hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Rett fra levra

Spørsmål: Hvorfor heter det at man «snakker rett fra levra» når man sier rett ut hva man mener?

Svar: Uttrykket stammer fra en tid da man trodde at følelsene hadde sitt utspring i kroppens organer og væsker. I Store norske leksikon står det: I eldre tider var det en utbredt oppfatning at leveren var sete for både tankeliv og følelser. Denne tro kom til uttrykk i mange talemåter som er i bruk den dag i dag: være frisk på leveren (i godt humør), snakke fra leveren (si sin usminkede mening) osv. Det var særlig motet som skulle sitte i levra. Lignende uttrykk finnes blant annet i dansk og tysk.
Risikoar eller risiki?

Spørsmål: Kva er den korrekte fleirtalsforma av ordet risiko? Eg ser at dei i nokre fagbøker om risikostyring bruker risiki.

Svar: Risiko har regelrett hankjønnsbøying i fleirtal: risikoar, risikoane (nynorsk) risikoer, risikoene (bokmål) Sjå rettskrivingsordbøkene. Dette har vore dei vanlege formene i over hundre år, sjå til dømes i Om Christiania Husforsikring (1866). Norsk Riksmålsordbok førte opp risikoer som den einaste fleirtalsforma i 1947. Forma risiki, med endinga -i som i italiensk, er altså ikkje korrekt etter norsk rettskriving. På dansk kan det heite risici.
Tilhørighet og samhørighet på nynorsk

Spørsmål: Bør det heite tilhøyrigheit, tilhøyrsle, tilhøyring eller tilhøyrigskap? Kva med samhøyrigheit og så vidare?

Svar: Alt er mogleg, i tillegg til det å høyre til/saman. Særleg samhøyr og tilhøyrsle er godt innarbeidde ord. Kortord Sjølv om danskane skriv samhørighed, nøyer dei seg gjerne med tilhør. Tilhøyr er ikkje så vanleg, men slike kortformer høver like godt i nynorsk som i dansk (jamfør tolmod for tålmodighet). Samhøyr er godt innarbeidd om ting som høyrer saman. I Nynorskordboka er begge orda tekne inn, slik: samhøyr n1 det å vere samhøyrig nasjonalt samhøyr tilhøyr n1 (av høyre til) tilhøyrsle Suffikset -sle Tilhøyrsle tyder tradisjonelt noko anna, nemleg ‘det som høyrer til noko’, tilbehør. Nynorskordboka har snudd om på det, slik: tilhøyrsle/tilhøyrsel det å høyre til el. saman med noko(n) politisk tilhøyrsel / òg: det som høyrer til I samband med religion er det (religiøs) tilhøyrsle som har vore mest brukt i bøker og aviser, frå 1971 av. Gruppetilhøyrsle har òg vore nytta i mange bøker (sjå nb.no). Samhøyrsle er innarbeidd, men for samhørighetsfølelse er samkjensle det beste (dette ordet kan òg brukast om sympati). Suffiksa -ing og -skap Tilhøyring og s amhøyring er mindre brukt, men ikkje gale. Samhøyrigskap har vore brukt litt, tilhøyrigskap snautt i det heile. Det er vanlegare å bruke -heit enn -skap. Verbal seiemåte Ofte kan det vere like greitt å skrive (kjensla av / det) å høyre til eller saman med noko.
Energi, strategi og giro: uttale

Spørsmål: Ordet energi blir uttalt både /energi/ og /enersji/. Strategi har òg to uttalar, men det heiter berre /sjiro/ for giro. Kva er rettast?

Svar: Det finst ingen offisielle reglar her, men Språkrådet tilrår den bokstavrette uttalen, altså /energi/ og /strategi/. Giro kan likevel berre heite /sjiro/ på norsk. Bokstavrett uttale av substantiva energi og strategi er i alle fall eit enklare utgangspunkt i norskundervisninga, for dei avleidde adjektiva energisk og strategisk blir alltid uttalte med /g/. Rådet om g-uttale i energi gjeld særleg i fysikksamanheng. I tydinga ‘persons arbeidsevne og arbeidskraft’ er det relativt vanlegare med /enersji/. Nokre ordbøker skil mellom /energi/ i den fyrste tydinga og valfritt /energi/ eller /enersji/ i den andre. I Bjarne Berulfsens Norsk uttaleordbok (1969) er energi og strategi med g sett opp som «korrekt» uttale. Den same uttalen finn vi i Norsk riksmålsordbok (1937). Dette kan ha vore rekna som den rettaste uttalen fordi orda opphavleg kjem frå frå gresk, der dei har g-lyd. Tysk og dansk har forresten òg g-uttale. Uttalen med sj-lyd har kome til Norden frå fransk og har vunne fram i Sverige. I dag har han òg stønad i engelsk, sidan dei fleste veit korleis energy skal uttalast. Gjengs uttale av ordet giro er utan tvil /sjiro/. Ordet er lånt frå italiensk, der det har ein liknande uttale. (Det i siste instans greske opphavet blir her for fjernt til å spela noka rolle.)
På båten

Spørsmål: Kvifor heiter det å gi noko eller nokon på båten når ein gir det eller dei opp?

Svar: I Nynorskordboka og Bokmålsordboka står ordlaget under båt, men merk denne presiseringa i Nynorskordboka: «i tyding 4 omtydd etter nederlandsk bot geven ‘gje, fire tau’» Bot er tauende. Poenget er altså at ein slepper taket og lèt noko gå fritt i den andre enden. Etymologane Hjalmar Falk og Alf Torp er ikkje snaue i omtalen av uttrykket: I Svenska Akademiens ordbok er det tolka meir bokstavleg, som å setja nokon på ein båt som skal til helvete e.l.
Miste til, miste livet til

Spørsmål: Jeg ser stadig oftere formuleringer som «han mistet kona til kreft» eller «hun mistet livet til korona». Er det riktig norsk? Skal jeg rette det hos elevene mine?

Svar: Det kan ikke kalles direkte galt, men det er et nyere oversettelseslån, en såkalt anglisisme. Du bør i det minste kommentere det i tilbakemeldinger på skriftlig arbeid. Eksempler: NN lost her life to cancer. (NN døde av kreft.) NN lost his wife to cancer. (Kona hans døde av kreft.) «Å dø» er nøytralt nok På norsk heter det tradisjonelt å dø av en sykdom eller lignende: NN døde av covid-19 (mindre presist: av korona) / i koronapandemien. NN døde av blodforgiftning. NN døde av skadene. NN døde på grunn av feilbehandling. Vi legger stundom til: «og etterlot seg …». De etterlatte er de som har mistet NN. Noen synes kanskje det virker for direkte å skrive for eksempel at kona hans døde (på grunn) av kreft, men dette er en helt akseptabel formulering. Hvis mange begynner å pynte på den, vil det endre kravene til omtale av dødsfall. Det vil bli litt vanskeligere å uttrykke seg om noe viktig. «Å miste» har et (litt annet) bruksområde Hvis noen i familien dør, sier det seg i utgangspunktet selv at det var et tap; vi er ikke nødt til å understreke at noen mistet et familiemedlem. Men også på norsk bruker vi mistet når det passer. Ordvalget kan være avhengig av hva som er sagt tidligere i teksten, og av hva/hvem som er i fokus i setningen. Eksempel: Da hun mistet faren sin i 2020, var kreftvaksinen ennå ikke oppfunnet. Tradisjonelt kan man også snakke om å miste noen i en hendelse eller ytre omstendighet (f.eks. en epidemi): NN mistet kona i barselseng / i spanskesyken. Formuleringen miste livet er også helt vanlig på norsk, men også da helst med andre presiseringer enn den umiddelbare dødsårsaken. Eksempler: De mistet livet i koronapandemien / i flommen / i ulykken. Mange mistet livet til sjøs under krigen. Færre mistet livet i trafikken i fjor.
Overfor eller ovenfor?

Spørsmål: Hva er forskjellen på overfor og ovenfor?

Svar: Ovenfor/ovafor (nynorsk ovanfor) betyr ‘høyere oppe’. Overfor betyr ‘på den andre sida’ (‘midt imot, andsynes’). Ovenfor viser altså til høydeforskjell (slik over vanligvis gjør): Overfor viser derimot til et vannrett forhold: Vanskene med å holde styr på overfor og ovenfor er kanskje noe av årsaken til at mange flotter seg med det velklingende synonymet vis-à-vis. Det kan også være noe av grunnen til at andsynes holder stand i nynorsk. Vi tror det er lettere å lære forskjellen mellom overfor og ovenfor enn å huske nøyaktig hvordan vis-à-vis skrives. Nedenfor er noen eksempler som kan gjøre det lettere å forstå hva som er hva. Eksempler på bruk av OVENFOR/OVAFOR teksten ove n for/ovafor skogen ove n for/ovafor riksveien (= høyere oppe i terrenget) Logiske knagger: Ov en for er det motsatte av ned en for. Det som kommer fra ov en, kommer ov en fra. Det begynner altså ov en for (høyere oppe). Ov en for = ov a for. Ov a rennet i hoppbakken er som kjent høyere oppe enn unn a rennet. Eksempler på bruk av OVERFOR (konkret og overført) Huset ligger ove r for kirka (på den andre sida av gata). Jeg satt rett overfor kongen (på den andre sida av bordet). Hærene stod overfor hverandre (på hver sin side av elva). Spania står ove r for en miljøkatastrofe. Vi har en god forhandlingsposisjon overfor myndighetene. Mange har dårlig samvittighet overfor barna. Logisk knagg: Tvers over for = tvers over = på den andre sida. Det er altså ikke den vanlige betydningen av over vi har i overfor. Overfor er ikke høyere oppe! (Som man ser av det siste eksempelet i punktlista, kan overfor bety noe så vagt som i forholdet til. Generelt brukes det gjerne der ingen annen preposisjon fungerer. Men man bør ikke bruke overfor som universalpreposisjon à la i forhold til. Prøv gjerne ut for og mot før du tyr til overfor. For eksempel heter det tradisjonelt lojalitet/troskap/høflighet/vennlighet mot heller enn overfor.) Utilrådelige fysiske og (teo)logiske krumspring Vi avrunder med et par eksempler på gal bruk av ordene. I nettutgaven av Dagbladet (28.10.2020) finner vi denne gymnastikkøvelsen: «Regjeringsadvokaten beklager ovenfor Høyesterett, at dokumentet ikke har vært lagt fram før. Det burde det, innrømmer Fredrik Sejersted i sitt prosesskriv.» (Merk forresten at det ikke skal stå komma foran «at».) Å legge seg flat for Høyesterett over Høyesterett er litt av en prestasjon. Det spørs om regjeringsadvokaten har kompetanse til det, tross alt. Noen tar ydmykheten til uante høyder og mener de er «ydmyke ovenfor Gud ». Men man står i beste fall overfor Vårherre.
Utdanning eller utdannelse?

Spørsmål: Er det noen forskjell på utdanning og utdannelse?

Svar: Ifølge Bokmålsordboka betyr utdanning og utdannelse det samme. Noen vil hevde at utdanning bør brukes om prosessen, det å utdannes eller utdanne seg, og at utdannelse er resultatet, det man har når eksamen er avlagt og godkjent. Men det er ikke noe grunnlag for et slikt skille. Tidligere var utdannelse den helt dominerende formen på bokmål (uavhengig av betydning), men utdanning er blitt gradvis vanligere de siste tiårene. I dag er utdanning mer brukt enn utdannelse, ikke minst i sammensetninger (som utdanningsinstitusjon).
Er det du – eller deg? Det er jeg – eller meg?

Spørsmål: I Dag Gundersens Håndbok i norsk står det at man kan velge mellom å skrive «det er jeg» og «det er meg». Har man alltid kunnet velge i disse tilfellene? Hva var eventuelt regelen før, og når ble den endret?

Svar: Tidligere tradisjonell grammatikk forlangte gjerne subjektsform (jeg, du) i konstruksjoner som «det er jeg/meg», «er det du/deg» og sammenlikningsuttrykk som «du er større enn jeg/meg». I dag godtas objektsformen på lik linje med subjektsformen i bokmål. Siden dette ikke er et vanlig rettskrivingsspørsmål, kan ikke den nåværende valgfriheten tidfestes til noe bestemt år, men den er i alle fall mye eldre enn både Norsk språkråd (stiftet 1972) og Norsk språknemnd (1951–1971). Allerede for hundre år siden var objektsformen vanlig i riksmålet (som i dansk). Noen språkforskere trodde at den tradisjonelle subjektsformen fra folkemålet ville vinne fram igjen, men i dag står objektsformen (meg) sterkt i vanlig talemål, særlig i bymål. Nynorsk I nynorsk (som i svensk) foretrekkes fremdeles subjektsformen (eg, du). Et unntak finner vi der pronomenet kommer fremst i setningen: «Meg var det i alle fall ikkje.» Et annet unntak er «Eg er meg sjølv» og hos de fleste: «Om eg var deg» og «Om du var meg». Det … som I såkalte utbrytninger, det vil si «Det er/var [pronomen] som [verb] …», er formen avhengig av om pronomenet er subjekt eller objekt i den «opprinnelige» setningen. Altså: «Det var jeg som skrek» av «Jeg skrek», men «Det var meg de slo» av «De slo meg». Dette er i alle fall det vanligste mønsteret, og det kan tilrås. Man trenger ikke være redd for subjektsformen i typen «Det er de som …», med andre ord «Det finnes de som …». Den er minst like riktig som objektsformen her.
Shoppingsenter

Spørsmål: Kva er det norske ordet som skal brukast i staden for shoppingsenter?

Svar: Språkrådet har før tilrådd butikksenter, men kjøpesenter har vunne fram, og det er heilt i orden. I Norsk markedsføringsordbok (1981), utarbeidd av ei nemnd med representantar for Statistisk sentralbyrå, Noregs Handelshøgskole og Norsk språkråd, står butikksenter som norsk term for shopping center. Nedanfor er resultatet av eit søk i aviskjelder på nb.no (NB n-gram). Fyrste belegg på butikksenter er frå 1944, fyrste belegg på kjøpesenter er frå 1953. Fleire av kjøpesentra har storsenter i namnet.
Sola, jorda og månen med stor forbokstav?

Spørsmål: Skal jorda, sola og månen skrives med stor eller liten forbokstav?

Svar: De skal skrives med liten forbokstav. Vi har lange tradisjoner for å bruke liten forbokstav i disse ordene. Det har vært det vanligste hele tiden etter at vi gikk bort fra store forbokstaver i substantiv. Men det har vært en del fram og tilbake med disse himmellegemene. Periode med forsøk på å skille I 1995 bestemte fagnemnda i Norsk språkråd etter påtrykk fra visse fagmiljøer at det skulle brukes stor forbokstav i Jorda, Sola og Månen når disse ordene ble brukt som egennavn (navn på himmellegemer). Det viste seg snart at dette var et problematisk vedtak. Lærebokforfattere og andre syntes det var vanskelig å skille mellom de to måtene å bruke ordene på. Noen eksemper: Gi meg solen/Solen, mor! Mannen i Månen/månen. I begynnelsen skapte Gud himmelen og Jorden/jorden. Å komme ned på jorda/Jorda. Det ble presisert at stor bokstav skulle gjelde i astronomiske sammenhenger, og at det skulle være liten forbokstav i tvilstilfeller, men det var ikke nok. Problemene var så mange at fagnemnda omgjorde vedtaket (1999). Det er altså liten forbokstav som gjelder nå. Dette er også problematisk noen ganger, men alt i alt bedre enn alternativet. Det er tvilsomt om det – under sola her på jorda – finnes grunnlag for noe skarpt skille mellom de to måtene å bruke ordene på. Noen momenter som taler mest for liten forbokstav Unike og ubøyelige betegnelser på himmellegemer (Mars, Pluto, Tellus, Luna osv.) er udiskutable egennavn. De forteller hva noe heter, snarere enn hva det er. Sola og månen er noe litt annet; det er ord (fellesnavn) som inngår i bøyningssystemet, og som har unik referanse i bestemt form. Andre eksempler er atmosfæren, himmelen og i gitte sammenhenger havet, fjellet o.l. Vi har bare én himmel på jorda, men vi skriver den med liten h. I den rette sammenhengen kan «fjellet» vise til et spesifikt fjell, uten at vi skriver det med stor forbokstav. Oftest har det et egennavn i tillegg (med stor forbokstav), slik jorda vår har navnet Tellus og galaksen vår har navnet Melkeveien (og ikke heter Galaksen med stor G). Det finnes flere fjell, måner og soler, og det at vi er på jorda, gjør at selve den bestemte formen (mån en, sol a) er nok til å identifisere vår måne og vår sol, uten hjelp av stor forbokstav. Stor forbokstav er på sett og vis overspesifisering, litt som å skrive «kjære Mor» med stor m. Det som taler mest for stor forbokstav, er kanskje det rent estetiske inntrykket jorda og sola gir ved (bokstavelig talt) siden av planet- og stjernenavn med stor forbokstav. Det kan her være til en viss trøst at det i tabeller og på kart uansett er en viss åpning for å bruke store forbokstaver i substantiver.
Og/eller eller bare eller?

Spørsmål: Hvilken av disse formuleringene bør brukes? Passord/brukernavn er feil. Passord og/eller brukernavn er feil.

Svar: Det kan være nok med skråstrek hvis det i praksis ikke er til å misforstå. Skråstrek betyr her det samme som eller. Eller kan i vanlig norsk bety to ting, se dette eksemplet: X eller Y = X/Y 1) enten X eller Y 2) X eller Y eller begge Variant 1 kalles eksklusiv disjunksjon, mens b kalles inklusiv disjunksjon. For variant 2 brukes stadig oftere formelen og/eller i stedet for bare eller. Formelen er ikke feil, men den brukes ofte i utrengsmål. Hvis det først er nødvendig å presisere, kan det være bedre å skrive fullt ut nettopp «X eller Y eller begge (deler)», som er lettere å oppfatte. Nødvendig? Presiseringen og/eller er ofte unødvendig utenfor matematikken og logikken. Vi mener «eller begge deler» bør kunne forenkles til eller når det er en selvinnlysende lesemåte. Her er et eksempel: programmet [gjelder] for personer som er dømt for overtredelse … og som har problem med alkohol og/eller annet berusende eller bedøvende middel Det sier seg selv at kombinasjonsbrukere er inkludert. Derfor er det nok med eller. Jo mer man bruker formelen og/eller der man trygt kunne stolt på sammenhengen og fornuften, desto vanskeligere gjør man det for andre å bruke en enklere formulering. Jo sjeldnere eller alene brukes som inklusiv disjunksjon, jo større fare er det for at ordet automatisk tolkes som en eksklusiv disjunksjon. Den generelle faren for misforståelse kan altså øke fordi man i enkelttilfeller garderer seg mot misforståelse ved hjelp av overpresisering.
ER blitt eller HAR blitt? ER kommet eller HAR kommet?

Spørsmål: ER eller HAR jeg blitt far? Og ER eller HAR mor og barn kommet hjem fra sykehuset? Hva er eventuelt forskjellen?

Svar: Det er valgfritt, det vil si at begge deler er riktig innenfor rettskrivningen. Før ble VÆRE – ER – VAR regnet som det riktigste hjelpeverbet både ved bevegelsesverb (er kommet, er gått, er reist) og ved overgangsverb (er blitt, er begynt, er stilnet, er bleknet og lignende). Men også HA – HAR – HADDE har lenge vært godtatt og er nå det dominerende i bokmål. Dialektalt er det gjerne enten det ene eller det andre som gjelder. «Er blitt» har sterk tradisjon i skrift og i mye talemål vestpå og nordpå, mens «har blitt» samsvarer med talemålet over mye av Østlandet, særlig yngre mål. Utdyping for spesielt interesserte følger. Nyanser? I noen talemål og i skriftmålet kan det være en mer eller mindre reell nyanse mellom uttrykksmåtene. «Har blitt» understreker da handlingen eller hendelsen (da den skjedde), mens «er blitt» understreker resultatet, for eksempel: Bokmål: 1) Han er blitt far. 2) Han har blitt far. Nynorsk: 1) Han er vorten far. 2) Han har vorte far. (Eventuelt blitt for vorte(n).) Det kan diskuteres om det egentlig er noen meningsforskjell mellom 1 og 2 ovenfor, og de fleste språkbrukere klarer seg fint med den ene varianten i de fleste sammenhenger. Hvis vi virkelig skal understreke tilstanden, har vi jo alternativet «Han er far» uten «blitt» i alle dialekter. Understreking av hendelse fremmer «ha» Merk at har er noe mer sannsynlig når hendelsesaspektet er ytterligere understreket eller utdypet, f.eks. med hvordan eller hvor ofte noe har hendt. Far blir man muligens én gang for alle, så vi finner et annet eksempel enn «han har/er blitt far igjen »: Hun er/har blitt syk. Men: Hun har (sjelden: «er») blitt syk hver gang hun har smakt på min hjemmelagde vin. Når et verb viser til en aktiv handling og har et målsledd etter seg, kan er være svært uvanlig, som i type 2 nedenfor: Bokmål: 1) Hun er/har kommet. Hun er/har gått. 2) Hun har kommet hit ofte. Hun har gått langt. Nynorsk: 1) Ho er kommen / har komme. Ho er/har gått. 2) Ho har komme hit ofte. Ho har gått langt. (Eller valgfritt komen og kome.) Ved en del overgangsverb er det mer komplisert. I mange tilfeller er ha mer brukt enn i eksempelet med komme ovenfor, jf. f.eks. «har økt/minket »; her kan jo «er økt/minket» lett feiltolkes som en del av et passivt uttrykk («er økt av den og den »). Angivelse av tidspunkt og varighet fremmer ha: «Prisene er/har steget», men alltid: «... har steget i hele vår». Spesielle tilfeller Vi bruker helst ha i hypotetiske utsagn og i perfektum infinitiv: Jeg ville ha blitt far hvis jeg kunne. Farskap ser ut til å ha blitt en fiks idé.
Augmented reality på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter augmented reality på nynorsk?

Svar: På nynorsk har auka røynd vore brukt ein del (sidan 2013). Om ein vil, kan ein kombinere dette med aukerøynd- i samansetjing (t.d. aukerøyndbriller), men forkortinga AR er jo like god nynorsk som engelsk. På bokmål brukar ein utvidet virkelighet, ved sida av forsterket virkelighet. (Det same tilhøvet finn ein i dansk, medan svensk helst har förstärkt verklighet.) Utvida røynd eller verkelegheit er såleis òg mogleg på nynorsk, men det er jo mindre fyndig og fleksibelt. På islandsk heiter det viðbótarveruleiki, som kan omsetjast med tilleggsrøynd eller attåtrøynd, men det høver kanskje betre om det ekstralaget med informasjon som teknologien tilfører, enn om heile biletet/opplevinga/røynsla.
Trøste og bære

Spørsmål: Jeg ser i ordboka at dette heter «trøyste og betre» i nynorsk. Betyr det at det egentlig skulle hett «bedre» i bokmål?

Svar: Det kan man kanskje si, men det nytter ikke å endre på skrivemåten nå. Betre/bedre er her en rest av ønskeform (konjunktiv) i norsk, som i leve kongen og fanden spare. Opprinnelig het det: trøyste og betre (nynorsk) trøyste og bere/bære o.l. (dialekt) trøste og bedre (riksmål/bokmål) Det er altså snakk om verbet bedre/betre ‘forbedre’ og trøste i betydningen ‘hjelpe; styrke; oppmuntre’ (jf. adjektivet traust). Bære er bygdemålsuttale av betre. Denne varianten er tatt lydrett inn i skriftmålet uten hensyn til sammenhenger i språket. Det har imidlertid ikke skjedd i det beslektede uttrykket Gud bedre, som betyr omtrent det samme som Gud hjelpe (oss). Nå er det kommet så langt at vi nesten må si at trøyste og betre er noe litt annet enn trøste og bære. Bære tolkes nok bokstavelig av de fleste. Hvis man leser det nye uttrykket bokstavelig, er det et sterkere uttrykk for hjelpeløshet enn det gamle.
Skjegget i postkassa

Spørsmål: Kva er opphavet til uttrykket å stå med skjegget i postkassa?

Svar: I Snorre Evensberget og Dag Gundersens Bevingede ord heiter det at skjegget i postkassa (eller svensk: brevlådan) er eit fellesnordisk uttrykk kjent frå 1950-åra om det å koma i klemme, å vera i knipe. Noko meir står det ikkje. Definisjonen i Norsk ordbok med 1000 illustrasjoner verkar meir råkande for norsk i dag: «ha mislykkes, sitte med ‘lang nese’ (ofte: fordi man har latt en sjanse gå fra seg e.l.)» Men heller ikkje her får vi forklart bakgrunnen. I slangordboka til Ulf Gleditsch står uttrykket alt i 1952, og det hadde sikkert vore i bruk munnleg ei tid då. I Verdens Gang står det alt i 1948. Ingvald Marm skreiv om emnet i si slangordbok frå 1962 og meinte det var den meir nærliggjande bordskuffen som vart vridd til postkassa/postkassen i si tid. Her får vi ein teori om opphavet: Dette var ikkje heilt enkelt. Men det meste er jo mogleg i slang, så usannsynleg er det ikkje. Berre tenk på korleis å drite på draget er vridd til å bæsje på leggen eller i skuffen.
Ha det på g

Spørsmål: Hva betyr egentlig å ha det på g? Og hva står g -en for?

Svar: Uttrykket ha det på g betyr ‘ha det storartet, ha det sorgløst’. Vi har ikke noe sikkert svar på hva det kommer av. Ha det på g finnes også i varianter som ha det på hg, ha det på gh, ha det på stor G. I boka Norsk slang setter Tone Tryti hg i forbindelse med høygir, mens andre har ment at g har sammenheng med uttrykket sitte på den grønne gren. En tredje teori er at g -en skriver seg fra det franske ordet gai, som betyr 'glad'. Ifølge S. Evensberget og D. Gundersen: Bevingede ord (1995) ble uttrykket brukt i 1913 i en Chat Noir-vise som begynte slik: «De rike har det jo på G, dem har'ke stort å kava med.» Det var altså «de rike», alias «dissa fine», som hadde det på G, og det var vel helst de som brukte uttrykket til å begynne med. Det eldste belegget vi finner, er i et skuespill fra 1898. Allerede tidlig på 1900-tallet var opphavet til uttrykket et mysterium.