hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Riktig bruk av senke (senket) og synke (sank, sunket)

Spørsmål: Jeg leste nettopp at Blücher «ble sunket» den 9. april 1940. Det må da være gal ordbruk?

Svar: Ja, Blücher ble senket. Synke og senke er parverb, det vil si at de er nær i slekt og ligner hverandre i form og betydning. Her er bøyningen: å synke – synker – sank – har sunket (er sunket) å senke – senker – senket – har senket (er senket) Senket heter oftest senka i talemålet. Senka kan også brukes i skrift. Synke er et sterkt verb (preteritum har én stavelse: sank), mens senke er et svakt verb (preteritum har bøyningsendelser: -et og -a). Hva synker, og hva senker? Ting synker, enten av seg selv eller fordi noen senker dem. Synking er en hendelse, mens senking også er en handling. Eksempler: SYNKE båten synker i dag båten sank i går båten har visst sunket før partisipp: båten er sunket i havet SENKE noen senker båten i dag noen senket (senka) båten i går noen har visst senket (senka) båten før partisipp: båten er senket (senka) i havet Synke er et såkalt intransitivt verb (det vil si at det ikke tar objekt), mens senke er et transitivt verb (det vil si at det tar objekt, i dette tilfellet båt). Tilsvarende på nynorsk På nynorsk med j-former (som gjør det lettere å skille verbene fra hverandre), heter det: å søkke – søkk – sokk – har sokke å søkkje – søkkjer – søkkte – har søkkt (er søkkt) Eksempler: SØKKE båten søkk i dag båten sokk i går båten har visst sokke før partisipp: båten er sokken i havet, skipet er sokke i havet, skipa er sokne i havet SØKKJE nokon søkkjer båten i dag nokon søkkte båten i går nokon har visst søkkt båten før partisipp: båten er søkkt i havet, båtane er søkkte i havet O-en i sokk- er åpen (å-lyd), og søkkt har to k-er så det ikke skal bli forveksling med søkt av å søkje. Flertals-e-en i søkkt e i havet er valgfri.
Førerett eller førerrett/førarrett?

Spørsmål: I tapsforskriften (førerettforskriften) står det (med ett unntak) om fø r erett (til motorvogn). Er dette riktig, eller bør en skrive føre rr ett, jamfør skrivemåten føre r forskriften? Førerkortforskriften har begge varianter.

Svar: Hverken føre rr ett eller føre r ett (i denne betydningen) står i Bokmålsordboka. Det opprinnelige er føre rr ett, som er det beste i prinsippet. Her er § 26 i vegtrafikkloven med den opphavlige ordlyden: Førerett kommer på banen Føre r ett kom inn i 2004 gjennom lov om endringer i lov 18 juni 1965 nr. 4 om vegtrafikk. I proposisjonen står dette: Det foreslås her å gjennomføre skillet mellom førerett og førerkort konsekvent i loven. Førerett er den rettighet man har til å føre motorvogn når gitte krav i lov- og forskriftsverket er oppfylt, mens førerkort som en hovedregel er beviset for at man har denne rettigheten. Det er ikke forklart hvorfor man sløyfet r-en, som før ble brukt ganske konsekvent både i lov, forskrift og ellers. Senere er regelverket blitt fylt opp med førerett, og det er derfor det vi finner bl.a. i Kunnskapsforlagets Jusleksikon. Vi kjenner ikke grunnen til endringene i lovspråket, men på bokmål uttales de to variantene likt og kan lett blandes sammen, slik som i Veidirektoratets merknader og utkast til førerkortforskriften 2001. Førerrett entydig Vi konstaterer at sammensetning med føre- både bryter med dansk (der det heter førerret) og kolliderer med nynorsk, der førerett/forrett (før fyrerett) betyr enten 1 matrett servert føre hovudretten 2 særrett, privilegium; fortrinnsrett, førsterett, prioritet: ha føreretten til noko Søker man på nb.no, er det helst dette nynorske ordet for ‘privilegium’ man finner med søkeordet førerett. Det å føre en vogn er å være fører av den. Det beste hadde vært om det bare het førerrett som før, i analogi med førerkort og beslektede ord. Forhåpentlig kommer r-en tilbake i en revisjon av regelverket.
Både «òg» og «også»?

Spørsmål: Kan man skrive «òg» for «også»?»

Svar: Ja, det kan man trygt gjøre. Dette adverbet betyr nøyaktig det samme som også. Den viktigste forskjellen er at òg sjelden settes foran ordet det står til. Det heter for eksempel ikke «Òg jeg har …». Òg er oftest trykksterkt og uttales stort sett som /å/. Ordet er svært vanlig i de fleste former for norsk. Det finnes også i en annen variant, nemlig au. (Au regnes gjerne som dialektalt eller talemålsfarget i bokmål, men i uttrykket skitt au! er det det eneste alternativet.) I dansk regnes trykksterkt og som dialektalt, og det brukes ikke i nyere dansk riksspråk. Noe lignende gjelder i svensk (der man skiller mellom och og ock(så)). Men det finnes ingen grunn til å ta hensyn til noe av dette når man skriver norsk. Aksenten over o-en er valgfri, men bruk den gjerne. Den gjør det lettere å se hva slags ord man har foran seg.
Forskrive, foreskrive

Spørsmål: Hva er forskjellen på forskrive og foreskrive? Jeg mener å ha lest at leger både foreskriver og forskriver medisiner? Betyr da disse ordene forskjellige ting?

Svar: Å foreskrive medisiner er å bestemme hvilken medisin eller kur pasienten skal benytte, mens å forskrive medisiner er å skrive en resept, som er en bestilling fra legen til apoteket. Foreskrive betyr enten 1 ‘bestemme, befale’ (muntlig eller skriftlig), som i «legen foreskriver hvordan medisinen skal brukes», eller 2 ‘ordinere’, som i «foreskrive en streng diett». Forskrive (fra tysk verschreiben betyr vanligvis enten 1 ‘love bort (ved skriftlig kontrakt)’, som i «forskrive sin sjel til fanden», eller 2 ‘forlange, bestille skriftlig’, som i «forskrive varer fra utlandet» og «forskrive medisiner fra et apotek». I tillegg blir det brukt om å oppføre noe som forbrukt i et regnskap («forskrive en trosse»). En resept er en forskrivning fra legen. Uttrykket brukes av farmasøyter spesielt i sammenhengen «magistrell forskrivning», som betyr ‘resept på det preparat som legen (eller andre reseptutstedere) angir komposisjonen av’. Ordene ble blandet sammen i gamle dager også, så det er ikke rent få som har forskrevet seg – da i en tredje betydning av ordet (se betydning 2 her).
Det hvite ut av øyet, det hvite i øyet

Spørsmål: Når noe er dyrt, koster det «det hvite ut av øyet» eller «det hvite i øyet»? Og hva kommer uttrykket av?

Svar: Det er ikke godt å si nøyaktig hva som er tanken bak, men vi skal prøve å sirkle den inn. Dette uttrykket står ikke i Bokmålsordboka. Det står derimot i Den Danske Ordbog: I dansk har altså akkurat den betydningen du spør om (1 a), vært kjent siden 1965. Den er nok nyere i norsk, for det er vanskelig å finne eksempler på dette på trykk før 1990. Både «ut av øyet» og «i øyet» er i dag brukt på Internett, den siste varianten mest, enda den snaut finnes i trykte tekster før år 2000. Selv om bruken av varianten i øyet har skutt i været, holder vi en knapp på ut av øyet, som gir god mening. Også i norsk har vi jo lenge hatt uttrykket vrenge det hvite ut av øyet, og vi kan derfor tenke oss at noe koster (så mye at) det hvite (vrenges) ut av øyet. At noe skal koste selve det hvite i øyet, som om det var mer verdifullt enn resten, gir ikke god mening. Dette uttrykket kommer nok fra dansk, slik koste skjorta i stor grad kommer fra svensk. På norsk er det tradisjonelt flesk som har vært målestokken, jf. uttrykket det koster flesk.
Er «man» kjønnsdiskriminerende?

Spørsmål: Er det grunnlag for å si at ordet man er kjønnsdiskriminerende? På studiet oppfordres vi til å bruke en i stedet når vi skriver, fordi dette visstnok er mer kjønnsnøytralt.

Svar: Riktignok henger man ordhistorisk sammen med mann, men det er ikke vanlig å regne det som et diskriminerende ord. Også en har et hankjønnsmerke, om man ser svært nøye etter. Både man og en må regnes som greie ord i skriftlig bokmål. Det ene er ikke mer rett enn det andre. Men i objektsform (avhengighetsform) må det alltid hete en, i eieform (genitivsform) alltid ens. Det historiske argumentet Det stemmer at man har samme opphav som mann, men det er uansett ikke opphav som avgjør hva man skal legge i et ord. I så fall kunne vi like gjerne sett på gammelnorsk maðr, forløperen til substantivet mann, og konstatert at det ble brukt kjønnsnøytralt om menneske. (Før brukte man oftere ordet kar/karl/kall om personer av hankjønn.) Menneske er forresten også beslektet med mann. En kontra ei Det er for øvrig ikke helt umulig å mene at en og ein også er kjønnsdiskriminerende, i og med at det ikke finnes en hunkjønnsform (dvs. ei) av dette ordet. Det kan bli vanskelig å ordlegge seg hvis man skal være så streng. Andre problemer med man Man har alltid vært litt omdiskutert, men av andre grunner. Ordet har røtter i dansk og tysk, mens en har norsk opphav og har vært vanligere i dialektene. Mye bruk av man kan gi en tekst et unødig formelt og boklig preg. Men det er ikke i takt med talemålet å la en ta overhånd heller. Ordet man brukes ikke i nynorsk. Man bruker heller ein/du/folk, som også er vanlig i norsk talemål.
Beskrankning

Spørsmål: Jeg har nylig kommet over verbet beskranke på trykk. Er det virkelig et norsk ord? Jeg har aldri hørt noen si det.

Svar: Ordene beskranke og beskrankning står i de største ordbøkene, der de er markert som litterære og administrative. Det handler om å innskrenke, avgrense og sette grenser for noe, for eksempel virksomhet eller forbruk. Beskrankning (og særlig verbet å beskranke) har preg av fagsjargong. Hvis man vil bli forstått av alle, bruker man mer kjente synonymer der de er dekkende. Noen ganger oversettes constraint med beskrankning. Det er å oversette et velkjent ord på engelsk med et lite kjent ord på norsk. Beskrankning har vært litt av et moteord, jamfør dette søket i bokkilder ved nb.no:
Redskapen eller redskapet?

Spørsmål: Heter det redskapen (hankjønn) eller redskapet (intetkjønn)?

Svar: Man kan velge mellom 1) konsekvent hankjønn (en redskap – redskapen; all redskapen) 2) hovedsakelig intetkjønn, men hankjønn i visse betydninger (som i all redskapen) Redskap var et hankjønnsord i gammelnorsk, men er hovedsakelig et intetkjønnsord i dansk. Det har skapt grunnlag for en arbeidsdeling i norsk. I konservativt bokmål dominerer intetkjønn (et redskap – redskapet), og særlig i overført betydning (jamfør f.eks. «et redskap for staten»). Men også i bokmål er det vanlig å bruke hankjønn om en samling konkrete redskaper (all redskapen), og slik har ordet også vært brukt i dansk før. Redskapen er dessuten det normale i betydningen ‘det mannlige kjønnsorganet’. Det er altså mulig å skille mellom «sett redskapen tilbake» (flere) og «sett redskapet tilbake» (ett). (Det siste er riktignok litt søkt når man vet hva slags redskap det er tale om. Man kaller en spade en spade.) I tradisjonelt norsk folkemål (dialekt) heter det gjerne redskap en over hele fjøla (ofte uttalt /resskapen/). I nynorsk er reiskapen derfor obligatorisk, både i konkret og overført betydning. Mange steder har redskap et i nyere tid fått innpass både i overført betydning og med referanse til enkeltredskaper (jf. bokmål).
Elizabeth eller Elisabet? Monarknamn på norsk

Spørsmål: Korleis bør ein skrive namnet til den nyleg avlidne britiske dronninga? Kva med andre monarkar, levande eller avlidne? Skal namnet deira norvagiserast?

Svar: Hovudregelen er at namnet til ein avliden utanlandsk monark (regent) blir omsett til ein ekvivalent med heimleg norsk skrivemåte. Såleis heiter King Henry VIII kong Henrik VIII (eller 8.) på norsk, og dotter hans, Queen Elizabeth I, heiter dronning Elisabet I (eller 1.). Regelen gjeld framleis, men ikkje for kongar og dronningar som var i live 1.1.2021. Dermed kjem dronning Elizabeth II (eller 2.) aldri til å heite noko anna på norsk, og sonen Charles kjem aldri til å bli Karl. Sjå òg artikkelen « Kong Charles og dronning Camilla ». Du finn fleire monarknamn på norsk i lista Historiske navn på nettsidene våre. Denne lista byggjer på ei liste frå 1963 som var laga med tanke på språket i skulebøkene, som den gongen skulle godkjennast av styresmaktene. Det var viktig at alle skuleelevar i landet fekk møte dei same namna, anten dei nytta det eine eller det andre læreverket. Lista heitte «Historiske navn i lærebøker» og innheldt berre eldre namn (sjå årsmeldinga til Norsk språknemnd for 1963). Tradisjonen med nasjonalisering av monarknamn har djupe røter. I gamle dagar brukte ein gjerne heimlege namn medan monarkane var i live òg, både i skrift og tale. Det gjer dei framleis på Island, der kong Charles er Karl 3. Bretakonungur. Kong Charles er altså namnebror til den tysk-romerske keisaren Karl den store (alias Carolus Magnus, Charlemagne og Karl der Große), som både islendingane og vi ein gong i tida kalla Karlamagnús. Særleg etter den andre verdskrigen har det vore mykje vingling med namn frå nyare tid. Difor vart regelen endra i september 2022, men berre med omsyn til monarkar som enno levde (eller var ufødde) den 1. januar 2021. For norske kongar og dronningar gjeld særskilde reglar som du kan lese om her. For pavar gjeld hovudregelen.
Røynd og røyndom

Spørsmål: Kva er skilnaden på desse to orda?

Svar: Røyndomen er det same som røynda i den vanlegaste tydinga av det siste ordet. Det er eigentleg ingen tydingsskilnad. Begge delar svarer til virkeligheten på bokmål. Dei to substantiva kan ofte brukast om einannan, men dei har òg ulike bruksmåtar. Hovudskilnaden er denne: Røynd er vanlegare i faste uttrykk (som i røynda), medan røyndom dominerer i samansetningar (som røyndomsnær). Sjå meir i Norsk Ordbok. Dei to orda kan seiast å stø opp under eit empiristisk syn på verda. Dei er knytte til verbet å røyna ‘erfara; prøva’ og substantivet røynsle ‘erfaring’.
Å snu på flisa

Spørsmål: Eg har leitt etter opphavet til dette uttrykket i ordbøker og på nettet. Eg har ikke funne svar, derimot har eg sett at ein del skriv snu på flisen! Det har eg aldri høyrt. No snur eg på flisa og spør Språkrådet om hjelp.

Svar: I Nynorskordboka og Bokmålsordboka står det berre kva uttrykket tyder: ‘prøve ein ny framgangsmåte’. Opphavet er uvisst, men det er nok opphavleg tale om treflis av eit eller anna slag, kanskje takflis. Snu på flisen med -en har minst to moglege forklaringar: 1) Den som seier eller skriv det, er frå Bergen, der flisa jo heiter flisen. 2) Nokon vil snu eit pledd eller plagg av fleece (t.d. snu fleecekappa etter vinden). Frå skjemt til alvor: Ordlaget er sikkert gammalt i talemålet sjølv om det ikkje dukkar opp i skrift før 1908 (då i konkret tyding). I avisa Indtrøndelagen er det brukt i delvis overført tyding i 1912. Vi har diverre ikkje funne opphavet, men litt hypotetisk flisespikking kan vi kosta på oss: Vi kan truleg straks utelukka at det handlar om å snu på Flisa, endå Flisa var endestasjon på jarnbanen i si tid. Vi trur heller det kan handla om taktekking: Når ein la flistak i gamle dagar, var det viktig å leggja flisa rett veg, så det hende vel at ein laut snu på flisa. Vi held ein knapp på denne forklaringa. Men elles finst det nok av fliser som kan snuast på: Dei fleste avlange trestykke kan omtalast som fliser meir eller mindre ironisk (jf. fliseguri og flisefut), mellom anna òg stikker til landmåling (jf. flisgut). Særleg når ein høvlar, kan det vera aktuelt å snu «flisa», ikkje minst når ein høvlar emne til takflis (når ein har høvla halve stokken, tek ein fatt frå hin enden). Vi skal heller ikkje gløyma flishaugen. Flisene her kan under eitt kallast flisa, og stundom lyt ho vendast skal ein unngå varmgang. Men vi trur ikkje svaret ligg her, då ligg det snarare i gamle dagars flismadrassar, som ein kunne snu for å halda lusa frå livet ei stund. Ein innsendar nemner å snu på flis under husdyr i fjøs og stall for å utsetja utskiftinga, men vi finn ikkje støtte for dette. I ei gammal kjelde finn vi forresten «vende flisen fra den rette side», men det er jo ikkje heilt det same. For dei som likar litt innfløkte hypotesar, kan utklippa nedanfor kasta lys over saka. Ei flis er i så fall ei tyrispik (stikke med feit fureved). Men då må uttrykket ha skift overført tyding undervegs, og det er tvilsamt. Har du ein betre hypotese? Med dette gjev vi stafettflisa vidare, i lys loge. 1 (Johan Christiansen: Mine Livserindringer, 1908) 2 (Nils Magerøy: «Fraa gamle dagar», i Festskrift for ungdomsskulane 25 aar 1893–1918)
Siktet for grov kroppsskade

Spørsmål: Mediene har begynt å bruke ordet kroppsskade for det eldre legemsbeskadigelse. Jeg mener det må være kroppsskading man kan siktes for. Har jeg rett?

Svar: Du har et godt poeng. Ordbruken du viser til, skriver seg fra den nye straffeloven. Før het handlingen (skadingen) altså legemsbeskadigelse, mens legemsskade var ordet for resultatet. Vi er vant til at en skade på kroppen er noe man har, og ikke en handling. La oss si at det handlet utelukkende om skading av knær; da ville vi altså med den nye logikken sagt «siktet for kneskade» og «straffen for kneskade er …». Det klinger rart. Det ville ha vært en fordel å kunne skille mellom kroppsskade (resultatet) på den ene siden og kroppsskading (handlingen) på den andre. Vi sier jo selvskading, ikke selvskade. Nå har vi vi den merkelige situasjonen at A kan får erstatning for «kroppsskade», mens B kan siktes for den samme «skaden». Disse paragrafene viser hva straffeloven legger i ordene: § 271 Kroppskrenkelse [...] En kroppskrenkelse kan gjøres straffri dersom a) den er gjengjeldt med en kroppskrenkelse eller kroppsskade, eller b) den gjengjelder en forutgående kroppskrenkelse, kroppsskade eller særlig provoserende ytring. § 272 Grov kroppskrenkelse Grov kroppskrenkelse straffes med fengsel inntil 6 år. Ved avgjørelsen av om kroppskrenkelsen er grov skal det særlig legges vekt på om den har hatt til følge sterk smerte, skade eller død, og [...] Med fengsel inntil 6 år straffes den som skader en annens kropp eller helse, gjør en annen fysisk maktesløs eller fremkaller bevisstløshet eller liknende tilstand hos en annen. § 274 Grov kroppsskade Grov kroppsskade straffes med fengsel inntil 10 år. Ved avgjørelsen av om kroppsskaden er grov skal det særlig legges vekt på om den har hatt til følge uhelbredelig lyte eller skade, sykdom eller arbeidsudyktighet av noen varighet eller sterk smerte, betydelig skade eller død, og [...] Noen ganger kan resultatet godt representere handlingen uten at det gjør noe («erstatning for kroppsskade»), og formuleringene i § 271 er kanskje et eksempel på det. Men formuleringen i § 274 er vanskelig å forsvare. Se også: https://www.regjeringen.no/no/dokumenter/otprp-nr-22-2008-2009-/id540219/sec6.
Skjegget du gror, gror på meg!

Spørsmål: Jeg leser stadig oftere om folk som gror ting, enten det er planter, skjegg eller organer. Er det riktig norsk?

Svar: Det kommer nok av påvirkning fra engelsk. På norsk er det plantene og skjegget som gror, ikke bonden og bæreren. Vi sier tradisjonelt å dyrke planter, å ha eller få skjegg (ev. anlegge skjegg) og å la skjegget vokse eller gro. Til og med å dyrke skjegg (som det altså ikke heter) ville ha vært mer i tråd med tradisjonell norsk. Skjeggvekst Det engelske verbet to grow kan være transitivt (= kan ta objekt), og det betyr da ‘dyrke noe, la noe vokse’. Det eldste eksemplet på den transitive bruken i norsk finner vi i VG fra 1968: Andre, som innsenderen, har altså drevet det til å si eller skrive «å gro skjegg». Men det er lite å se av den slags groing før tusenårsskiftet. Å vokse bart er derimot et gammelt fenomen i språket, vel å merke om vi snakker om bartevoks. Vi vokser for øvrig også ski, uten at det har noe som helst å gjøre med at det vokser (medfødte) ski på nordmenn. Gro på en Et annet engelsk gro-uttrykk som vokser fram, er «it grows on you». Det betyr at man venner seg til/på noe og liker det etter hvert. Man får med andre ord sansen for det / smaken på det (smått om senn). Uttrykket kom inn i skriftkulturen først i spill-, film- og musikkanmeldelser litt før år 2000: Anmelderen forsikrer at spillet/filmen/plata gror på deg. Det er muligens et framskritt, for i gamle dager var det nesten bare hår, sopp, skitt og sår som kunne gro på nordmenn (i tillegg til metaforiske ski). Det eldste eksemplet vi finner, er med vokse, som har en litt annen klang. Det er fra Aftenposten 1998: «Denne platen trenger minst fem gjennomhøringer. Derfra begynner den å vokse på deg.» Så liker du den stadig bedre, altså, eller begynner å få sansen. Aftenpostens egen språkrøkter, Per Egil Hegge, skrev femten år senere: En bok som virker litt treg i de første sidene, men som blir bedre etter hvert, grows on you hvis vi snakker engelsk. Men det blir nokså naturstridig, og trangt i godstolen, hvis boken skulle begynne å vokse på deg. Uttrykket er altså ikke skikkelig inngrodd i norsk ennå, og det spørs om det fortjener å bli det. Språk er verdens største vanesak. For barn virker det meste naturlig, og man kan venne seg til mye som voksen. Men nye oversettelseslån fra engelsk «gror» litt ulikt på folk. Vær gjerne oppmerksom på at transitiv groing har en aldeles tåpelig klang i mange voksne (særlig hårbevokste) ører, enten de sitter på mosegrodde eller ganske alminnelige mennesker. Organdyrking Stadig flere skriver gro organer for å dyrke organer. I norsk og dansk haler gro innpå dyrke i denne betydningen (henholdsvis 1/3 og 1/6 av treffene på nettet i oktober 2017). I 2017 begynte til og med NTB og Aftenposten å skrive «gro organer». Engelske gloser gror lettere på relativt nypløyd begrepsgrunn, men her trenger vi ikke dyrke fram flere ord enn vi allerede har.
Denne type(n) utbetaling(er)?

Spørsmål: Når en skal referere til en spesiell type eller gruppe utbetalingstransaksjoner i en rutinebeskrivelse, bør en da skrive «denne type utbetalinger» eller «denne typen utbetalinger»? Eller må en kanskje skrive «disse typer/typene …»?

Svar: Det er flere akseptable løsninger, men det må uansett stå denne i dette tilfellet, siden det her er snakk om én type (uansett hvor mange utbetalingene er). Om du skriver type eller typen, er en smakssak. For mange virker nok type stivest her. Når temaet er typen handling(er), er ikke antallet det sentrale. Utbetalingene kan derfor omtales både i naken form (utbetaling) og i flertall. Man kan se naken form som det enkleste. Andre slags substantiv kan kreve andre løsninger. Sammenhengen og semantikken kan også spille inn: Han er den typen mann (ikke menn) som du kan stole på – og vel helst: Den typen menn kan du stole på. Her spiller det nok en litt større rolle om vi ser for oss bare et eksemplar av en abstrakt type eller en konkret rekke av den og den typen. Omtrent det samme spørsmålet reiser seg ved type-synonymer som art, slag og sort.
Quiz i bøygd form

Spørsmål: Korleis skriv ein quiz i bunden form eintal? Er det quizen eller quizzen eller quiz’en eller kva?

Svar: Quiz skal bøyast som eit vanleg hankjønnsord. Du kan gjerne skrive kviss i staden. På nynorsk er bøyinga av quiz slik: (ein) quiz − (denne) quizen − (fleire) quizar − (alle) quizane På bokmål er bøyinga slik: (en) quiz − (denne) quizen − (flere) quizer − (alle) quizene I 2015 gjorde Språkrådet vedtak om skrivemåten kviss som alternativ til quiz. Om du vel kviss, kjem du neppe i tvil om korleis du skal skrive ordet i bøygde former.
Kva kokar bort i kålen?

Spørsmål: Eg skjønar at noko vert prata bort eller vert til inkjes på anna vis når det kokar bort i kålen, men kva er opphavleg dette «noko»? Når ein kokar sau i kål (fårikål), kverv no kålen vel så fort som sauen?

Svar: Det som blir borte, kan nok vera både kjøt og andre ingrediensar. Kål i dette uttrykket er ei suppe basert på kål. Den eldste prenta kjelda til dette uttrykket på nb.no er eit innlegg i Hedemarkens Amtstidende fredag den 13. mai 1892: Den fyrste norske ordboka som ordlaget står i, er Steinar Schjøtts dansk-norske frå 1909 (her frå ei seinare utgåve): På den tida tydde kål ofte ‘kålsuppe’ eller ‘suppe av kjøt eller flesk, vatn, byggryn, potet, kål (og erter)’. Det er berre det som gjev meining i eit eldre uttrykk som å supa kald kål. I slik kål kunne kva som helst i prinsippet koka bort, men det er truleg kjøt som er meininga, jf. munnhellet «de koker bort i kåla og kjem att til våra». Alt i dette avsnittet finn du her, i Norsk Ordbok, ikkje langt frå uttrykket gjera kål på.