hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Wifi og hifi eller wi-fi og hi-fi?

Spørsmål: Korleis skal ein skriva og uttala desse orda?

Svar: I 2020 vart orda normerte til hifi og wifi. Før heitte det Hi-Fi eller hi-fi, medan wifi var unormert (og oftast skrive Wi-Fi). Hifi står for high fidelity. Wifi er i utgangspunktet eit merkenamn (frå den såkalla Wi-Fi - alliansen), men i dag må det reknast som eit samnamn (bokmål: fellesnavn). Wifi er eit engelsk ordspel på hifi. Wifi blir gjerne oppfatta som eit akronym for wireless fidelity, men strengt teke står ikkje fi for noko, jf. denne artikkelen i New Scientist. Det står i Nynorskordboka og Bokmålsordboka at uttalen av hifi er /haifi/. Det svarar fint til korleis byrjinga på high fi delity blir uttala på engelsk. I engelske ordbøker står likevel /haifai/ – og /waifai/. Det står ikkje noko i dei norske rettskrivingsordbøkene om den norske uttalen av wifi, men andre kjelder nemner /vifi/ og /vaifai/. Folk får nesten velja uttale sjølve. Uttaleopplysningane i ordbøkene er berre opplysningar, ikkje reglar.
Kollegaer eller kolleger?

Spørsmål: Hva heter kollega i flertall, kollegaer eller kolleger?

Svar: På bokmål, som i dansk, er det valgfritt med kollegaer – kollegaene (jf. f.eks. sofaer – sofaene, ligaer – ligaene) kolleger – kollegene Hele bøyingen finner du i Bokmålsordboka. Variasjonen mellom disse formene er gammel. Kolleger/kollegene var den klart vanligste varianten på hele 1900-tallet, og den er fremdeles dominerende, men den mer regelrette formen med -a- har begynt å hale innpå. På nynorsk heter det tradisjonelt kollegaer – kollegaene i flertall, men etter 2012 kan det også hete kollegaar og kollegaane. Uttalen er nok i begge tilfeller helst /kollegar – kollegane/.
Dybdelæring: djupnelæring eller djuplæring?

Spørsmål: Kva heiter dybdelæring på nynorsk?

Svar: Dybde på nynorsk heiter djupn (bunden form djupna). Dybde- i samansetjing kan omsetjast med djupne -. Djupnelæring er altså eit greitt ord på nynorsk, likeins djupneintervju for dybdeintervju osb. Dyplæring kan derimot omsetjast til djuplæring (som det òg kan heite på bokmål).
Andre boller

Spørsmål: Vi diskuterer uttrykket «nå blir det andre boller». Hvor kommer det fra, og hva betyr det egentlig?

Svar: Ifølge boka Bevingede ord (1991) er dette et ordtak som lyder «Nå skal det bli andre boller, sa bakeren, han skeit på brødspaden (el. i trauet)». Det er slett ikke sikkert at dette er den opprinnelige varianten. Bevingede ord gir ingen flere opplysninger om opprinnelsen. Ordtak stammer gjerne fra folkedypet, det vil si at opphavsmannen eller -kvinnen er ukjent. Ordtaket viser til et skifte i kosten, men dette er tidlig overført til andre områder. Nesten hva som helst i livet kan betraktes som boller av ymse kvalitet. Vi kan bare slå fast at uttrykket er mer eller mindre fellesnordisk. Det er litt annerledes i dansk: andre boller på suppen [ …] noget der er nyt og helt forskelligt fra det man kender til i den pågældende sammenhæng (Den Danske Ordbog) Her er det helst tale om kokte melboller, som før også kunne omtales slik: der er kommet andre kager på suppen (= pipa har fått en annen lyd). Å komme kringler/ krydder på suppen/soddet kunne i dansk bety å pynte på saken. I svensk kan det være negativt og truende eller (særlig før i tida) positivt: (hvard.) opers. i uttr. det blir andra bullar (af), äfven det vankas andra bullar och dylikt, det blir annat af; numera nästan blott om sådan förändring att en sparsammare eller mera arbetsfylld eller öfverhufvud strängare ordning genomföres (för ngn); ofta ss. hotelse äfven (i synnerhet förr) det var eller här ska ni få se på andra bullar, det var (ngt helt) annat (och bättre) osv. (Svenska Akademiens ordbok)
Reynoldstallet og lignende betegnelser

Spørsmål: I hydraulikken har vi noen forholdstall som jeg er usikker på hvordan jeg skal skrive. Heter det for eksempel Reynolds tall, Reynoldstall, Reynolds-tall eller reynoldstall? Det finnes mange liknende tall med navn etter blant andre Froude, Weber og Euler.

Svar: I boka Fysiske størrelser og enheter. Navn og symboler (Universitetsforlaget, 2004) skrives betegnelser på tall, konstanter og lover som har egennavn som førsteledd, i ett ord med liten forbokstav. I Ordbok for fysikk og kjemi til skolebruk, som Norsk språkråd gav ut i 2000, valgte fagfolkene den samme løsningen og skrev for eksempel avogadrotallet. Etter dette mønsteret får vi da: eulertallet froudetallet reynoldstallet webertallet Dette gjelder altså sammensetninger. Det blir derimot stor forbokstav i uttrykk som Avogadros lov (= avogadroloven).
Zipline og løypestreng

Spørsmål: Er zipline noe annet enn en løypestreng? Hvordan skal ordet bøyes?

Svar: En zipline er en form for løypestreng (se for eksempel Wikipedia). Man kan altså bruke løypestreng for zipline, men ikke omvendt. Det er ikke riktig å bruke zipline om tradisjonelle løypestrenger. Løyping er å sende noe av gårde, gjerne ved å få det til å gli eller renne nedover. Å kalle løypestrenger av en viss type zipline er nesten som å kalle hjul av en viss type wheel. Men hvis vi først skal bruke og bøye zipline på norsk med utgangspunkt i uttalen /siplain/ (sipplain), får vi: bokmål: en zipline – ziplinen – zipliner – ziplinene nynorsk: ein zipline – ziplinen – ziplinar – ziplinane Vi går ut fra at ingen sier /sipli:ne/ (sippline). Ordet er ennå ikke normert, så man kan i prinsippet skrive det som man vil.
Ordet «suvl» og forma «sovvel»

Spørsmål: I boka Viddens herrer av Jacob B. Bull kom eg over ordet sovvel. Eg finn ikkje dette i ordbøkene. Kva tyder det?

Svar: Det heiter etter rettskrivinga suvl eller sul. Det viser oftast til feit mat som kjøt, fisk, ost og smør, i motsetnad til kornprodukt. Ordet har normert form suvl eller sul, jamfør artikkelen suvl i Nynorskordboka. Her er det oppgjeve to tydingar: 1 feit, kraftig mat (til å ete attåt suppe, graut, brød og liknande) 2 (sur)mjølk til graut eller brød Norsk Ordbok har ein lengre artikkel om suvl, med fleire tydingar. Her finn ein òg målføreforma sovvel, som er registrert i fleire område både i Sør-Noreg og i Nord-Noreg. På Austlandet heiter det fleire stader sugl eller sugel, som i Husmannsvisa. Ordet har vore viktig, for suvlet (i tyding 1) kosta etter måten meir før enn no. Det var råflott å eta suvlet bert.
Hvorfor forstår kosovoalbanere serbisk?

Spørsmål: Jeg kjenner noen kosovoalbanere, og de sier at de forstår serbisk helt uten problemer. Betyr dette at albansk og serbisk er i nær slekt med hverandre, sånn som norsk og svensk?

Svar: Nei, albansk og serbisk står mye lenger fra hverandre enn det norsk og svensk gjør. Både albansk og serbisk tilhører riktignok den indoeuropeiske spåkfamilien, men de hører til ulike undergrupper og er på ingen måte gjensidig forståelige (som norsk og svensk er). Det er sikkert riktig at mange kosovoalbanere skjønner serbisk uten vansker, men det skyldes nok helst at de har lært det på skolen eller sett og hørt det i mediene den gangen både Serbia og Kosovo tilhørte staten Jugoslavia. Eller de kan ha vokst opp sammen med eller bodd i samme nabolag som serbisktalende eller fått kjennskap til språket på andre måter.
Internkontroll eller intern kontroll

Spørsmål: Hva kalles et system man bruker for å ha kontroll over viktige funksjoner i et firma? Kan dette bare hete «internkontroll», eller er «intern kontroll» (i to ord) også å regne som korrekt?

Svar: I begynnelsen kalte man denne funksjonen for indre kontroll, i etterkrigstiden fikk vi også intern kontroll, og mot slutten av syttiårene smeltet dette siste sammen til internkontroll. Lenge ble ordene/uttrykkene brukt parallelt, men sammensetningen ble i økende grad en fast betegnelse på funksjonen, nærmest en term. I dag kan det være naturlig å oppfatte det todelte uttrykket som noe videre, og det er det jo også. Men det kan ikke være feil å bruke den todelte formen i den snevrere betydningen, jf. «det er en god intern kontroll i bedriften» og «den interne kontrollen fungerer godt», der ordene uttales hver for seg. De som kjenner feltet godt, kan nok trygt rette seg etter uttalen. Når det uttales som to ord, skriver man det slik, ellers skriver man internkontroll.
Kvifor på tuppa?

Spørsmål: Kvifor heiter det å vera på tuppa om å vera nervøs eller overivrig? Heng det saman med det engelske on the edge?

Svar: Tuppa er ei austlandsform for tuppane. Om ein sterkt framoverlent skihoppar heiter det at han eller ho ligg på tuppa(ne). Det kan vera opphavet. Men uttrykket kan òg ha ein fot i skeisesporten. Hopp I hoppsporten diskuterte ein for hundre år sidan om «tuppa opp» (= hopp med (oftast) rak kropp) eller «tuppa ned» (= hopp med knekk i hoftene) var den beste stilen. Å liggja på tuppane (eller skia) krev at tuppane peikar opp. (Bærum, en bygds historie, II, 1924) Skeiser Ein kan òg koma på tuppa når ein går på skeiser. Det er ikkje alltid av det gode: (Aftenposten 15.2.1927) (Dag Fornæss, 1969) Overført Så seint som i slangordboka til Ulf Gleditsch (1952) tyder på tuppa berre å «stå forover». Fyrste gongen vi finn uttrykket i overført tyding i skrift, i 1973, tyder det ‘ivrig’. Så ballar det på seg med ulike nyansar utetter i syttiåra. Skihopparar som ligg på tuppane, er rett nok alt anna enn nervøse typar, men ein kan lett sjå føre seg ei tydingsgliding via ‘(over)ivrig’. Nokon samanheng med det engelske uttrykket on the edge finst nok ikkje, men ein viss likskap er der jo, for kantar og tuppar er knytte til uro, venteleg i dei fleste språk. Vi har òg ordlaget å vera på tuppane etter noko eller nokon ‘vill etter’, og der er samanhengen klårare. Ein er mildt sagt frampå. Det trengst ikkje meir enn skotuppar for å te seg på denne måten.
Der eller hvor?

Spørsmål: Bør jeg bruke der eller hvor for å vise tilbake til et tidligere nevnt sted, som i formuleringen «huset der/hvor jeg bor», «byen der/hvor jeg ble født»? Jeg synes Bokmålsordboka er forvirrende her. Det står: hvor der, på det stedet som bli hvor du er / jeg syns jeg ser deg hvor jeg enn snur meg overalt / hvor som helst [...] der som relativt adverb: stedet der han sist ble sett / huset der vi bor Og hva gjør jeg når det ikke er et egentlig sted, slik som i «Dette er den gruppen ___ risikoen for hjerteinfarkt er størst», «Han er en av de pasientene ___ kirurgi ikke er aktuelt».

Svar: Både der og hvor kan brukes i slike leddsetninger. Ofte kan vi snu på det og bruke en preposisjon i stedet, med eller uten som foran: Huset (som) jeg bor i. Hvor brukes også når det er tale om tid, men det er oftest best å bruke da: «på den tid hvor (bedre: da) hun bodde i bygda». Ofte mest naturlig med der I boka Godt språk i lærebøker (utgitt av Språkrådet i 1999) står dette om hvor/der: På bokmål kan en velge mellom der og hvor i begynnelsen av leddsetninger som angir sted. Vi møter hvor ikke minst innenfor fagtradisjoner som er språklig konservative, som den juridiske. Men der er mer muntlig enn hvor og kan ofte tilrås i stedet, uansett fagområde [...] Finn-Erik Vinje skriver i boka Moderne norsk: I stedet for relativadverbet hvor er det ofte naturligere å bruke der, som er mer i samsvar med muntlig ordlegging: han levde storparten av sitt liv i Tyskland, hvor han fant større forståelse for sin kunst – mer talespråklig: der han fant osv [...] Og videre: «Å veksle mellom der og hvor […] gjør et uryddig inntrykk.» Man kan altså trygt bruke der i de fleste sammenhenger. Men merk at der ikke kan brukes i betydningen «hvor som helst»; det kan bare hete «hvor jeg (enn) snur meg», jf. ordbokeksempelet. (Vi har også kombinasjonen der hvor, som er korrekt nok, men ikke særlig økonomisk.) Både konkret og abstrakt Noen mener at der er best når ordet viser til et virkelig sted, mens hvor er best når noe er i eller på noe annet, og særlig når dette andre er noe abstrakt. Det vil si at de nok ville brukt hvor i hjerteinfarkt-eksempelet ditt (jf. «i gruppa»). Men det er oftest helt i orden å bruke der også om metaforiske steder. Etter tusenårsskiftet har for eksempel «i tilfeller der» blitt klart vanligere enn «i tilfeller hvor». Men ikke ved diffuse forhold Kirurgi-eksempelet ditt bør skrives helt om, for det er vanskelig å tenke seg pasientene som et sted (konkret eller metaforisk) der noe kan være eller skje. Man må kunne tenke seg en «stedspreposisjon» (aller helst i eller på) knyttet til det substantivet som der/hvor viser til (jamfør huset som jeg bor i), og selv om det er noe som heter «å utføre kirurgi på folk», skurrer det med der eller hvor i dette eksempelet ditt. Dette «stedskravet» til bruken av der/hvor brytes rett som det er, og trolig oftere enn før.
Å finnast – finst – fanst – har funnest

Spørsmål: På radioen høyrer eg ofte reporterar som seier «det finnast». Det kan vel ikkje vere rett?

Svar: Nei, det heiter ikkje «det finnast» på nynorsk, så sant det ikkje står eit hjelpeverb som skal, må eller kan framanfor. Det er heller ikkje noko som heiter «finnast det». Det heiter «det finst» og «finst det». Vidare: «Eg/du/han/ho/vi/me/de/dei finst».
Human død om dyr?

Spørsmål: Er det rett å bruke ordet human i setningen «dyret ble drept på en human måte da bilen kjørte på det»?

Svar: De fleste lesere skjønner nok at dyret ble drept momentant og slapp å lide, men ordvalget er ikke treffende. Vi kan nok snakke om human avliving etter en påkjørsel, men ikke i form av en påkjørsel. Ifølge Bokmålsordboka betyr human enten menneskelig 1 ‘som gjelder eller hører til mennesket’, eller menneskelig 2 ‘menneskekjærlig, vennlig’ (Nynorskordboka har ‘omsynsfull’ for vennlig). Den første betydningen er neppe relevant (jf. et eksempel som human/menneskelig genetikk). Den andre betydningen nærmer seg den aktuelle, men mangler et aspekt. Det er jo ikke menneskevennlig som er ment med overskriften, men snarere (relativt) dyrevennlig på en måte som sømmer seg for mennesker. Under betydning 3 i Det Norske Akademis ordbok finner vi en parentes som viser den utvidede betydningen: som viser eller vitner om respekt for mennesker (eller dyr); menneskevennlig; hensynsfull; menneskelig. «Human behandling av dyr» (medregnet «human slakting» og «human avliving») har man snakket om siden attenhundretallet. (Jaktloven nevner til og med «humanitære grunner» for avliving.) Grunnlaget for betydningen er nok det vi finner i Ordbog over det danske Sprog: human […] som lægger vægt paa ell. bærer præg af dannelse ell. forædling af de menneskelige evner og kræfter’. Human er et begrep som kan tøyes langt, til og med til slakting. Da er det naturligvis relativt, for ofte vil det være mer humant å la være å slakte. Men selv om mangt og mye er elastisk og relativt, finnes det grenser. En grense går mellom gjennomtenkte handlinger på den ene siden og ulykkestilfeller på den andre. Humane ulykker og dyrevennlige påkjørsler er tvilsomme begrep.
Sammensetninger med e-, som e-post og e-handel

Spørsmål: Hva er riktig, e-handel eller ehandel? Mange skriver epost, så da er vel ikke ehandel så galt?

Svar: E-handel er den riktige formen, hvis man først velger dette ordet istedenfor netthandel. Du har rett i at formen epost er brukt en del, men regelen sier at i sammensetninger med en bokstav som er en forkorting, skal bokstaven skilles fra resten av ordet med bindestrek. Andre eksempler er T-bane, p-pille og u-land. Ubåt ‘undervannsbåt’ er et av svært få eksempler på unntak fra denne regelen. Tenkte konstruksjoner som jule-e-handel og jule-e-post virker kanskje tungvinte, men den er i de minste tydeligere enn juleehandel og juleepost. Les gjerne artikkelen « Hjelp, vi har fått mail! » i Språknytt 2002/1; siste avsnitt handler om denne bindestreken.
Når kom skrivemåten «blant» inn for «blandt»?

Spørsmål: Det er fremdeles mange som skriver «blandt». Når ble blandt til blant?

Svar: Skrivemåten ble fastsatt til «blant» i 1938. Tendensen til å sløyfe d-en i skrift er flere hundre år gammel − for eksempel finner vi «blant» i Ludvig Holbergs skrifter. Og blant dem som valgte å skrive «blant» på 1800-tallet, finner vi «bokmålets bestefar», Knud Knudsen.
Baksnakke, framsnakke

Spørsmål: Kan man bruke framsnakke om det motsatte av baksnakke, baktale, slik blant andre kronprinsen har gjort på tv?

Svar: Man kan nok det, selv om det strengt tatt er unødvendig eller ulogisk. Ordet framsnakke skal være lansert av en navngitt opphavsmann som det motsatte av (= et antonym til) baksnakke. Formålet med ordet er å bidra til at det blir mindre baktaling av folk. Logisk problem Leddet bak - i baksnakke viser til det å snakke negativt om noen bak vedkommendes rygg. Det motsatte skulle da være et av disse to begrepene: a) å snakke negativt om noen foran (framfor) dem b) å snakke positivt om noen bak dem Ifølge tilhengerne av det nye ordet er det betydningen (b) som gjelder. Men da er det egentlig tale om en slags positiv bak-snakking, eller ‘bakros’. Fram- er altså ikke det motsatte av bak- i baksnakking, men har en annen funksjon. Det er litt forvirrende. Andre språkbrukere har tatt i bruk nyordet helt generelt om å snakke pent om eller rose Det er kanskje mer logisk, men slike godord har vi jo mange av fra før. Eksisterende ord Endelig har vi to problem knyttet til tidligere bruk av framsnakking og lignende ord. 1 Allerede før nyskapningen kunne man nok i norsk snakke noe(n) fram i betydningen ‘å fremme med snakk’ eller ‘lede fram med snakk’, jf. for eksempel å heie fram. Dette var en nyttig bruksmåte. Forholdet mellom å snakke fram og å framsnakke er litt komplisert. 2 Mye eldre er snakke fram i betydningen ‘snakke rett ut’. Vi har også de gamle adjektivene framsnakkende og framtalende. De kan brukes om et menneske som er ‘åpenhjertig, som sier sin mening uforbeholdent’, altså ‘som snakker beint fram’, se Norsk Ordbok og Det Norske Akademis ordbok. Litt mer om dette finner du på Språkrådets nettsider.
Ut med tanngar-d-en og manngar-d-en!

Spørsmål: I «Jul i Blåfjell»-filmen var det noen barn som sa gårDen med d, og i «Katten med hatten» snakker de om gjerDesmett! Det behøver ingen kommentar. Men jeg er mer usikker på tanngarden og manngarden. De siste gangene jeg har hørt ordene i radioen, har oppleseren uttalt dem med d, som i Garden (hæravdelingen). Er det riktig?

Svar: Nei, tanngard og manngard uttales tradisjonelt uten d, akkurat som de beslektede ordene gård og gjerde. I østnorsk er det også vanlig med tjukk l for rd. Her har det skjedd et tradisjonsbrudd. Noen har stiftet bekjentskap med disse ordene i skrift uten å ha fått dem overlevert muntlig først. Disse ordene ble i sin tid lånt inn i dansk-norsk (det som senere ble riksmål) fra norsk folkemål. Begge kom først på trykk i tekster på landsmål (nynorsk). Før i tida var det likevel såpass mange riksmålsbrukere som kjente til den naturlige uttalen, at d-uttalen ikke spredte seg. I Norsk uttale-ordbok av Ivar Alnæs (1925) står det svart på hvitt: Flere eksempler – spordene skremmer Noe lignende ser vi i spord ‘hale på fisk’, som har vært et viktig ord ikke minst i Kyst-Norge. Det skal skrives og uttales på samme måte som fjord. Mange unge i dag kjenner ikke engang selve ordet, så da blir det svært utsatt for «bokstavuttale», altså det å bli lest etter skriftbildet. Her er et utklipp til fra uttaleordboka til Ivar Alnæs: Vi kan ta med merd i samme slengen. Dette gamle norske ordet var nok ukjent for de fleste da det for noen tiår siden fikk nytt liv i oppdrettsanleggene langs kysten. Mange har møtt det først i skrift, så det er like utsatt for tradisjonsbrudd som de andre ordene. Den tradisjonelle uttalen er /mæ:r/ eller /me:r/.
Stor forbokstav etter kolon?

Spørsmål: Skal det vere stor forbokstav etter kolon?

Svar: Dersom det som står etter kolon, er ei fullstendig setning, skal det normalt vere stor forbokstav, elles ikkje. Døme: Saka er klar: Båten er for dyr. Dei trente på det dei kunne best: å leggje lange pasningar. Det same gjeld oppramsingar med punktliste etter kolon. Berre punkt som inneheld heile setningar, skal ha stor forbokstav. (Ei setning er ei ytring med eit verbal, altså eit verb i presens eller preteritum.) Du finn meir om dette på nettsidene våre.
Forkorting av prosentpoeng?

Spørsmål: Finst det ei korrekt forkorting av prosentpoeng?

Svar: Du kan bruka pp. (eller pst.p.). Det står ikkje noko om dette i Norsk forkortingsordbok, og det finst heller ingen klår tradisjon for dette på norsk. Men behovet for ei forkorting er klårt nok, og pp. er stutt og praktisk. Pst.p. kan heller ikkje vera gale når prosent kan forkortast pst. Forklar gjerne forkortinga fyrste gong ho står i teksten, slik: «… prosentpoeng (pp.) …». Prosentpoeng heiter òg prosenteining (bokmål: prosentenhet). Det må vera mogleg å nytte pp. og prosenteining/prosentenhet i same teksten.
Utelatelsestegn – tre prikker med eller uten mellomrom foran?

Spørsmål: Hva skal man bruke for å markere utelatt tekst, og hvordan?

Svar: Et avbrytningstegn eller utelatelsestegn finner du gjerne under betegnelsen ellipse i tekstbehandlingsprogrammet (Alt + 0133). Det ser ut som tre punktum etter hverandre, men det er ett sammensatt tegn bestående av tre prikker. Hvis man bryter av en setning mellom to ord, skal det være mellomrom før de tre prikkene. Etter et avbrutt ord settes prikkene uten mellomrom: Det svir noe så … Det svir noe så … Jeg tror jeg dør. Det svir noe så innm…! ropte han. Det svir noe så innm…, sutret han. Komma, spørsmålstegn og utropstegn står rett etter prikkene uten mellomrom. Det skal ikke stå noe punktum etter prikkene; det er tilstrekkelig markering av ny setning at det står stor forbokstav i setningen etter. Tre prikker som står for utelatt tekst, skal ha mellomrom på begge sider. Dersom de står i en parentes, kommer mellomrommene før og etter parentesen, ikke inni den: Språkrådet […] hevder at det er slik. En parentes viser tydeligere at det dreier seg om utelating i sitatet og ikke et avbrudd i originalteksten. Bruk gjerne hakeparentes.
Framover og bakover i ei bok

Spørsmål: Kan eg skrive «på side 21 og framover» om eg meiner ‘på side 21 og vidare mot slutten av boka’?

Svar: Vil du bli rett forstått av alle, bør du formulere deg annleis. Det er ingen tvil om at framme i boka = ‘i starten’, og at bak i boka = ‘på slutten’. Difor kan framover tolkast som ‘i retning starten’ og bakover som ‘i retning slutten’. Men minst like rimeleg er det å leggje leseretninga til grunn. Ein les (og blar) framover mot slutten! Vil du unngå mistydingar, kan du til dømes skrive «på side 21 og utover/utetter» eller «på side 21 og dei følgjande sidene».
Brae?

Spørsmål: Jeg kom nylig til å si at det var mye brae mennesker til stede, men ble rettet på. Var det feil å si brae?

Svar: Det var ikke galt å si det, for det finnes ikke offisielle regler for dagligtale, og du er ikke alene om å bøye adjektivet bra med -e i flertall. Det er visst ganske vanlig blant unge. Men det ville vært galt å skrive brae i skolearbeid eller i en tekst fra det offentlige, for det er utenfor rettskrivinga. Det ser du hvis du slår opp i ordbøkene og trykker på Vis bøyning. Bra er et litt spesielt ord. Mange adjektiv som ligner, som grå, blå og gra, kan nemlig bøyes med e i flertall.