hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Avstemming eller avstemning?

Spørsmål: Ved et valg, har vi da en avstemning eller avstemming? Og hva med sammensetninger? Ifølge Bokmålsordboka heter det f.eks. avstemningsresultat og folkeavstemning, men jeg finner også avstemmingsresultat og folkeavstemming på nettet.

Svar: I denne betydningen heter det ifølge ordbøkene avstemning, og det er mest brukt. Avstemming (med to m-er) er helst ‘det å avstemme’ i regnskapssammenheng eller å avstemme (tilpasse) i andre sammenhenger. I Tanums store rettskrivningsordbok er avstemming reservert for fagfeltene elektro og økonomi. I valgsammenheng er det altså avstemning som gjelder. Det typiske skillet mellom -ing og -ning ikke alltid relevant Om et ord skal ende på -ing eller -ning, er ikke alltid helt avklart. Når ordet tydelig viser til en prosess, heter det ofte -ing (bygging, skaping). Når ordet viser til et resultat, heter det helst -ning (bygning, skapning). Slik sett kunne handlingen å stemme hett stemming (jf. nynorsk røysting). Men vi setter oftest av- foran, og da endres vilkårene litt. Varianten -ning hevder seg nemlig generelt best i sammensetninger med preposisjon/adverb, som av-. Det er nok hovedgrunnen til at det heter avstemning om ‘votering’, for det er ikke noe rent logisk som taler mot -stemming her. I bokmål er (av)stemming uten -n- i praksis altså reservert for andre saksområder. Dette står i motsetning til dansk, der -ning brukes uavhengig av betydning. Det kan likevel aldri være galt å skrive stemming om ‘det å stemme’. Tellelighet? Ofte finner vi en tendens til at -ning er mer brukt når begrepet er tellelig. Det er en logisk forskjell mellom avstemning i « en avstemning» (klart tellelig) og avstemning i «å gå til avstemning» (mer generelt), men dette prinsippet gjør seg nok ikke særlig gjeldende, blant annet fordi det blir overstyrt av tendensen til -ning i sammensetninger med preposisjon/adverb (som av-). Å avstemme Dette verbet betyr ‘å få til å stemme eller harmonere’. Her gir ordboka bare ett alternativ, uavhengig av nyanse (med hensyn til prosess, tellelighet o.a.), nemlig avstemming.
Skada eller skadd, lada eller ladd på nynorsk?

Spørsmål: Kva heiter lade og skade i perfektum partisipp på nynorsk? Børsa var l___, men eg vart ikkje sk____.

Svar: Tradisjonelt heiter det ladd og skadd, men skada og lada vart teke inn og jamstilt i 2012. Variantane skada og lada er ubøyelege. Skadd og ladd kan ein la vere å bøye dersom ein ikkje samsvarsbøyer svake verb elles. Men brukar ein samsvarsbøying, må ein skrive slik: han/ho er skadd det er skadd eller skadt dei er skadde pistolen/børsa er ladd geværet/batteriet er ladd eller ladt batteria er ladde Det same gjeld etter andre former av hjelpeverb (var, blir, blei, vart osb.). Om ein skriv skadd og ladd etter det tradisjonelle mønsteret, må ein bøye orda som e-verb heile vegen, slik: å skada/skade – skader – skadde – har skadd (eller skadt) å lada/lade – lader – ladde – har ladd (eller ladt) Til slutt må vi nemne stuttformene å ska og å la. Dei har i mange hundre år vore dei naturlege talemålsformene i dei fleste dialektane rundt omkring i landet. Ein grunn til at dei er lite nytta i skrift no, er truleg at presens skar og lar minner om former av andre verb, men hovudgrunnen er nok bokmålspåverknad og nyare skriftuttale av skade og lade med d-lyd. Ein kan rekne å ska og å la som uttalevariantar av skade og lade (med stum d), men ein kan altså òg bruke dei i skrift. Ein nær parallell er forresten å spa, som er lett å bøye: jorda er spadd, potetene vart spadde opp.
Tinglys(n)ing

Spørsmål: Heter det tinglysing eller tinglysning? Jeg ser at det heter tinglysingsloven, men i ordbøkene står begge deler.

Svar: Begge deler er tillatt. Tinglysing har vært mest brukt. Tinglys(n)ing er en avledning av å tinglyse. Å lyse betyr å offentliggjøre. Vi har sammensetninger som bannlyse og etterlyse. Opprinnelig er lyse i disse ordene det samme som å lyse i betydningen ‘gjøre lyst’. Man kan skille mellom lysing (f.eks. lysing med lommelykt og lysing av ekteskap) på den ene siden og lysning (‘det at det lysner’ på den andre). Lysning kan dessuten stå for både grålysning og ‘lyst sted’ (f.eks. i skogen). Disse skillene taler for å skrive tinglysing uten -n-. Men kunngjøringer/annonser kan kalles både lysinger og lysninger. Dessuten henger n-en sterkere igjen i sammensatte verbalsubstantiver, særlig hvis de står for noe tellelig. ‘Det å lyse’ kalles oftest lysing, men det heter helst etterlysninger; ‘det å lese’ og ‘det å skrive’ kalles oftest lesing og skriving, men det heter helst avlesninger og avskrivninger. N-en sitter noe mindre fast når ordet står for for handlingen, som i etterlys(n)ing av, avles(n)ing av. Tinglysing viser oftest til handlingen; dessuten har tinglysing rett og slett stått klart sterkest i hele etterkrigstida, mye takket være «lov om tinglysing» fra 1935. De fleste velger derfor fremdeles den enkle varianten med bare -ing.
Ugler i mosen

Spørsmål: Stemmer det at uttrykket ugler i mosen (altså ‘noko mistenkeleg’) botnar i ei mistyding?

Svar: Ja, her er det visst som i serien Twin Peaks: The owls are not what they seem! Det opphavlege uttrykket i dansk tyder det same som ulvar i myra, for dansk mose = norsk myr. For fleire hundre år sidan skjedde det eit samanfall i nokre jyske dialektar, slik at dei sa ulle(r) for både ulvar og ugler. Det var dermed duka for mistyding og utskifting. Opphavleg heitte det ulve i mosen på dansk. Tidleg på 1700-talet dukka dei fyrste uglene i mosen opp i skrift, og utetter i hundreåret vart ulvane meir sjeldsynte både i dette uttrykket og ute på sjølve dei danske myrane. På Sjælland vart det vanleg å snakka om ugler i mosen. Vi har overteke eit dansk uttrykk utan å forstå det heilt, men det høver jo godt, sidan uttrykket nettopp viser til noko mystisk. Det er vel ikkje så mange som forstår muffens heller, utan at det gjer så mykje.
Cheerleader

Spørsmål: Hva kan en bruke på norsk i stedet for cheerleader?

Svar: Man kan nok bruke heialeder, men man bør vurdere publikum først. Fenomenet cheerleading har særlig vært knyttet til typiske USA-idretter som amerikansk fotball og dreier seg om å lede heiingen på lag som deltar i konkurranser. I dag er cheerleading også etablert som en egen sport. Det er i utgangspunktet slett ikke om å gjøre å ha norske ord for alle opprinnelig utenlandske skikker, men i dag arrangeres det jo norgesmesterskap i denne sporten, så det er rimelig at du spør. Vi kjenner ikke til noe norsk ord for cheerleader som er så etablert at det står i ordbøkene. Men i en stor ordbok er det forklart som 'leder av heiagjeng, heiajente'. Vi syns heialeder er et bra ord, og det ser ut til å være noe i bruk. Sporten kan kanskje kalles heialedelse eller heialeding (nynorsk: heialeiing). Men alt avhenger av at miljøet selv vil ta ordet i bruk. Vi vet ikke hvor (u)populært det er med norske betegnelser i dette miljøet.
Uttalen av medan og sidan

Spørsmål: Korleis uttalar ein orda medan og sidan på nynorsk?

Svar: Den tradisjonelle leseuttalen er /mean/ og /sian/. Dei fleste d-ar mellom vokalar og til slutt i ord etter vokal er stumme. Dette gjeld vel å merke gamle norske ord, ikkje importord. I gammalnorsk hadde desse orda stungen d (uttalt som th i engelsk the). Det er mange hundre år sidan dei stungne d-ane fall bort i norsk. Dei overlevde berre – og då i form av vanleg d – på delar av Nord-Vestlandet. (Vi ser her bort frå bokmål og spreidde ord i ymse dialektar.) Når folk som ikkje er sunnmøringar eller nordfjordingar, les ord som med, medan, sidan, sida, tida og nedanfor med hard d på nynorsk, må det reknast som skriftuttale, og det har ikkje vore tilrådd. I mange dialektar har n-en òg falle bort (slik at det heiter /mea/ og /sia/), men ein plar ta med n-en når ein les nynorsk høgt. Det finst elles mange fleire meir særmerkte dialektformer, som til dømes /sea/, /sio/ og /mende/. Medan har synonyma mens (som i bokmål) og dessutan kortvarianten med /me/, som var meir utbreidd enn medan på Ivar Aasen si tid. Hugs at det heiter ved sida av, uttalt ve sia a(v) utan n til slutt! Dette uttrykket har ingenting med adverbet sidan å gjera. Sida /sia/ er her bunden form av ei side /ei sie/.
Tjenesteyting eller tjenesteytning

Spørsmål: Er det noe som heter tjenesteytning?

Svar: Nei, det heter tjenesteyting. Også tjenesteytelse (eldre: tjenesteydelse) er mulig på bokmål, men det har vært lite brukt. I det hele tatt er * ytning en særdeles lite brukt blandingsform; heller ikke i eldre dansk-norsk het det * ydning.
Cherrytomat eller sherrytomat?

Spørsmål: Eg har alltid trudd at det heitte cherrytomatar, etter det engelske cherry tomatoes, som eg reknar med kjem av at dei er på storleik med kirsebær. Men eit nettsøk synte at orda vert nytta om einannan. Hadde det ikkje vore greiare om det beint fram heitte kirsebærtomat?

Svar: Du har rett, det heiter cherrytomat, ikkje sherrytomat. Kirsebærtomat vart elles nytta ein del i norsk før det vi med ein vri på ein filmtittel kan kalla the attack of the cherry tomatoes. Søk i basen nb.no etter «kirsebærtomater». Det er ikkje mykje som tyder på at desse tomatane kjem att.
Er engelsk «flare» det same som norsk «flare»?

Spørsmål: På engelsk heiter å blussa opp to flare up, men i ei attdikting av Olav H. Hauge finn eg å flara upp i om lag same tyding. Er det det same ordet? Og kan solar flare i så fall kallast solflare på nynorsk?

Svar: Ifølgje etymologiske ordbøker kan flare ha kome til engelsk frå norsk. Den opphavlege tydinga er å vifta med noko breitt og flatt, men seinare har det fått tydinga ‘å loga opp’. Å loga opp (som er mykje vanlegare) svarer til å flamme opp på bokmål. Ein loge (med å-uttale) er altså ein flamme. Substantivet (ei) flare er mindre brukt både i dialektane og i nynorsk skrift enn verbet å flara. Det har nok ingen sjanse som fagterm. (Norske fagfolk har valt termane solbluss og soleksplosjon.) Dersom du ser solflare i faglitteraturen, er det nok meininga at -flare skal lesast på engelsk vis, som i solar flare. Du kan lesa om tilhøvet mellom solstorm, koronamasseutbrot og solar flares i Store norske leksikon. Nedanfor har vi limt inn det diktet du har lese, og eit utklipp frå Norsk Ordbok.
Skansentunnelen eller Skansetunnelen?

Spørsmål: Bør det hete Skansentunnelen eller Skansetunnelen? Bør en generelt bruke bestemt eller ubestemt form i førsteleddet i sammensatte geografiske ord?

Svar: Akkurat dette navnet (brukt om en tunnel i Trondheim) er fastsatt med bestemt form (-en) av Kartverket, og da må man holde seg til det når man følger rettskrivningen. Men generelt bør den ubestemte formen brukes i sammensetninger. Det er mange stedsnavn som har bestemt artikkel knyttet til seg. Når et slikt stedsnavn blir førsteleddet i et sammensatt navn, faller den bestemte artikkelen vanligvis bort. Til Skans en i Bergen har vi således Skans e bakken. Andre eksempler: Sandvik en – Sandvik s veien Gardermo en – Gardermobanen Holmenkoll en – Holmenkollbakken Nesodd en – Nesoddtangen Majorstu a – Majorstuveien Vålereng a – Vålerengtunnelen Når det for eksempel heter Sins en – Sins en krysset Skøy en – Skøy en veien er det fordi Sinsen og Skøyen er gamle sammensetninger med - vin (slik som Bergen, av Bjørgvin) og altså ikke substantiver i bestemt form.
Bæret og bærtur

Spørsmål: Kvifor seier vi at vi ikkje skjønar bæret? Har det med å vera på bærtur å gjera? Og korleis vart uttrykka til?

Svar: Når vi ikkje skjønar bæret, handlar det truleg om at vi ikkje eingong skjønar noko ganske lite, jamfør ikkje å skjøna det grann, ein døyt eller dusta (dust = ‘støv(fnugg)’). «Skjønner ikke bæret (av det og det)» var godt kjent i Oslo-slang kring 1980, men kan godt vera eldre og ha anna opphav. Bærtur er eit heilt anna bilete. Kva tid og korleis bærturen vart ein metafor, er mest uråd å finna ut. Vi kan likevel identifisera ein ny grammatisk bruk fyrste gong i Rogalands Avis (5.7.1958): Altså: heilt på bærtur. Dømet er godt semantisk òg: Bærplukking på fotballbana er eit slåande bilete på tullete åtferd. Ein mogleg forløpar for metaforen skimtar vi nedanfor: (Begge klippa er frå nb.no, men det siste har vi ikkje full tilgang til.) No kan det godt henda at det å vera på bærtur berre er ein parallell til å vera på viddene eller på jordet, altså mentalt bortreist eller fråverande. Liknande finst i mange språk. Når ein er på (ein verkeleg) bærtur, anten det er på viddene eller i skogen, kan ein òg lett komma på villspor.
Best practice

Spørsmål: Finst det eit norsk ord for best practice? Uttrykket viser til dei smartaste måtane å løyse eit problem på, særleg der ein ikkje har eit fast regelverk å følgje. Formålet er sjølvsagt at ein skal sleppe å gjere dei same feila som andre har gjort.

Svar: På ein måte har ordet alltid funnest på nynorsk: føredøme (= ‘eksempel til etterfølgelse’). To andre framlegg frå oss er bestepraksis og mønsterpraksis. Mønsterpraksis blir nytta i somme offentlege etatar. Modellpraksis (modelpraksis) er i bruk på dansk; modell kan jo tyde ‘førebilete’. Den som veit om best practice, kjenner utan vidare att bestepraksis. Det bør ikkje vere eit krav at eit norsk avløysarord svarer til det engelske ordet nærmast ledd for ledd, men det er jo inga ulempe heller. Andre og litt meir omstendelege alternativ kan vere anbefalt/tilrådd framgangsmåte, den beste praksisen, eksemplarisk praksis, standard framgangsmåte eller – om ein ønskjer å framheve at praksisen byggjer på erfaring – erfaringsbasert eller røynslebasert praksis.
Å vektlegge noe høyt?

Spørsmål: I en jobbutlysing står det at gode samarbeidsevner vil bli «vektlagt høyt». Blir ikke det litt feil?

Svar: Denne uttrykksmåten ser ut til å være en sammenblanding av «prioritert høyt» og «vektlagt sterkt» eller noe tilsvarende. Den er ikke å anbefale.
Internet of things (IoT) på nynorsk

Spørsmål: Dette heiter «tingenes internett» på bokmål. Kva bør det heite på nynorsk? «Tingas internett» kling som direkte omsetjing frå bokmål, og «internettet av ting» kling som maskinomsetjing frå engelsk.

Svar: Du kan skrive tingnettet (eller tinginternettet). Somme har òg brukt dingsenettet, men det høver best i uhøgtidlege samanhengar.
Storhetstid på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter «storhetstid» på nynorsk?

Svar: Det heiter stordomstid – og ikkje * storleikstid, som ein stundom ser. Systemet er enkelt: stordom = storhet storleik = størrelse
Landsmanninne

Spørsmål: Ordet landsmanninne vert brukt ein del av sportsjournalistar, spesielt i NRK. Er dette eit verkeleg ord, eller er det berre noko som einskildpersonar i Kringkastinga har funne på, og som dei nyttar for moro?

Svar: Nei, landsmanninne er verkeleg nok, og det er ikkje nytt. Vi finn det alt hjå Ludvig Holberg i 1769. Men d et er mykje betre å skrive landskvinne. Ordet landsmanninne er med i eit band av Norsk Riksmålsordbok frå 1937. Det tyder på at det då vart rekna som eit ord i språket. Seinare har det stått i fleire ordbøker. I dag finn ein ikkje landsmanninne i Nynorskordboka eller Bokmålsordboka, men i Norsk ordbok med 1000 illustrasjoner står det, og oppføringa der er utan markering av stiltone. Dette siste er interessant, for det kan tyde på at ordet har vore oppfatta som meir nøytralt for nokre år sidan enn i dag, da mange kanskje tenkjer på det mest som humoristisk meint og litt rart, og kanskje som gammaldags. Elles finn vi ordet manninne ‘kvinne’ i gamle bibelomsetjingar: denne (Eva) skal kaldes mandinde, thi af manden er denne tagen (1. Mos. 2, 23) Dette ordet har nok lenge verka klårt meir markert enn landsmanninne. Det har fått merknaden foreldet og spøkefullt i Norsk Riksmålsordbok.
Gi blaffen

Spørsmål: Kva er blaffen i uttrykket «å gi blaffen»? Er det blafring, jamfør «å blåse i noko»?

Svar: Det er truleg ei forkorting av «å gi blanke fa(nd)en», men det kan ikkje utelukkast heilt at det kjem av substantivet blaff. I Bokmålsordboka (2017) står det: I blaff - en (trolig samme ord som II blaff) bare i uttrykket gi blaffen i (noe(n)) ‘ikke bry seg om, ta hensyn til’ II blaff, som det er vist til ovanfor, tyder mellom anna ‘kort, svakt vindpust’. Eit blaff (i segl o.l.) peikar mot noko kortvarig og fåfengt, men om opphavet skulle liggja i luftrørsler, kan vi ikkje utelukke blåse-hypotesen din. Vi finn ikkje noko skriftleg belegg på gi blaffen frå før 1936. Men vi finn hundrevis av «gi blanke blaffen» (frå 1940 og seinare). Det tyder på at gi blaffen er ein evfemistisk (forskjønnande) kortvariant av gi blanke fa(nd)en. Om det stemmer, tek Bokmålsordboka feil. At belegget frå 1936 er frå ei bok med undertittelen «fortelling for unge piker», svekkjer i alle fall ikkje hypotesen om at dette er såkalla nestenbanning, som òg har vore kalla kvinnfolkbannskap. Uttrykket er særnorsk og har truleg rot i Oslo.
Høyoppløselige bilder?

Spørsmål: Hvordan lager man adjektiv som uttrykker at bilder har høy eller lav oppløsning? Heter det høyoppløst/lavoppløst bilde eller høyoppløselig/lavoppløselig bilde?

Svar: Å snakke om bilder med høy/lav oppløsning er i alle fall greit, det samme gjelder høyoppløsningsbilder og lavoppløsningsbilder. Kampen mellom oppløst og oppløselig kan vi ikke avgjøre helt. Det er ikke opplagt for oss hva som er mest logisk av oppløst og oppløselig. Vi overlater avgjørelsen på hvert område til fagmiljøet. Høyoppløselige bilder, høyoppløselig grafikk, høyoppløselige skjermer osv. er mest brukt. Det er også høyoppløselig vi finner i Engelsk-norsk teknisk ordbok av Jan E. Prestesæter (1998). Ordbok for elektronikk (Rådet for teknisk terminologi, 1998) har høyoppløsningsfjernsyn for HDTV. Svenskene synes visst av högupplösta/lågupplösta bilder og skärmar er mest logisk. Bildet er mer blandet i dansk, men det er mest højopløselig/lavopløselig der.
Barnebarnsbarn?

Spørsmål: Kan eg kalle oldebarnet mitt eit barnebarnsbarn? Eg høyrer sjeldan det ordet no. Eg skriv forresten eit barn – fleire born, så kva skal eg skrive dersom eg får fleire etterkomarar av dette slaget?

Svar: Du kan trygt kalle oldebarnet ditt eit barnebarnsbarn. Det har i alle fall sterkare tradisjon i norsk enn oldebarn. Tradisjonell nynorsk har omlyd, altså born med o, i fleirtal. Men merk at det vi brukar i samansetning, ikkje er fleirtal, men ei særskild samansetningsform. Det heiter difor eit barnebarnsbarn – to barnebarnsborn Dette står i kontrast til dansk børnebørnsbørn, med omlydar over ein låg sko. Frå språkblomst i Bergen til barnebarnsbarnløyse i Bibelen I samlingane til Nasjonalbiblioteket finn vi barnebarnsbarn alt i juridisk litteratur frå 1816, medan oldebarn fyrst figurerer som språkblomst hos eldre bergensarar i 1910. Det klang nok då om lag som bestebarn for barnebarn. Bibelmålet er på glid. I Andre Mosebok 34,7 (1938-omsetjinga) står det at Gud hemner broti åt federne på borni og barneborni, ja på barnebarns-borni og borni etter dei. I dag har pipa fått ein litt annan (ord)lyd: For synda til fedrane straffar han born og barneborn og tredje og fjerde slektsleddet. Slik ser utviklinga ut i eit korpus hjå Nasjonalbiblioteket:
Mellomrom før spørsmålstegn og utropstegn?

Spørsmål: Skal det være mellomrom foran spørsmåls- og utropstegn på norsk?

Svar: Nei, det skal ikke være mellomrom foran disse tegnene, akkurat som det ikke skal være mellomrom foran komma, kolon eller punktum.
Lengre eller lenger?

Spørsmål: Jeg har aldri fått helt tak på forskjellen mellom komparativene lengre og lenger. Kan dere gi veiledning?

Svar: Kanskje er det nok å ta en titt på de to første bolkene nedenfor? I tilleggene er det bare presiseringer, ikke ny informasjon. LENGRE: til substantiv og pronomen (adjektivisk) Lang er et adjektiv; det vil si at det står til substantiv (som f.eks. tid eller stykke) eller til et pronomen (som du og jeg). I intetkjønn heter det langt. Uansett blir det til leng re i komparativ, slik: lang(t) – lengre i lang tid – i lengre tid et langt stykke – et lengre stykke Dette er vanlig adjektivbøying med -(e)re, jamfør for eksempel høyere og tyngre. LENGER: til verb og i visse andre tilfeller (adverbielt) Når langt står til verb (f.eks. å gå) eller adverb (som bak og framme), fungerer det ikke som adjektiv, men som adverb. Da heter det leng er i komparativ: langt – lenger å gå langt – å gå lenger langt bak – lenger bak Denne er-endelsen er særegen for langt (i adverbiell betydning) og for tidsadverbet lenge: lenge – lenger å vente lenge – å vente lenger Vi har den også i tidsuttrykk som ikke (nå) lenger. Eksempel: Er du ikke interessert lenger? Av og til mangler det både verb og substantiv i ytringen, som i «Hit, men ikke lenger!». Vi må da tenke oss fram til hva som kan ligge under. Her kan det være noe slikt som «Du kan gå hit, men ikke lenger!». Ordet står altså til et underforstått verb (å gå), ikke til et substantiv. Da må vi velge lenger. Et minneteknisk knep til slutt: Tilfeldigvis inneholder leng er og adv er b begge bokstavsekvensen < er>. Tillegg 1: Å hoppe lenger, men et lengre hopp Se litt på verbuttrykkene til venstre og de tilsvarende substantiviske uttrykkene til høyre: å hoppe langt — et langt hopp å vente lenge — å vente i lang tid å vare lenge — å ta lang tid Verbene får lenger i komparativ, substantivene lengre, som normalt. å hoppe lenger — men et lengre hopp å vente lenger — men å vente i lengre tid å vare lenger — men å ta lengre tid Men mange kommer i skade for å skrive *lenger tid, kanskje fordi det heter å vare lenger, der lenger står til verbet å vare. I ta lang tid står lang til substantivet tid, ikke til verbet ta, slik mange tror. Tillegg 2: Strekke seg lang eller langt? Mange skriver og spør om det heter å strekke seg lenger eller lengre. Siden det handler om en måte å strekke på, nemlig langt, må svaret bli lenger. (Det handler jo ikke om at det som skjuler det bak pronomenet «seg», skal gjøres lengre!) Tillegg 3: Sammenfall mellom langt og lenge Noen ganger er det vanskelig å se forskjell på komparativ av langt og komparativ av lenge. Meningen er mer eller mindre avhengig av trykkplasseringen (på lenger eller på reise/borte): Nå vil jeg ikke reise lenger. (Tid eller avstand?) Hun var lenger borte enn noen gang. (Tid eller avstand?) Der det er forvekslingsfare, kan problemet bare løses med omskrivning, for eksempel: «Nå vil jeg ikke være på reisefot lenger», «Hun var borte lenger enn noen gang».
Bruk av utropstegn

Spørsmål: Kan man ha tre utropstegn på rad, slik man ser mange steder? Norsklæreren min mener forresten at utropstegnet blir brukt for mye i dag. Har han rett i det?

Svar: Vi vil nok gi læreren din rett. Man kan godt spare litt på virkemidlene. Hovedregelen er at vi bruker (ett) utropstegn for å vise at noe er ment som et utrop, en ordre, en oppfordring eller et ønske. Eksempel: Sett deg! Velkommen til bords! Også særlig følelsesladde ytringer kan fortjene et utropstegn. I vanlig sakprosa er det nok med ett tegn. Man kan ty til to tegn der der virkelig trengs. Flere bør man ikke bruke. Det er ikke nødvendig å bruke utropstegn i bruksanvisninger, instrukser og lignende. Eksempel: Skriv her. Vær vennlig og svar straks.
Berørt på nynorsk

Spørsmål: Å berøre kan på nynorsk heite å røre ved eller beint fram å ta på. Men kva heiter det å vere berørt av abstrakte ting som planar, tiltak og vedtak på nynorsk? Det heiter vel ikkje å vere rørt eller rørd, som somme skriv?

Svar: Nei. Rørte partar er tullenynorsk. Ein bør heller skrive berørte om ikkje noko anna høver. Men ofte finst det gode alternativ. Å berøre er ikkje eit av dei orda som kan takast inn i nynorske ordlister, men det er eit ord ein ofte kan ha bruk for. I overførd tyding bør berørt absolutt ikkje omsetjast med rørt. Det kunne i teorien heitt * vedrørte partar, men det er ikkje innarbeidd. Det finst ikkje ein einskild ekvivalent. I mange tilfelle kan det høve med råka (jf. ramma), men ofte blir det for sterkt og direkte. At du er berørt av ei sak, kan tyde at saka vedkjem/gjeld deg, eller at saka får følgjer/verknad for deg. Diverre finst det ikkje ein passivvariant av dei nemnde uttrykka (til dømes er du ikke * vedkomen). Vi må ty til andre uttrykk. Av og til høver involvert i, andre gonger påverka av eller utsett for. Somme tider kan ordet strykast, som i berørte partar i saka.