hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Julekalender eller adventskalender?

Spørsmål: Jeg mener adventskalender er det korrekte navnet. Hva mener Språkrådet?

Svar: Vi mener det må være valgfritt. Det ser ut til at den moderne skikken med 24-lukers kalendere stammer fra Tyskland, der det heter Adventskalender (se Wikipedia). I Danmark heter det likevel tradisjonelt julekalender (adventskalender brukes til dels om noe annet). Julkalender er også det vanlige i svensk. I Dagbladet omtales den nye skikken i 1937 med varianten adventkalender (se utklipp til slutt). Men ordet var ikke enerådende. I Adresseavisen fra 1947 omtales «blåspeidernes adventkalender» som julekalender. Også i Juleboka fra 1949 er julekalender brukt om nedtellingskalender for barn; det er faktisk tre år før vi finner noen adventskalender med -s- i norsk litteratur. Ordet julekalender var ledig og har vært i bruk hele tiden siden. Men i 1955 ble adventkalender brukt i Cappelens norskverk for andre skoleår, og siden dominerte det lenge. Merk at jul(e)kalender i alle fall i svensk og norsk er et mye eldre ord enn adventskalender. Det er riktignok mest fordi ordet ble brukt om ymse slags kortlivede publikasjoner før den moderne lukekalenderens tid, blant annet en almanakk med litterære bidrag (søk selv på nb.no). Forvekslingsfaren på dette området ville vært en god grunn til å bruke adventskalender. Men den faren er lite aktuell nå. Det var selvsagt riktig å kalle den innførte kalendertypen adventskalender (selv om noen gjerne innvender at advent kan begynne allerede 27. november). For svært mange voksne virker adventskalender som det eneste rette, så det var den vanligste varianten i mange tiår. Men julekalender er ikke mye mindre riktig. Det kan ikke være bestemmende at jula først begynner etter advent, for det er ikke noe avgjørende i veien for å kalle «nedtelling-til-jul-kalenderen» for julekalender. I militæret har vi til sammenligning såkalte dimmelenker, som tas i bruk lenge før selve dimisjonsdagen, ja, det er selve poenget med dem. «Jaså», sier vel noen. «Så jeg kan like godt kalle adventsstaken julestake?» Nei. Her er selve advent(ssøndagene) i fokus på en annen måte. Og man burde selvsagt ikke ha sagt julekalender om adventskalender hvis det kunne forveksles med en kalender man brukte i jula. Det er fremdeles forskjell på adventslys og julelys. Vi avslutter med noen avisutklipp. Dagbladet fra 1937: Adresseavisen 1947: En annonse fra 1958:
Høgere, høgre eller høyere utdanning?

Spørsmål: Heter det høyere utdanning på bokmål når man ellers bruker den jamstilte formen høg? Eller heter det kanskje høgre?

Svar: Velger man å skrive høg, må det bli høgere utdanning. Som du er inne på, kan adjektivet på bokmål hete enten høg eller høy. Velger man høg og skal gradbøye det, er det eneste rette høgere, høgest. Slik har det vært siden 2005. Derfor må man altså skrive «høgere utdanning» når man først bruker denne valgfrie formen.
På måfå

Spørsmål: Kva i all verda kjem uttrykket på måfå av? Det høyrest som om det har oppstått på slump.

Svar: På måfå og liknande formuleringar er gamle i norsk og nordisk elles. Dei byggjer på ei tyding av å måtta som var vanlegare før, nemleg ‘å kunne, å få lov’, jamfør dansk må jeg ‘ kan jeg’. I Ordbog over det danske Sprog er ordet forklart ved hjelp av det gamle ordtaket at haffwæ oc maa faa thet ær eij alt eens (å ha og å kunna få er ikkje heilt det same). Den aktuelle tydinga av å måtta har vore svært vanleg i norsk òg. Vi finn ho enno (helst trykklett) i formuleringar som «det må du (no) gjerne gjera» (s jå tyding 4 av å måtta i Norsk Ordbok). I dansk og eldre dansk-norsk er «på må og få» vanlegare, ved sida av på lykke og fromme. Tyding Å gjera noko på måfå er å gjera noko utan grunn eller utan mål og med, planlaust og tilfeldig. Det tyder om lag det same som på vona, på slump, på lykke og fromme. I nokre samanhengar tyder det nærmast ‘ fåfengt ’. På måfå kan skrivast om til: «med uklåre tankar om noko ein må (alså berre kanskje kan) få ». I praksis tyder det ‘(heilt) planlaust’ (og dermed ofte ‘bortkasta’). I norsk tekst På nb.no finn vi måfå fyrst brukt aktivt i ei preike av diktarpresten Jens Zetlitz utgjeven i 1822. Han talar om «de mange Ægteskaber, der sluttes saa ganske paa Maafaa, uden ringeste Hensyn til Fremtiden». Men vi veit at uttrykket då var mykje eldre i både norske dialektar og i dansk. Hjå oss stod ordet fyrst på trykk i Hans Strøms Physisk og Oeconomisk Beskrivelse over Fogderiet Søndmør (1762) og før det i Erik Pontoppidans Glossarium Norvagicum frå 1749. Slik står det i ordlista hjå Strøm:
Kjøpt av, fra eller hos?

Spørsmål: Hva er korrekt: «Kjøpt fra Blomqvist» eller «kjøpt av Blomqvist»? Jeg holder en knapp på den første varianten, mens en kollega insisterer på den andre. Meningen skal være at man har kjøpt noe hos Blomqvist.

Svar: Man kan kjøpe både fra og av litt avhengig av sammenhengen, men ikke minst kan man kjøpe hos, som du selv skriver. Hos er nok den mest egnede preposisjonen i dette tilfellet, dersom det er snakk om Blomqvist Kunsthandel. Av er ikke feil, men kan være problematisk fordi «kjøpt av Blomqvist» isolert sett kan bety at det er Blomqvist som har kjøpt noe. Og ellers er av mest aktuelt når man kjøper noe av en person, det brukes sjeldnere om kjøp fra et firma. Fra antyder ofte geografisk avstand, altså at den aktuelle varen kan være bestilt og fraktet fra et annet sted (at Blomqvist holder til i en annen by, for eksempel), men dette er bare en mulig og ingen nødvendig tolkning. Enda flere preposisjoner kan kombineres med kjøpe; for eksempel kjøper man i butikker og på torg. Men det er en annen sak.
Flere ganger for/om dagen?

Spørsmål: Når man snakker om at noe skjer flere ganger hver dag – heter det da «flere ganger om dagen» eller «flere ganger for dagen»? Personlig har jeg aldri brukt «for dagen», for jeg synes det høres så rart ut, men jeg ser at mange bruker det.

Svar: Begge deler er gammelt og riktig i norsk. Om dagen er det vanligste. Varianten med for er mindre brukt og kan muligens regnes som mer dialektal, men den finnes nok i alle landsdeler. Også varianten «ganger om dag» (med dag i ubestemt form) er god norsk, selv om den er mindre brukt i skrift.
Forholdet 1: 1 – tall eller bokstaver?

Spørsmål: Jeg lurer på hvordan man skriver matematiske uttrykk i løpende tekst, særlig uttrykk av typen forholdet 1: 1. Må man skrive alt om til bokstaver (én-til-én-forhold), eller kan man også skrive 1:1-forhold?

Svar: I vanlig tekst anbefaler vi å skrive med bokstaver: én-til-én-forhold. Se ellers også noen generelle regler for skrivemåten av tids- og talluttrykk.
Avslutting eller avslutning

Spørsmål: Er det nokon meiningsskilnad mellom orda avslutting og avslutning i bokmål eller nynorsk?

Svar: Svaret er tja. Ein kan la det vere ein skilnad. Nynorskordboka har avslutting f3 det å avslutte, slutte av avslutning f3 (av avslutte og slutte) • slutt (I); endskap syngje ein song til avslutning på samværet • i fotball: spele godt på midtbana, men mangle avslutningar skikkelege skot på mål Det kan sjå ut til at standardskiljet mellom -ing og -ning gjeld her. Det vil seie at avslutting er ei abstrakt handling, noko ein driv med (jf. særleg avslutting av det og det), medan avslutning er noko litt meir konkret eller spesifikt, eit tilfelle, resultat e.l. av slik verksemd. Slike resultat er gjerne teljelege. Bokmålsordboka har berre avslutning. Tyding 1 nedanfor svarer jo til avslutting i nynorsk ovanfor. avslutning m1, f1 (av avslutte) 1 det å gjøre noe ferdig; slutt, ende, konklusjon bringe saken til en heldig avslutning / synge en sang til avslutning / det ble en trist avslutning på en lovende karriere / stilen mangler avslutning / hopperen hadde problemer med avslutningen 2 avslutningsfest (på en skole) vi har avslutning i dag Tanums store rettskrivningsordbok for bokmål fører likevel opp avslutting, for alle verb har i prinsippet ei ing-avleiing. På bokmål kan ein då praktisere det nemnde skiljet mellom handlinga og andre tydingar, men ein kan òg berre bruke -ning. Det siste er det vanlegaste. På nynorsk er det litt meir som talar for å bruke -ing (vel å merke i den generelle handlingstydinga), men det kan vere svært vanskeleg å setje ei grei grense mellom tydingane. Bruk heller -ning litt for mykje enn omvendt, for heile ordet er lånt inn i den forma.
Å vipse penger (ikke vippse)

Spørsmål: Hvordan skal jeg skrive verbet for å overføre penger til noen med Vipps?

Svar: Du bør skrive at du vipser penger til noen. Selv om navnet på betalingstjenesten skrives med to p-er, bør verbet følge de vanlige skrivereglene. Vipps er en populær betalingsløsning som brukes for å overføre penger ved hjelp av en app på telefonen. Navnet Vipps er nok inspirert av interjeksjonen vips, men de som stod bak løsningen, valgte en skrivemåte med to p-er. Siden Vipps er et beskytta merkenavn, bør vi respektere den valgte skrivemåten selv om den bryter med det vante mønsteret i norsk rettskriving. Verbet å vipse har på kort tid blitt etablert i norsk allmennspråk. Det er ikke et merkenavn, og vi bør skrive det i tråd med de vanlige rettskrivingsreglene. Da blir det vipse med én p, på samme måte som vi skriver tipse, knipse, klapse osv. Et annet verb av nyere dato, tvitre, er et stykke på vei parallelt med vipse. Også tvitre henger sammen med et merkenavn (Twitter), men det bøyes som et vanlig norsk verb og skrives i samsvar med norsk rettskriving.
Bergensk, dansk og bokmål

Spørsmål: Hvorfor har vi ikke hunkjønn på bergensk? Har det noe med Danmark å gjøre?

Svar: Noen forskere har ment at dette sammenfallet med dansk i stor grad skyldes direkte påvirkning, mens andre har ment at utviklingen bare har hatt støtte i bruken av dansk skriftspråk, og at hovedgrunnen er en annen slags språkkontakt. For å forstå dette bedre må vi først se litt nærmere på utviklingen av hankjønns- og hunkjønnsendelsene i norsk. Det krever litt konsentrasjon hvis det er helt ukjent stoff. I det språket som ble snakket over hele Norden for tusen år siden, sluttet hankjønnord på -inn i bestemt form nominativ og akkusativ. Dette ble senere til -en. Hunkjønnsord var det to hovedtyper av. De ble bøyd slik i nominativ entall, ubestemt og bestemt form: a) eng − eng in b) kona − kon an I norsk talemål utenom bergensk falt n-en bort i bestemt form, og den siste vokalen endret seg i mange dialekter (> engji, engje, engjo, enga; kono, konå, kona o.a.). I dansk og i bergensk holdt n-en seg, mens den siste vokalen ble til e (> eng en, kon en). Dermed skilte bergensk lag med de andre norske dialektene, og hunkjønnsordene falt sammen med hankjønnsordene i et felleskjønn på -en. Som man ser, har selve en-endelsen i hunkjønn både en slags rot i norsk og støtte i dansk (og senere i riksmål/bokmål). Tokjønnssystemet uten hunkjønn skyldes neppe rein indre utvikling. Det er sannsynlig at det store innslaget av hanseater og andre utlendinger i Bergen fra senmiddelalderen av har medvirket til å hindre overgang til det moderne fellesnorske trekjønnsystemet (der hunkjønn ikke har -n til slutt). Språkkontakten kan ha fremmet tokjønnssystemet, ganske enkelt fordi to kjønn er enklere å håndtere ved språkkontakt. Riktignok hadde hanseatene selv tre kjønn i sitt lavtyske språk, men fordelingen av hankjønns- og hunkjønnsord var ulik i de to språkene som møttes, og dessuten var selve endelsene ulike.
Annerledes eller anderledes?

Spørsmål: Hva er riktig – annerledes eller anderledes? Når en søker på Internett, får en svært mange treff på begge skrivemåtene.

Svar: Det eneste korrekte etter offisiell bokmålsrettskrivning er annerledes. Slik har det vært siden 1938, da skrivemåten ble endret fra anderledes. Vi er godt kjent med at mange fremdeles skriver «anderledes», og noen uttaler også ordet med /nd/. Det kan ta lang tid å endre språkvaner.
Mitt fartøy er sundt. Hjelp!

Spørsmål: I en lærebok for båtførere står det at signalflagget Q betyr: «Mitt fartøy er sundt og jeg anmoder om praktika.» Praktika er et karantenebevis. Men det hjelper ikke stort hvis fartøyet er sundt. Det skulle vel vært sunt?

Svar: Ja, det heter for eksempel sunt og friskt. Sundt er den danske (og gamle dansk-norske) skrivemåten. På norsk er s undt intetkjønn av sund, som er det tradisjonelle norske ordet for ‘ødelagt’ i dialekter over det meste av landet, med uttalevarianter som /suinn/, /sónn/, /sønn/ ofl. Det er opprinnelig samme ord som sønder. En sunn sjel er altså noe helt annet enn en sund (f.eks. sønderknust) sjel! Det du har lest, er en variant av det som på engelsk heter «the vessel is healthy». Poenget er at skipet er smittefritt, som det godt kunne ha hett. En interessant artikkel om gamle karantenebestemmelser ligger på gastroenterologen.no.
Bloduttredelse på bokmål og nynorsk

Spørsmål: Kva heiter bloduttredning/bloduttredelse på nynorsk, og kva tyder det, eigentleg?

Svar: Bloduttredelse er det at blod «trer» (altså går) ut i vevet og kanskje blir synleg, som blåmerke. Det «trer» altså ikkje heilt ut! Nynorsk brukar sjeldan verbet å tre, og å trø blir ikkje nytta i overført tyding. Ein må difor vurdera samanhengen og til dømes skilja mellom dei overlappande fenomena blåmerke på leggen og bløding i leggmuskelen. Ordet blåmerke kan godt brukast meir der ein ikkje treng presisering (på line med engelsk bruising). Før nytta ein òg uttrykket underløpet blod i bokmål, og å vera blodunderløpet. Adjektivet blodlaupen har funnest i nynorsk, men har vore lite brukt. Tradisjonelt kan bloduttredelse heita blodmelte og daudblod i nynorsk og mange dialektar. Blodmelta er dessutan eit verb (i uttrykk som å blodmelta seg). Orda står i Audun Øyris Medisinsk ordbok, men verkar nok for kraftige for mange. Dei har dessutan forsvunne frå Nynorskordboka. Dersom ikkje noko av det nemnde høver, kan det kanskje vera freistande å skriva hematom eller noko anna lærd, flott og framandt. Men bløding under huda er meir lesarvenleg (merk at indre bløding er eit vidare omgrep). Somme mistyder bokmålsordet, sløyfar ein -t- (*blodutredning) og omset til *blodutreiing. Det er heilt meiningslaust.
Per og Påls bil eller Pers og Påls bil?

Spørsmål: Heter det «Per og Påls bil» eller «Pers og Påls bil» når de har en felles bil?

Svar: Tradisjonelt skal det helst være -s etter begge eierne. Men når eierne utgjør en mer eller mindre fast frase, kan man nøye seg med én -s, som i «Asbjørnsen og Moes eventyr». Det er få klare regler her. Om «Per og Pål» er et fast par, kommer an på hvem Per og Pål i det aktuelle tilfellet er. «Per og Påls bil» med én felles -s er uansett én bil, ikke to. «Pers og Påls bil» med to s-er kan også være én bil. Oftest vil dette være klart ut fra sammenhengen. I en setning som «De tauet inn bakerens og hundefangerens bil» er det ut fra sakens natur rimelig å tenke seg to biler, men tradisjonelt er det også en korrekt måte å omtale en eventuell felles bil på. Dette er ikke uvanlig når paret er fast, jf «mors og fars bil». «Pers og Påls bil» er altså grunnleggende tvetydig. Skal man få det helt entydig, må man derfor ty til flere ord. Er det én felles bil, kan man skrive nettopp «felles bil», eventuelt kan preposisjonsomskriving gjøre nytten: «bilen til Per og Pål». «Både» eller repetisjon av «bil» kan på sin side presisere at de har én bil hver: «i Per og Påls bil» = i Pers og Påls felles bil «i Pers og Påls bil» = (både) i Pers (bil) og (i) Påls bil Gruppegenitiv «Asbjørnsen og Moes eventyr» er skoleeksempelet på det som kalles gruppegenitiv. Her har vi en fast gruppe (et par) som er kjent for noe som er felles for dem. Vi setter genitivs-s-en bare til det siste ordet når vi sikter til det de har felles, og rekkefølgen av ordene er fast. Vi snakker derimot ikke om «Ibsen og Bjørnsons verker», for de gav ikke ut bøker sammen. Før i tida regnet man ikke med like mange faste par og grupper som kunne få gruppegenitiv. I Bibelen står det fremdeles «himmelens og jordens skaper», men mange har begynt å bruke gruppegenitiv her. Bortsett fra ett sted i den siste nynorske oversettelsen heter det i Bibelen til og med «Abrahams, Isaks og Jakobs Gud» (og til og med: «Abrahams Gud og Isaks Gud og Jakobs Gud»). Et helt annet eksempel er «Industriens og eksportens hus».
For fulle mugger

Spørsmål: Jeg forstår hvordan uttrykket for fulle mugger (‘for fullt’) brukes, men jeg forstår ikke hva slags mugger det kan være snakk om. Kan dere hjelpe?

Svar: Siden uttrykket står i Svenska Akademiens ordbok, men ikke i Ordbog over det danske Sprog, er det sannsynligvis snakk om mugger i den ene eller andre av de svenske betydningene, jf. Svensk ordbok: Uttrykket for fulle mugger ser ut til å ha kommet inn i norsk skriftspråk i 1930, først i sjømannsfortellinger og idrettsspråk. Her ser du de eldste forekomstene i avisene. I svensk litteratur er uttrykket minst tretti år eldre. På svensk Wiktionary er det forklart slik: Begreppet är en sjöterm. Segla så fort att muggarna det vill säga latrinkärlen utanpå fartyget blir fyllda av vågorna. Vi vet ikke om det stemmer. Jon Winge har ikke uttrykket med i sin samling av sjømannsuttrykk For bare stumpene (2001). Det kan vel ikke utelukkes helt at vi i stedet har med breddfulle drikkekrus å gjøre.
Tilpassing eller tilpasning

Spørsmål: Er det noen forskjell mellom ordene tilpasning og tilpassing?

Svar: Egentlig ikke. Se her: tilpassing. Du kan saktens velge å skille mellom tilpassing ‘det å tilpasse’ (tilpassing av ditt og datt) på den ene siden og tilpasning ‘resultatet av tilpassingen’ på den andre, men skillet er ikke godt innarbeidet, og valget vil nok gå de fleste leserne hus forbi. Velg gjerne det du synes virker mest naturlig å si.
Se gjennom fingrene med

Spørsmål: Jeg har deltatt i en quiz som er laget i samarbeid med Språkrådet. Jeg fikk feil på spørsmål 2, hvor jeg svarte: «å se mellom fingrene med». Heter det virkelig «å se gjennom fingrene med»?

Svar: Ja, dette er et gammelt fast uttrykk med en parallell i tysk (durch die Finger sehen). Den Danske Ordbog forklarer det slik: egentlig: holde hænderne for øjnene og se imellem fingrene; overført: kun se, hvad man vil se; lukke øjnene til (for); undlate at paatale (forseelse og lignende) … nu kun i forbindelse med med Skal det gi mening med gjennom, må man se fingrene som en (sprikende) helhet. Når man ser noe gjennom fingrene på denne måten, er det en mellomting mellom å se det og ikke å se det; det er som å lukke øynene halvveis for det. Da kan man se hva man vil se, som det står i ordboka ovenfor. Vi anbefaler at man holder seg til formuleringen i overskriften selv om det finnes over hundre år gamle eksempler på mellom eller mellem i dette uttrykket, og selv om man i svensk visstnok godtar både genom og mellan. Det andre preposisjonsvalget er heller ikke helt opplagt, men det er best å la med være i fred. Gjennom eller mellom fingrene på er ikke anbefalt. Hvis det er helt umulig å huske hva det heter, kan man skrive noe helt annet, for eksempel lukke øynene for, overse eller late som man ikke ser.
En e-post, flere e-poster

Spørsmål: Jeg har en lei tendens til å skrive mail i stedet for e-post fordi jeg synes mailen virker riktigere enn e-posten i bestemt form. Vi sier jo ikke en post om et brev. E-brevet eller skjermbrevet virker mer grammatisk riktig, men det blir jo ikke brukt. Er e-posten virkelig riktig?

Svar: Det er ikke galt å skrive mail, men e -post i alle former er uansett helt riktig: e-posten, e-poster, e-postene. E-post ble vedtatt som norsk ord i 1995. Det logisk sett ideelle ville nok vært e-post om mediet og e-brev om eksemplarene på linje med gammeldags post og papir brev. Men disse andre ordene har ikke slått gjennom. Om vi ikke vil skrive mail, får vi nesten ta det vi har, og det fungerer jo. Også i engelsk er mail blitt tellelig i e mail(s).
Venninde?

Spørsmål: Rett som det er, ser jeg at folk skriver venninde, og noen sier det forsyne meg også. Men de både sier og skriver lærerinne. Hvordan kan dette ha seg?

Svar: Flere steder heter det tradisjonelt både venninde og lærerinde, for disse ordene ble lånt inn fra dansk i sin tid, og da gjerne med norsk bokstavrett leseuttale av dansk. (Danskene uttaler ikke d-en selv.) D-uttale er også vanlig i riksmålspreget norsk. Det er litt rart, for språkmannen Knud Knudsen mente allerede i 1886 at man i dannet dagligtale sa -inne. Vi finner d-uttalen av ordet i en del dialekter også. I mange vestnorske dialekter er selve d-uttalen mindre påfallende, siden -nd- der regelrett uttales med d (jf. f.eks. lan d et). (Men det kjønnsspesifikke ordet venninde har ikke vært veldig utbredt på bygdene før.) Hvorfor venninde og lærerinde eventuelt har skilt lag når det gjelder uttale, tør vi ikke slå fast, men kanskje lærerinne med tiden er blitt mer påvirket av normene i det offentlige (før ordet ble byttet ut med det kjønnsnøytrale lærer). Riksmålet holdt forresten lenger på d i venninde enn i de andre - inde -ordene.
Kredibel og kredibilitet – utan kred i rettskrivinga?

Spørsmål: Eg finn ikkje kredibilitet, kredibel eller kred i ordbøkene mine og heller ikkje i ordboka til Språkrådet på nettet. Er dette ord som ikkje skal brukast på norsk? Og kva er eigentleg den rette tydinga?

Svar: Kredibilitet finst unekteleg i norsk, og det er greitt oppbygd i samsvar med t.d. mobilitet og sensibilitet. Men det har framleis preg av sjargong eller engelskpåverknad. Oftast er det best å bruke truverd for kredibilitet og truverdig for kredibel. Kred ‘tillit, truverd’ kan brukast i sjargongprega tekst sjølv om det ikkje høver i rettskrivinga (uttalen er jo kredd). Kredibilitet kjem av det engelske credibility, som tyder ‘truverde’. Det er heilt rett at det ikkje står i Nynorskordboka eller Bokmålsordboka (per desember 2020), men i naob.no og Tanums store rettskrivningsordbok er det kome inn, med nett denne tydinga. Cred er ei kortform av street credibility, opphavleg noko ein må ha for å lykkast (vere truverdig, vere verdig tillit) på gata i amerikanske storbyar. Dette er så blitt overført til nye sfærar i samfunnet og menneskelivet. Svenskane har både cred og kredd i ordlista. Hybridforma kred kan sjåast som ei delvis norvagisering av cred eller ei kortform for anten kredibilitet (å ha kred) eller kreditt (å få/gje kred ‘ anerkjenning, ros, skryt, honnør’). Det står både i Norsk Ordbok og i Det Norske Akademis ordbok. Uttalen er /kredd/.
Komplimenten eller komplimentet?

Spørsmål: Jeg trodde kompliment var et intetkjønnsord, som arrangement og engasjement. Men ordbøkene sier at det er hankjønn. Hva er riktig?

Svar: Kompliment har vært et hankjønnsord (en kompliment) både i rettskrivningen og i vanlig talemål (uttalt /komplimang/). Men intetkjønnsbøyning har blitt stadig vanligere. Høsten 2015 ble et kompliment tatt inn i rettskrivningen. Også i dansk rettskrivning ble det for noen år siden valgfritt med intetkjønn, men i svensk heter det fremdeles en komplimang. Språkendring I eldre kilder dominerer hankjønn (komplimenten) kraftig. Aller best har hankjønn hevdet seg med den lydrette skrivemåten (en komplimang), det ser du hvis du sammenligner komplimangen med komplimanget på nb.no. Intetkjønnsvarianten kompliment et tok for alvor opp konkurransen i avisene rundt 1960, men fikk ikke overtaket i norske tekster før etter tusenårsskiftet. To ulike ord: kompl i ment og kompl e ment En/et kompliment (uttalt /komplimang/) må ikke forveksles med et komplement, som uttales bokstavrett med /-ment/. Komplement er en fagterm som betyr ‘tillegg, utfylling’ eller ‘preposisjonsuttrykk’. Se også denne lista over ord som kan forveksles med hverandre.
Til intern/internt bruk?

Spørsmål: Bør en skrive «bare til intern bruk» eller «bare til internt bruk»?

Svar: Det er valgfritt. Ifølge Bokmålsordboka og Nynorskordboka er det valgfritt med hankjønn eller intetkjønn i bruk i denne betydningen. En kan altså skrive både «bruken» eller «bruket» og både «intern bruk» og «internt bruk». I bokmål er det en tendens til å foretrekke intetkjønn i dette uttrykket selv om det oftest heter «den interne bruken».
DNA-et eller DNAet?

Spørsmål: Bør ein skriva «DNA-et» eller «DNAet» i samanhengar som «DNA-et til ein organisme»?

Svar: Rett skrivemåte er «DNA-et» med bindestrek. «DNA» er eit forbokstavord som må lesast bokstav for bokstav. I samansetningar bruker ein òg bindestrek: «DNA-molekyl». Det same prinsippet gjeld for alle forkortingar som kan bøyast eller setjast saman med andre ord.