrift brukes ofte det stivere «(først)kommende helg». I et system der man bruker et av disse uttrykkene konsekvent (om den nærmeste helga), må neste bety ‘etter den førstkommende’. Men man kan jo ikke alltid vite om den som snakker, holder seg til dette systemet. Hvis den som snakker, legger trykk på neste, kan vi gå ut fra at han eller hun mener nummer to. Man kan altså operere med systemet trykklett neste kontra trykksterkt neste. Men mot slutten av uka betyr begge deler nummer to. Situasjonen og eventuelle andre uttrykk avgjør Generelt er det situasjonsavhengig om neste helg betyr ‘førstkommende’ eller ‘den/det som følger etter førstkommende’. I selve helga eller på mandagen etter (med helga friskt i minne) kan neste helg vise til førstkommende helg (bare man ikke legger trykk på neste). Seinere i uka, når «førstkommende» nærmer seg, vil neste mer og mer opplagt vise til den etter førstkommende. Tilsvarende er det med for eksempel sommeren: Til litt utpå høsten 2022 viser neste sommer til sommeren 2023, men når vinteren kommer, sier vi gjerne til sommeren i stedet, og da blir neste sommer uklart. Etter årsskiftet klarner det, men da betyr neste sommer sommeren 2024. Det er altså helst når den nærmeste kalles noe annet enn neste, at neste blir «utsatt» (som når vi med uttrykket til helga/sommeren viser til den nærmeste). Med andre ord: Når det nærmeste bruksområdet for neste er opptatt av et annet ord eller uttrykk, må neste peke lenger fram. Annerledes er det ved f.eks. neste gang. Her har vi ikke noe annet som kan vise til førstkommende etter denne. Neste får automatisk betydningen ‘førstkommende’. Flere eksempler Vi tar med noen flere eksempler på situasjonsavhengig mening. Neste uke er oftest = kommende uke, selv om man kan komme i tvil i helga (særlig om trykket ligger på neste). Neste mandag er sjelden kommende (nærmeste) mandag, for dette heter oftest bare mandag (eventuelt førstkommende mandag, nå mandag, mandag som kommer e.a.). Da vil presiseringen «neste» peke mot noe lenger borte. Men sagt på en mandag vil neste mandag trolig bety ‘den første mandagen etter i dag’. En morofaktum: Både lille julaften og første juledag viser uttrykket neste julaften til julaftenen året etter.
Høflighetsformene De, Dem og Deres

Spørsmål: Er det fremdeles riktig å skrive De, Dem og Deres med stor forbokstav? Når bør man eventuelt bruke disse formene?

Svar: Det er riktig med stor forbokstav. Disse formene brukes når man vil være ekstra høflig eller skape en viss avstand. Man må bruke skjønn. Formene er disse: bokmål: De – Dem – Deres nynorsk: De – Dykk – Dykkar Hvem og når? Høflighetsformene brukes klart mindre enn før. Syttiåra var en viktig overgangstid i denne sammenhengen. De-formen kan i dag skape unødig avstand og virke vel så brysk som høflig. Offentlige organ har stort sett gått over til å bruke du, deg og din. Det må regnes som umarkert, ikke uhøflig. I brosjyrer og lignende (når mottakerne er «alle») er det rimelig å bruke du-form. Men fremdeles setter nok mange pris på å få brev med høflighetsformer. Når man vet at en mottaker selv bruker eller foretrekker disse formene, kan man godt koste på seg å bruke dem, særlig overfor eldre mennesker. Overfor organ og institusjoner er nok det vanlige å bruke dere (altså vanlig flertall, med liten forbokstav). Virksomheter kan man velge å behandle som én person (De) eller som et kollektiv (dere). Forbokstav Hvis man vil bruke høflighetsformene, er skrivemåten fremdeles De – Dem – Deres med stor forbokstav. Husk at dette gjelder overfor enkeltpersoner eller firmaer. Hvis man viser til flere «andrepersoner», bør man skrive dere – dere – deres, uavhengig av høflighetsgrad. Litt annerledes er det på nynorsk. Nynorsk På nynorsk er de tradisjonelle høflighetsformene De – Dykk – Dykkar. Ser vi bort fra forbokstaven, faller disse formene sammen med formene for 2. person flertall (ikke 3. person, som i bokmål). De kan brukes (med eller uten stor forbokstav) overfor flere andrepersoner. De fungerer altså overfor både personer, firmaer og institusjoner. Men om man skal være såpass høytidelig, er en vurderingssak. Mange nynorskbrukere foretrekker en mindre formell stil, og mange dialekter mangler nå særskilte høflighetsformer, det vil si at de vanlige formene er høflige nok. Tre vanlige feil: Du/Deg, Dere, deres Nedenfor står stjerne foran eksemplene for gal ordlegging. 1 * Jeg ber Deg gjøre som jeg sier. Bruker man de vanlige pronomenformene, skal det alltid være liten forbokstav i begge målformer: entall du – deg og flertall dere/de – dere/dykk. Det finnes altså ingen halvhøytidelig mellomting her. Man bør heller ikke veksle mellom De/Dem og du/deg i en tekst. 2 * Jeg ber Dere gjøre som jeg sier. Det rette er enten dere (2. person flertall uavhengig av stil), eller hvis man sikter til én person: deg eller Dem. 3 *? Vi viser til deres brev. Med liten forbokstav er deres = 2. eller 3. person flertall. Utsagnet ovenfor kan altså være korrekt hvis man svarer på et brev som flere personer står bak (2. person flertall). Men er det stilet til én brevskriver, skal det være ditt eller Deres.
Bare, kun

Spørsmål: Jeg er en utlending som har studert norsk. Mitt spørsmål gjelder ordet kun. Betyr det alltid det samme som bare? En fremmedspråklig-norsk ordbok som jeg har, sier at kun er foreldet. Er dette riktig?

Svar: I Bokmålsordboka er kun forklart med bare, så det er riktig at de to ordene betyr det samme. Kun kommer av dansk ikkun, som igjen kommer av ikke uden. Du kan klare deg med «bare». Kun har et mindre virkeområde enn bare. Mens bare er et svært vanlig ord, med en rekke bruksmåter, brukes kun mest foran priser («kun kr 990») og andre talluttrykk og ellers når en vil uttrykke ‘bare’ ekstra sterkt, som for eksempel i «Kun for ansatte» (skilt) eller «det er kun få dager siden». Det er riktig at kun kan virke nokså alderdommelig eller stivt, og man er aldri nødt til å bruke det. Men helt foreldet er det nok ikke, slik vi ser av eksemplene ovenfor. Ordet har dessuten fått en renessanse. Det sprer seg kraftig på bygda (bl.a. på Vestlandet og i Trøndelag), der det trenger ut det tradisjonelle berre. For ikke lenge siden ville man ha oppfattet kun som stivt og mer typisk for tilbudsplakater og annonser enn for dialekten.
Hvis og dersom

Spørsmål: Hva er forskjellen på dersom og hvis? Kan jeg bruke disse ordene på samme måte?

Svar: Rent betydningsmessig er det ingen forskjell på disse subjunksjonene. Du kan f.eks. velge å rendyrke hvis, eller du kan veksle mellom trykklett om og trykksterkt dersom. Dersom du slår opp i Bokmålsordboka, finner du dette: dersom sub. (norrønt þar sem) i fall, om (så er at), hvis dersom du kommer, skal du få middag / dersom jeg bare visste / dersom dette går bra, går alt bra II hvis el. viss sub (lavtysk wes …) dersom, om 1 i vilkårssetning: hvis de kommer, går jeg / hva hvis det blir regn? 2 i ønsker: hvis hun bare hadde hørt på meg! III om 2 i vilkårssetning: bli med, om du har lyst / om det skulle skje, er det ille Legg merke til understrekingene ovenfor, som vi har lagt til her. Kort sagt kan man bruke dersom overalt der man bruker II hvis og omvendt. Ofte er det nok med det lette og elegante om. (Men vær forsiktig med å skifte ut om med de andre ordene. I betydning 1, som er noe helt annet enn den ovenfor, må det hete om, f.eks. «Jeg vet ikke om …». For noen kan det være forvirrende at engelsk if brukes på begge måter.) Noen føler at dersom er mer formelt og gammeldags, mens hvis er mer muntlig. (Slik er det opplagt i dansk.) Andre mener at dersom er greit til det meste. Begge ordene er gamle både i formelt og uformelt talemål og i bokmål. Språkrådet anbefaler ikke det ene framfor det andre, her kan folk trygt velge selv. Forbindelsen hv- finnes ikke i nynorsk, så der heter hvis viss. Det er blitt ganske vanlig i den senere tid. Før holdt man seg til dersom og om.
Ha baller til

Spørsmål: Er uttrykket «å ha baller til noe» mannssjåvinistisk? Når jeg spør folk som bruker uttrykket, sier de at det ikke er noe kvinnefiendtlig i det.

Svar: Å ha baller til noe er å være modig nok. Den underliggende ideen er at motet stammer fra testiklene, og jo større, jo bedre. En grundig utgreiing finner vi i romanen Lady Chatterleys elsker (s. 281). Problematisk bruk At det finnes sammenhenger mellom testikler, testosteron og visse typer pågangsmot eller pågåenhet, er vel ikke særlig omstridt. En språkbruk som dyrker forestillingen om testikler som selve hovedkilden til mot, kan likevel vanskelig sies å være helt fri for mannssjåvinisme eller i det minste mannsdyrking. Den som stadig bruker uttrykket «ha baller» uten å ville innrømme dét, har kanskje ikke så mye metaforiske baller selv? Utbredelse Det er noe nokså nytt i norsk å bruke «baller» akkurat på denne måten. Det er en internasjonal trend med støtte i engelsk «have the balls to». Dansk har «nosser til», og spansk har «cojones» (som også brukes i engelsk). Svenskene tar den helt ut med «ha stake att göra något». Vi kan selvsagt ikke utelukke at lignende uttrykk med steiner, kødder eller eiste har vært brukt i norsk talemål fra gammelt av, men vi kan i alle fall ikke se spor av noe slikt i litteraturen eller ordbøkene.
Tallerkener eller tallerkner?

Spørsmål: Hva heter tallerken i flertall, tallerkener eller tallerkner?

Svar: Det heter tallerkener – tallerkenene uten sammendraging, se tallerken i Bokmålsordboka. Hankjønnsord som slutter på -en, får lagt til flertallsendinger på vanlig måte, altså uten sammendraging og sløyfing av den siste e-en. Et annet eksempel: en ørken –ørkenene. På nynorsk blir det på samme vis tallerkenar – tallerkenane. På nynorsk kan man dessuten skrive ein tallerk, og da får vi i flertall tallerkar–tallerkane. Regelen ovenfor gjelder altså hankjønnsord på -en, ikke hunkjønnsord (som frøken).
Min forlovede på nynorsk

Spørsmål: Korleis skal eg omsetje « forlovede n min» til nynorsk? Eg kjem ikkje på noko anna enn «han eg er trulova med».

Svar: Det er heilt rett omsett. Ein må ty til ei relativsetning, som i deLillos-songen der det heiter «der kom Frans hun var forlovet med» (ikkje «hennes forlovede»). Partisippet trulova kan ikkje substantiverast til *ein trulova eller *trulovaen. Min trulova verkar òg stivt. Ein kan skrive både forlove seg og trulove seg på nynorsk. Å forlove seg kan òg tyde å love for mykje. Om historiske tilhøve og i høgtidleg samanheng er det festarmøy og festarmann som gjeld. Truloving er det same som festarmål; ein fester seg til kvarandre. To som er trulova, kan òg kallast feste – eller festarfolk. Festarmøya gjekk frå folkevisene inn i bibelspråket for kring hundre år sidan. Då festarmøya eller -jenta var ute or dansen, vart det vanskeleg å omtale dette førekteskapelege forholdet med eit substantiv utan å ty til forlovede, som er eit vanleg lånord frå dansk og bokmål i dialektane (òg der ein skriv nynorsk). Faste munnlege uttrykk som kona hans skal/sku' verta (bokmål hans tilkommende) har òg gått meir eller mindre i gløymeboka. Før har kjærast vorte tilrådd som eit alternativ, men det er jo mindre presist.
Emeritus eller emerita?

Spørsmål: Under overskrifta « Kjønnsbalansert språk » på nettsidene til Språkrådet står dette: «Professor emeritus er tittel for en mannlig professor som har gått av med pensjon. For kvinnelige professorer er tittelen professor emerita.» Men ifølgje latinkjennarar er det ikkje korrekt latin å byte ut -us med -a for kvinner.

Svar: Det er ikkje gale å bruka professor emerita. I eit likestillingsperspektiv kan professor + emerita sjåast som det minste av tre vonde. Dei to andre er å kalle ei kvinne professor emeritus (grammatisk hankjønn) og å konstruere eit nytt hokjønnsord profestrix. Samsvarsbøying Professor er eit hankjønnsord på latin. Det er i utgangspunktet -us, ikkje -a, som er hankjønnsendinga i tilhøyrande adjektiv/partisipp som emeritus. Derfor heiter det tradisjonelt professor emeritus. Hankjønnsadjektivet emeritus har hokjønnsmotstykket emerita. Det vart til vanleg nytta saman med hokjønnssubstantiv. Nokre substantiv på -or kunne i latin ha ein hokjønnsparallell på -rix, og eit tenkt profestrix (fleire profestrices) ville utan vidare gått i hop med emerita. Men i klassisk latin finst ikkje profestrix. Det kan verke som om samanhengen mellom -or og -us er ubryteleg, men i denne artikkelen forklarer professor Claus Krag at substantiv på -or kan kombinerast med adjektivforma på -a for å få fram at referenten er av hokjønn. (I ein artikkel i boka Etterrakst (2014) har professor Geirr Wiggen rett nok trekt argumentet i tvil med å vise til at orda på -or fell i to grupper, og at den gruppa professor høyrer til, ser ut til å vere reine hankjønnsord i klassisk latin.) Praksis og råd Fleire latinforskarar kallar seg professor emerita, mellom andre Monica Hedlund (Uppsala Universitet). Språkrådet har ingen innvendingar mot det. Men det kan ikkje vere gale om ei kvinne kallar seg professor emeritus heller. Vi kan kanskje samanlikne med nynorsk. Vi skifter ut emeritus/emerita med liten/ lita for å få fram det grammatiske poenget: «Ei lita professor» er opplagt hokjønn (men skurrar grammatisk), medan «ein liten professor» kan ha kva biologisk kjønn som helst. Professor er eit hankjønnsord i både latin og norsk, men det fungerer kjønnsnøytralt. Det har ikkje vore rekna som kjønnsdiskriminerande å la liten rette seg grammatisk etter substantivet professor. Knytt til andre ord enn professor Elles ser vi tendensar til å bruke både emeritus og emerita i mindre akademiske samanhengar der det ikkje tradisjonelt høyrer heime. Det kan ikkje kallast klårt og greitt språk. I denne grundige artikkelen i Tidsskrift for Den norske legeforening tek Erlend Hem til orde for å nytta pensjonert eller tidlegare. Uttale og bøying Uttalen er /eme:ritus/, altså med trykk på den andre e-en. Bøyinga er professores emeriti eller med adjektivet i hokjønn: professores emeritae.
Amish eller amisk?

Spørsmål: Eg skal omsetje ein tekst om kyrkjesamfunnet som på engelsk heiter «The Amish». Kan eg skrive amisk, eller skal eg halde på Amish også på norsk?

Svar: Dette kyrkjesamfunnet er i dag eit amerikansk fenomen. Den engelske skrivemåten er så innarbeidd at vi vil rå deg til å skrive amish-folket, amish-gudsteneste osv. Det er ikkje noko prinsipielt i vegen for å fornorske ordet til amisk, men amish gjev nok mindre rom for mistyding. Merk at det må det vere liten forbokstav i amish på norsk. Engelsk Amish kjem frå tysk amisch, som er avleidd av namnet til den sveitsiske predikanten Jacob Ammann. Ammann verka på slutten av 1600-talet.
Satt eller satte?

Spørsmål: Satt eller satte vi oss ned, og satt eller satte vi oss mål?

Svar: Dere SATTE dere ned og SATTE dere mål. Dere satte dere altså mål mens dere satt. Det gjelder å ikke forveksle parverbene sitte og sett e: å sitte – sitte r – SATT – har sitte t å sett e – sett er – SATTE – har satt Sette er i motsetning til sitte et transitivt verb. Det vil si at sette krever et objekt (markert med O nedenfor): Jeg satt i stolen. Bilen satt fast. Jeg satte meg (O) i stolen. Jeg satte bilen (O) i garasjen. Meg og bilen er altså objekt. (Merk at sette også kan fungere som det transitive parverbet til å stå. Bilen står jo i garasjen; den sitter ikke.) På nynorsk og i mange dialekter er skillet tydeligere: å sitje – sit – SAT – har sete å setj e – set – SETTE – har sett Eg sat i stolen. Bilen sat fast. Eg sette meg i stolen. Eg sette bilen i garasjen. Når det i nordafjelske dialekter heter f.eks. «æ sætt mæ», er det en variant av «eg sette meg» med apokope. Dialekter med sett / sætt i preteritum av å sette skiller tydelig mellom verbene (sitte heter jo sat(t) i preteritum).