hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Kjem slang inn i ordbøkene?

Spørsmål: Kjem slangord nokon gong til å stå i ordbøkene?

Svar: Det er allereie med slangord i dei fleste ordbøkene. Dei er då gjerne merkte med «slang» eller liknande. I allmennordbøker (vanlege ordbøker) er berre den aller vanlegaste slangen teken inn. Det finst også spesielle bøker om slang, der det er med mange fleire ord og uttrykk. Den største norske slangordboka er Tone Tryti: Norsk slangordbok (Oslo 2008), som dekkjer perioden frå langt attende på 1900-talet til no. Mange slangord er døgnfluger eller berre brukt i subkulturar, medan orda i vanlege ordbøker skal vera mest mogleg allment utbreidde og ha fast plass i språket, særleg i skriftspråket. Når slangen kjem inn i allmennordbøkene, har han gjerne tapt mykje av verdien som slang. Ein god del ord og uttrykk som i dag blir rekna som nøytrale, har opphav i slang. Du finn sikkert nokre i denne danske slangordboka frå 1866.
Spanskrøyr

Spørsmål: Kvifor heiter det spanskrøyr når treverket i denne reiskapen ikkje stammar frå Spania, men frå strok som Sør-Asia?

Svar: Spanskrøyr er både eit botanisk fagord og namnet på ein prylereiskap som vart nytta i skulen i gamle dagar. Som botanikkord er spanskrøyr nemninga på stengelen på palmar av slekta Calamus, som Calamus rotang. Ordbøkene fortel at prylereiskapen kunne vere laga av slike stenglar, og at rottingstol før kunne heite spanskrøyrsstol. Stenglar som dette vart i eldre tid innførte frå Spania, og det er nok derfor dei fekk namnet spanskrøyr endå treslaget ikkje voks der. Vi har det truleg frå tysk spanisches Rohr via dansk spanskrør.
Uttalen av «de» på nynorsk

Spørsmål: Korleis skal pronomenet de (2. person fleirtal) uttalast på nynorsk?

Svar: Den vanlegaste uttaleforma er /de/. Den kan du trygt bruke. Uttaleforma /di/ finst i somme dialektar (mellom anna i delar av Sogn og Trøndelag og mange stader i austnorsk), og den uttaleforma må òg godtakast, særleg hos dei som har ho i dialekten. Det same gjeld mellomting mellom /di/ og /de/.
Katta i sekken

Spørsmål: Hva er opprinnelsen til uttrykket katta i sekken?

Svar: I oppslagsboka Bevingede ord (1991) er uttrykket forklart slik: Kjøpe katten i sekken, kjøpe noe usett og bli snytt. Uttrykket skriver seg trolig fra en historie om Till Eulenspiegel (1300-tallet), som sydde en katt inn i et hareskinn, la den i en sekk og solgte den som en hare. Et lignende uttrykk finnes i et fr[ansk] dikt av Eustache Deshamps (ca. 1346–1406). Denne historien om Till Eulenspiegel kan i sin tur bygge på en eldre og mer allmenn forestilling. Uttrykket finnes i flere språk, fra italiensk til islandsk. Men på svensk, engelsk og tysk refererer man til den tenkte «grisen» i sekken, jf. «Schwein im Sacke kaufen» og «to buy p ig in a p oke» (merk bokstavrimet). Ivar Aasen nevner i Norske Ordsprog ordtaket «Ein skal inkje kaupa grisen i sekken» ‘forbinde sig til det, som man ikke kjender’. Flere eksempler finner du på Wikipedia. I flere språk har man også motstykket «slippe katten ut av sekken». Vi finner uttrykket tidlig i dansk, og blant andre Ludvig Holberg bruker det. I dialektene kan det også være svært gammelt. Men den første som brukte det med formen «katta» i norsk litteratur, var trolig Hulda Garborg i Mann av Guds Naade (1908). Ellers var «katten» det vanligste i nynorsk også i samtida.
Lovgivning eller lovgiving

Spørsmål: Har jeg oppfattet Bokmålsordboka rett når den tillater bruk av ordet lovgivning om de reglene og bestemmelsene vi må forholde oss til?

Svar: Du kan skrive både lovgiving og lovgivning, ja til og med lovgiing, men formen med - ning er nok den vanligste i den betydningen du nevner. Om du vil, kan du gjerne bruke lovgiving om ‘det å gi lover’ og lovgivning om reglene og bestemmelsene. Men det er ikke noe krav.
Fuge-s foran s, med eksemplene «midnattssol» og «høytrykksspyler»

Spørsmål: Heter det midnattssol (med binde-s) eller midnattsol (uten binde-s)? Enn høytrykk(s)spyler?

Svar: Det heter midnattssol og høytrykksspyler med binde-s (fuge-s). Tommelfingerregelen i dag er denne: Dersom første ledd (altså her midnatt og høytrykk) har fuge-s i alle andre sammensetninger, skal det også være fuge-s før sisteledd som begynner med s. Hvis du er ganske sikker på at det heter f.eks. midnatt s gudstjeneste og høytrykk s aktivitet, kan du altså ta sjansen på midnatt s sol og høytrykk s spyler. Hvis du ikke er sikker, bør du slå opp i ei ordbok, for eksempel i Tanums store rettskrivningsordbok, som er den ordboka som inneholder flest sammensetninger. I eldre litteratur kan du finne midnattsol, ikke minst i landsmål, og det kan være gode grunner for det, som vi ikke skal komme inn på her.
Tredjedel, tredel, fjerdedel, firedel og så vidare

Spørsmål: Dei siste åra synest eg det er vorte mykje vanlegare å skrive åttedel enn åttendedel eller åttandedel. Eg har sjølv gitt meg for overmakta og gått over til åttedelsfinale. Kva alternativ tilrår Språkrådet?

Svar: Her må du nesten velja sjølv. Det er valfritt. Nedanfor får du bakgrunnen. Det er sjølvsagt valfritt om du vil lesa vidare òg. Åttedel og åttandedel er heilt jamstilte former, som tredel og tredjedel, firedel og fjerdedel og så vidare, sjå til dømes Nynorskordboka. Slik har det vore sidan 25.5.1951, då eit rundskriv frå Kyrkje- og undervisningsdepartementet slo fast både dette og den nye teljemåten (tjueein for einogtjue osv.). Mellom1951 og 2005 skulle grunntalsnemning forresten vera obligatorisk frå tretten og oppover (altså trettendel osv.). No er trettendel og trettandedel osb. valfrie former. Rein forenkling − med forvikling Tredel osv. er innført som ei pedagogisk forenkling, men eit nytt system oppå eit gammalt system er jo meir komplisert enn noko av systema åleine. Dette brevet som vi har fått, viser kva forvirring som kan oppstå når vi har to måtar å omtala det same på: «Det står på siden her at man kan si en fjerdedel i stedet for en firedel. Dette kan vel ikke være riktig? [...] La si vi snakker om en bil. Da er en firedel 25 % av bilen. Hvis man sier en fjerdedel så blir det som å si at man har del nummer fire av bilen, noe som betyr noe helt annet?» Det er ikkje rart at folk tenkjer i slike baner. Der det finst ulike ord eller former, søkjer folk ulik meining med dei. Men firedel og fjerdedel er altså det same, så påstanden ovanfor er galen. Eldre ord I retteleg gamle dagar heitte det forresten tridjung, fjordung/fjerding osv., som òg var framifrå gode ord. Sidan kom tredjepart og fjerdepart inn og gjorde seg seg sterkt gjeldande, ikkje minst i målføra, der desse orda mange stader heldt seg lenge.
Kritthuset

Spørsmål: Kva er det å koma i kritthuset? Det høyrest som eit fint og skrøpeleg byggverk?

Svar: Eit krithus (med éin t på nynorsk) er ikkje noko byggverk, men eit lite «hus» à la brillehus. I norske dialektar har det vore mykje nytta om små smykkeskrin. Ordbog over det danske Sprog (ODS) har denne definisjonen: lille cylindrisk (blik)bøsse, delt ved en bund i midten i to med laag lukkede rum, hvoraf det ene anvendtes til opbevaring af kridt til regnskabsføring (smaagenstande til erindring m. m.), det andet til smaapenge. (endnu anv. i slutn. af 19. aarh. som pengepung af kvinder paa landet) Å koma eller vera i krithuset hjå nokon er å stå høgt i kurs hjå dei. ODS seier det slik: (egl.: kunne raade over ens pengemidler ell. (snarere) være i ens erindring (idet en erindring om en opbevaredes i vedk.'s kridthus); dagl.) være i ens gunst; være meget yndet af en; have en høj stjerne hos en. Krita i krithuset vart nytta til å føra rekneskap med, så det å kjøpa noko på krita (kreditt) er litt i slekt med å vera i krithuset, men det er ikkje fullt så bra for den det gjeld.
Sjtokman, Shtokman eller Stockman?

Spørsmål: Hva er korrekt norsk skrivemåte for dette store gassfeltet i Barentshavet?

Svar: Korrekt skrivemåte er Sjtokman. Etter de transkripsjonsreglene som gjelder, er Sjtokman riktig skrivemåte i norsk. I engelsk er skrivemåten Shtokman vanlig, derfor ser vi ofte den også. Det er blitt innvendt mot skrivemåten Sjtokman at navnet opprinnelig er tysk, og det er jo riktig. Men norsk skrivemåte tar utgangspunkt i språket i det landet som personen tilhører, og ikke språket i det landet som familien i sin tid kom fra.
Skraldning og dumpster diving

Spørsmål: I miljøbevegelsen i Norge er aktiviteten dumpster diving blitt ganske vanlig. Det er snakk om skrotsanking /søppelsanking med (gjen)bruk for øye. Hva bør det hete på norsk?

Svar: Søppeldykking er mest brukt. Det er en form for søppelsanking (som altså er et videre begrep). Konteinerdykking/containerdykking er også foreslått. I tillegg har vi søppelslang. Det er et godt ord, men det er vanskelig å lage et greit ord for «folk som går på søppelslang» (jf. søppeldykker). Andre elementer som kanskje kunne ha vært brukt, er auk (jf. matauk) og rasking, jf. å raske med seg og raske i betydningen ‘rote i avfall for å finne fôr’. Nordisk ellers På dansk heter fenomenet å skralde (skraldning), og skralling ble fort tatt i bruk på norsk da fenomenet ble kjent. Fordelen med dette ordet er at det er kort, og at det kan brukes både om aktiviteten (å skralle) og om dem som utøver den (skrallere). Problemet er at det mangler klangbunn i norsk. Det spiller nemlig på det danske skraldespand og andre skralde - ord som vi ikke har her hos oss. Svenskene har visst ikke sluttet seg til skrallingen, men holder seg til sopdykning og containerdykning. På islandsk er gámagrams noe brukt (gámur er konteiner og grams er gramsing).
Gjenboer

Spørsmål: Hva er opphavet til ordet gjenboer, som ofte brukes i boligannonser?

Svar: Opphavet ligger i en spesialbetydning av gjen-, nemlig ‘overfor’. Vi forklarer dette nærmere i siste avsnitt. Først noen ord om hva en gjenboer er og ikke er. Noen tror at en gjenboer er en som blir værende igjen når en bolig selges, i verste fall et gjenferd. Men ordet viser til noe som normalt er litt mindre sjenerende, nemlig en nabo som bor tvers overfor en, altså på den andre siden av gata, veien eller plassen. En slags motboer, altså. I gammelnorsk hadde vi ordet gegn, som blant annet betydde ‘rett, beint’. Ordet er i slekt med preposisjonen gjennom. Ifølge Dansk etymologisk ordbog er denne orddelen i sammensetninger som gjenboer, gjenpart, gjensidig og gjenstand påvirket av tysk gegen- ‘mot’. Vi har disse ordene fra skriftfellesskapet med dansk, der det heter genbo.
Uttalen av Gyda

Spørsmål: Hvordan skal navnet på ekstremværet Gyda uttales?

Svar: Det finnes ingen spesialregler for uttalen av navn på ekstremvær, så værnavnet bør uttales på samme måte som personnavnet ellers. Folk som heter Gyda, må selv få bestemme uttalen, men der ingen har fastsatt noe annet, er det god grunn til å uttale navnet /jy:da/, med tonem 2. På gammelnorsk ble navnet uttalt /gyða/ med hard g og stungen d, men g-en ble tidlig til j- der navnet overlevde. Det samme skjedde med g-er i andre navn foran i, e, y, ø, ei og øy, mens k-er ble til kj- i samme stilling. Jamfør for eksempel navnene Gisle og Kirsti, eller vanlige ord som gift, geit og gyllen. J-uttale finner vi således i en hel vifte av lange lokale navnetradisjoner (se Ivar Aasens navnebok nedenfor). Vil man knytte navnet Gyda til de nedarvede formene, er /jy:da/ det rette valget. Mange gamle navnetradisjoner ble mer eller mindre brutt etter middelalderen. På 1800-tallet ble en rekke norrøne navn hentet fram igjen fra skriftlige kilder og uttalt mer eller mindre bokstravrett. Gyda med hard g- er et resultat av det. Men ekte gammelnorsk uttale er det ikke snakk om. I de to uttaleordbøkene vi har sitert nedenfor, finner vi begge hovedvariantene, men /jy:da/ står på førsteplass. Dette er uttaleordbøkene til henholdsvis Bjarne Berulfsen (1969) og Ivar Alnæs (1925). (I 1910-utgaven hadde Alnæs bare /jy:da/. Se nedenfor om Gjøa.) Et klarere råd finner vi i Norsklære for ungdomsskolen, bokmål (1971) av Johs. A. Dale og Finn-Erik Vinje: Bjarne Berulfsen har noen allmenne betraktninger i forordet til uttaleordboka (s. 4): (Påstanden om Edvard Munch er ikke godt dokumentert; det finnes motstridende historier om hvordan maleren selv uttalte navnet.) Lokale muntlige tradisjoner Her er et klipp fra Ivar Aasens Norsk Navnebog 1878: (Selve klippet er fra en nyere utgave.) Flere uttaleråd I Sprogriktighet og sprogfeil (1931) av dr. August Western finner vi sterke råd om å rette seg etter virkningen av de historiske lydlovene. (Trolig mener Western her å argumentere for skrivemåten Gjerd og uttalen /jy:da/.) Polarskuta Gjøa Et artig faktum til slutt: Kongsberg Dagblad 28.11.1906 Les mer om Gjøa hos Frammuseet.
Draumedag! Om draume- og drøyme- i samansetjingar

Spørsmål: Heiter det draumedag eller drøymedag om ein fantastisk dag? Og kva med draumestaden/drøymestaden om ein ideell stad?

Svar: Vi tilrår draume- i samansetjingar som viser til noko ideelt eller fantastisk. Begge variantar er moglege, for ein kan tenkja seg to utgangspunkt: 1) substantiv: (like bra) som i draume / i ein draum / i draumane 2) verb: som ein drøymer om Men 1 er mest nærliggjande i dei fleste tilfelle. Vi vil difor tilrå draumebil, draumedag, draumedame, draumeforhold, draumejobb, draumeland, draumeliv, draumeløysing, draumemann, draumemil, draumepasning, draumeplass, draumeprins, draumepåske, draumeslott, draumestad, draumetilvære, draumetur og så bortetter Dei understreka orda står òg i Nynorskordboka. Dei kan dessutan skrivast utan -e-: draumdag osb., men den varianten høver nok best der det faktisk handlar om draumar (sjå nedanfor) og dessutan i adjektivet draum(e)fager. Røynlege draumar og drøyming Når det ikkje handlar om noko fantastisk, men om røynlege draumar, er saka oftast grei. Døme: draumelaus ‘utan draumar’, draumesyn ‘visjon’ draumetyding, draumesvevn/draumesøvn og draumeverd. Draumeliv i tydinga ‘det livet draumane utgjer; livet i draumar’ høyrer òg til her. Desse orda kan òg skrivast utan -e-: draumsyn osb. Drøymeland med -øy- viser helst til den tilstanden ein er i når ein drøymer (jf. «å vera i drøymeland/draumeland»). Både drøymeslott og draumeslott kan visa til anten eit flott hus eller til ein fantasikonstruksjon. I alle tilfelle er draumeland og draumeslott dei vanlegaste variantane. Om ein skulle hatt eit ord for ‘dag då ein drøymer’, ville drøymedag vore nærliggjande, òg litt fordi draumedag er oppteke i den andre tydinga. Likeins ville drøymeplass høvt godt om ‘stad der ein drøymer (seg bort)’. Eit eksisterande ord av dette slaget er drøymehug ‘hug til å drøyme’.
Alibi – uttale

Spørsmål: Korleis uttalar ein ordet alibi – med trykk på fyrste eller siste stavinga?

Svar: Det er valfritt. I Noreg er uttale med visse unnatak ikkje offisielt normert. Vi kan likevel gje råd om uttale ut frå kva som er vanleg eller har tradisjon. Her er Bjarne Berulfsens Norsk uttaleordbok (Aschehoug, 1969) ei god kjelde, særleg for bokmål. Hjå Berulfsen heng trykk på fyrste stavinga saman med lang a, men om ein elles har «folkeleg» austnorsk uttale, kan ein saktens seia /allibi/ òg (med tonem 2).
Å misunne, men likevel unne?

Spørsmål: Jeg prøver å finne et ord som uttrykker den følelsen en kan få når noen f.eks. har en fin genser som man selv gjerne ville hatt, samtidig som man unner den andre genseren. Jeg synes misunne, misunnelig og misunnelse passer dårlig om dette. Kan jeg bruke medunne?

Svar: Misunne er i nok utgangspunktet negativt, men sagt med en vennlig tone endrer meningen seg til nettopp det du legger i medunne. Det blir nok sjelden misforstått. Problemet med medunne er at det logisk sett ikke tilfører noe til unne. Bokmålsordboka har dette (2014): ikke unne; være bitter eller sjalu over at en annen har visse fordeler og ønske at en selv får de samme fordelene Men bildet har lenge vært mer nyansert, og det er nok en fellesnordisk tendens. Ifølge Norsk ordbok med 1000 illustrasjoner kan «Jeg misunner deg» i praksis også bety ‘Jeg skulle ønske det var meg’! Situasjon og presisjon Mye avhenger av situasjonen og samtalepartneren. Hvis man sier til samboeren sin: «Jeg er så misunnelig på søstera mi, for hun arvet huset til bestemor», er det trolig den negative nyansen som oppfattes. Sier man til en venn som har fått nytt kjøkken, at man blir helt misunnelig, vil han eller hun neppe ta det ille opp. Det er ikke alt det finnes egne ord for, men vi kan uttrykke oss greit likevel takket være sammenhengen. Hvis du vil gardere deg, kan du saktens si noe slikt som «Jeg både unner og misunner deg genseren!», men det er neppe nødvendig. Medunne og unnelig Ingen kan hindre deg i å bruke medunne, det er faktisk mange som har foreslått ordet. Men vi er litt skeptiske. For hva annet skulle det bety enn å unne alene? Medunnelse sier ikke noe (klart) om at man eventuelt også gjerne ville vært i den andres sko (alene eller sammen med den andre). I både unne og medunne mangler «selvunnelsen». En annen sak er at det å unne mangler et adjektiv unnelig. Vi har fått forslaget velunnelig fra en innsender (jf. å unne noen vel). Ingen av ordene løser problemet. Misunnelse har lenge vært tvetydig Et godt eksempel på misunnelse i betydningen ‘det å unne seg selv noe uten å ville ta det fra andre’ finner vi i Ivar Aasens dagbok 1841. Legg merke til at Aasen måtte forklare meningen nøye.
Det offentlege rommet

Spørsmål: Eg lurer på når uttrykket «det offentlege rom» eller «det offentlige rom» først vart teke i bruk i norsk. Eg lurer òg på opphavet, reint språkleg, og kva ein legg i det.

Svar: Bruken av «offentleg rom» om konkrete lokale eller stader (skular, kyrkjer, stasjonar osb.) er nokså gamal. Men den abstrakte tydinga du viser til, som er knytt til bunden form eintal, er av nyare dato. Eit viktig spreiingssentrum har truleg vore boka Borgerlig offentlighet (no. utg. 1971) av den tyske filosofen og sosiologen Jürgen Habermas. Ordet offentleg kjem frå tysk av offen » (= ‘open’, ‘openlys’). Det viser i utgangspunktet til noko som er ope for alle, ofte sett opp mot «det private (rommet)». Uttrykket brukt i bunden form eintal har minst to tydingar. For det fyrste kan det vise til det fysiske utemiljøet, særleg i byane, det som alle har tilgjenge til: gater, torg, plassar, parkar osv. Den andre tydinga er nærmast synonym med offentlegheita (nynorsk òg ålmenta / allmenta), altså den opne sfæren i samfunnet der vi er tilskodarar og deltakarar. Dette metaforiske rommet finst i og omkring opne massemedium, Internett og andre stader der ein kan uttrykkje seg for alle som vil sjå, høyre og ordskiftast. På nynorsk er varianten «det offentlege rommet» mest brukt, og vi tilrår den.
Gbnr. for gards- og bruksnummer?

Spørsmål: Er det mulig å slå sammen forkortelsene for gards- og bruksnummer, for eksempel Gbnr 12/121?

Svar: Ja, men med liten forbokstav og punktum. Denne forkortinga står ikkje i ordbøkene, men er vanleg i fagmiljøet. Bruk likevel helst den etablerte skrivemåten gnr. 12, bnr. 121 når du skriv for folk flest, eller skriv det fullt ut. Hugs i alle fall liten forbokstav og punktum etter nr.: gbnr. 12/121.
En skal ikke tale om strikke i hengt manns hus

Spørsmål: Hva ligger det i ordtaket «En skal ikke tale om strikke i hengt manns hus»? Har dere forresten gode tips til bøker med kjente norske ordtak?

Svar: I Bokmålsordboka kan man lese at en eller ei strikke er det samme som et reip eller et tau. Meningen med ordtaket er at man skal vokte seg for å si slikt som kan få folk til å tenke på hendelser som er pinlige for dem. Ifølge oppslagsboka Bevingede ord (1991) er en spansk variant av dette ordtaket brukt av forfatteren Cervantes i romanen Don Quijote fra begynnelsen av 1600-tallet. Det fins flere bøker med ordtak, bl.a. Ivar Aasens Norske ordtak og Ordspråkleksikon av Brikt Jensen. Hos Aasen lyder dette ordtaket for øvrig slik, i modernisert form: «Rød ikkje om reip i hengd manns hus.» (Å røde, med stum d, er å snakke.)
Legning uttales leggning

Spørsmål: Jeg har alltid sagt både legning og setning med kort e, men det virker som om de fleste yngre sier legning med lang e. Hva er riktig?

Svar: Den tradisjonelle uttalen er leggning. Her har vi konsonantforenkling foran n-en i -ning, som i f.eks. bygning, setning og metning. Grunnordene er legge, bygge, sette, mette. Den nye uttalen bunner i et tradisjonsbrudd. Det har kommet til en ny generasjon som har tilegnet seg ordet først og fremst gjennom lesing, og så har leseuttalen med lang e spredt seg. Det hjelper ikke at ordbøkene kan ha slike uttaleopplysninger:, Det er nok mange som ikke vet at dette skal tolkes som kort e og y, og at lang e og y med moderne lydskrift er [e:] og [y:].
Skitt og kanel

Spørsmål: Jeg lurer på bakgrunnen for uttrykket skitt og kanel.

Svar: Å skjelne mellom skitt og kanel betyr å skjelne mellom det verdiløse og det verdifulle. Den logiske og praktiske bakgrunnen må ganske enkelt være at kanel, som er blitt regnet som noe meget fint, ikke ser spesielt fint ut. Brukshistorien vet vi mindre om. Dette står i oppslagsboka Bevingede ord (Evensberget og Gundersen, 1991): Verken skitt eller kanel, brukt av den da. forf. Sophus Schandorph (1836–1901) i Birgittes Skæbne 396 (1888), men er antakelig eldre. At det er eldre, beviser denne oversettelsen fra 1882, men her er det ikke brukt med den betydningsnyansen som er vanligst i dag. I Ordbog over det danske Sprog står det under kanel: 2. 1) som betegnelse for noget usædvanlig fint ell. værdifuldt, i (modsætnings)forb. m. Skidt, især i udtr. som enten (ell. hverken) skidt eller kanel, undertiden i videre anv., som betegnelse for udprægede, bestemte standpunkter, klare, utvetydige forhold olgn. Gadeordb. 1 37. Schand.​BS.396. Deres (dvs.: de vankelmodiges) Naturel er hverken Skidt eller Kanel. Hørup.​II.323. man forpligtes til at raabe op om, at ens eget Parti er det fineste Kanél, men Modpartens det bare Skidt. HomoS.VD.131. Saa meget havde man da lært af at omgaaes med velbaarne Folk, at man kunde kende Forskel paa Skidt og Kanel. AKohl.​MP.II.131. Maa vi bede om Skidt eller Kanel, Frost eller Tø. Pol. 12 / 2 1926.5.sp.3.
Ad undas, til dundas?

Spørsmål: Uttrykket ad undas (ein mildare variant av til helvete) er vel kjent, men somme seier «til dundas». Er dette ein feil, eller kan ein kalle det dialekt?

Svar: Som du kanskje veit, tyder ad undas ‘til bølgjene’ på latin. Unda = bølgje. Varianten til dundas kan byggja på ei mistyding eller omtolking, men kan likevel ikkje kallast direkte feil. Uttrykket til dundas er snart hundre år gammalt i skriftmålet. Utbreidde, gamle variantar av slike ekspressive uttrykk kan ikkje godt stemplast som direkte galne dersom dei fungerer på sine eigne vilkår. Dei bør iallfall godtakast der dei høyrer mest heime: i talemålet og uformell tekst. Ein vaken korrekturlesar som kjem over til dundas i ein tekst, bør likevel spørja om skribenten har valt det med vilje. Han eller ho bør i alle fall reagera dersom det står ad d undas, for det er mindre sannsynleg at ad dundas er ein medviten vri på det korrekte ad undas. Elles er til dunders eit sjølvstendig gamalt uttrykk. Her er til heilt rett. Dunders kan ha tilknyting til dunderen i tydinga ‘fanden’. (Hjå Amalie Skram finn du både «te donders» og «ka donderen?».)
Kreti og pleti

Spørsmål: Kven er eigentleg kreti og pleti?

Svar: Som Ordbog over det danske Sprog fortel, kjem både kreti og pleti frå Det gamle testamentet, altså frå hebraisk: (efter 2Sam. 8.18, 15.18 og 20.23) om kong Davids livvagt (alm. tydet som « kretere (folk fra øen Kreta) og filistre »); brugt alm. (ofte lidt nedsættende) som betegnelse for alle slags folk Bibelomsetjingane på 1900-talet nøgde seg med å vise til «livvakta», men i 2011 kom kretarane og pletarane inn. Pletarar er ikkje omtalt nokon annan stad i litteraturen. I ODS finn vi elles dette talande dømet: «For slig en Himmel vil jeg mig betakke, / Hvor Crethi og hvor Plethi tages op.» (Adam Homo av Fr. Paludan-Müller) Dette er altså ikkje personnamn, og den rette skrivemåten i dag er med små forbokstavar. Vil vi bruke store, får vi heller skrive Per og Pål, som er to alen til av same stykke.