hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Sjekke av?

Spørsmål: Noe vi har tatt stilling til og kanskje gjort oss ferdig med her på jobben, kaller vi avsjekket. Vi har tatt avsjekk. Det minner om når politiet opplyser at noen er «sjekket ut av saken» – vi haker liksom av på lista. Jeg får ikke tilslag på å sjekke av eller avsjekke i Bokmålsordboka.

Svar: Det er ikke umulig å bruke avsjekking og avsjekk, men det kan virke kryptisk. Det dere beskriver, er nærmest å ekspedere. Det er nok engelsk check off som ligger under sjekke av, altså å markere noe som ferdig eller «utsjekket». I skjema- og listesammenheng sier vi gjerne å krysse av, hake av eller huke av. A check mark er en hake. Kanskje hake av kunne brukes oftere? Vi har ellers fått en lang rekke «sjekke-uttrykk». Både sjekking, utsjekking og innsjekking (nå også utsjekk og innsjekk) er kommet for å bli. Det praktiske lånordet check er avledet av chekk ‘sjakk’ (jf. checkmate). Det handler om å holde fast og å ha kontroll.
Høytrykksspyler og høyttaler

Spørsmål: Hvorfor heter det ikke høyttrykksspyler med to t-er? Det er jo snakk om høyt trykk. I ordboka står det ellers høyttaler ved siden av høytaler, så det burde vel i det minste vært valgfritt?

Svar: Det vanligste fra gammelt av er at et adjektiv som settes sammen med et etterfølgende substantiv i intetkjønn, ikke bøyes. Tenk på ord som blåbær, grovbrød, gråvær, storting. Vi har også en del valgfrihet på dette området, særlig i nyere ord, jamfør paret varmtvann/varmvatn i bokmål. Høytrykk Ordet høytrykk er av samme slag som høyfjell (ikke høytfjell!). Skrivemåten stemmer med den gjengse uttalen, med tostavingstonelag (som i bønner, ikke bønder). Det er ingen grunn til å skrive høyttrykksspyler. Høy(t)taler Høyttaler er en sammensetning av en litt annen type, der t-en i høyt ikke har med intetkjønn å gjøre. Høyttaler er av omtrent samme slag som høytsvevende, høytlønnet osv. Første ledd er her adverb: Det tales, sveves og lønnes høyt. Tendensen til -t er sterkest i slike ord. Høyttaler uttales med enstavingstonelag (tonem 1), altså som bøndene, ikke bønnene. Høytaler og høgtaler har tostavingstonelag (tonem 2). Ellers er det en del inkonsekvens i skrivemåten av liknende ord.
Jeg vet

Spørsmål: Barna mine svarer «Jeg vet!» i stedet for «Jeg vet det!». Strengt tatt sier de faktisk «Jæ veæt!», med sterkt trykk og ikke lite selvtillit. Er denne sløyfingen av «det» noe nytt? Og kan man skrive bare «Jeg vet!»?

Svar: Om det ikke er helt nytt, har det i alle fall spredt seg kraftig i den seinere tid, trolig under innflytelse av både engelsk «I know» og svensk «Jag vet». Dette må fremdeles regnes som en slags sjargong. Man skriver sjelden «Jeg vet det» i vanlig sakprosa, så i de mer eller mindre muntlig pregede sjangrene der uttrykket brukes mest, blir det en smakssak om man sløyfer «det». Men man bør skrive «Jeg vet det» fullt ut hvis det ikke er viktig å formidle en viss muntlig stil. Tradisjonell kortvariant Det tradisjonelle i norsk er altså «Jeg vet det», og den tradisjonelle kortvarianten til muntlig bruk er «Vet det». Man har altså heller sløyfet «jeg» enn «det». Ny og gammel diftong Før var det dessuten vanligere å si «Jeg veit det», med den tradisjonelle diftongen ei. Den nye diftongen du nevner, i «veæt», har rot i e (ikke i ei). Den er så å si utviklet under høyt trykk og høy temperatur. En trykksterk, intens og uttværet e blir nemlig lettere til eæ.
Ha det eller hade?

Spørsmål: Mange brukar «Hade» som avskilshelsing, og somme hevdar at dette no er rekna som korrekt på nettet. Stemmer det?

Svar: Nei, ein må skrive «Ha det!» i to ord om det skal vere innanfor rettskrivinga. Dette er jo ei forkorting av uttrykket «Ha det bra!» eller «Ha det godt!». Det blir ikkje rettare med «Hade!» berre fordi ein skriv på nettet. Folk kan sjølvsagt fritt velje å bryte med rettskrivinga, men det er ei anna sak. Då bør dei for konsekvensens skuld òg skrive «Hade bra!» og «Hade på bade!». «Hadet!» er òg gale, berre så det er nemnt. Dei som skriv «Hadet!», bør altså vurdere å ta det (ikkje «tadet») litt med ro i svingane. (Tillegg: Somme skriv og klagar på at Språkrådet nyttar ord som rett og gale om skrivemåtar, for privatpersonar kan jo skriva som dei vil. Slik sett finst ikke rett og gale. Men denne klaga byggjer ikkje på heilt rette premissar. Vi har noko som heiter rettskriving (ortografi), og den er det Språkrådet som forvaltar. Når vi nyttar ord som rett, korrekt, feil og gale, må ein forstå dei i den samanhengen. Rettskrivinga skal brukast i skulen og i statstenesta og er elles eit tilbod til alle språkbrukarar.)
Plastisk kirurgi eller plastikkirurgi

Spørsmål: Jeg ser annonser for både plastisk kirurgi, plastikkirurgi og plastiskkirurgi i avisene. Hva er riktig? Og hva med utøverne av faget? Både plastiske kirurger og plastikkirurger skjærer så å si i ørene.

Svar: Både plastisk kirurg(i) og plastikkirurg(i) er i bruk og må godtas. Plastiskkirurgi er en sammenblanding og en misforståelse. Plastisk kirurgi er den mest tradisjonelle formen, og det er den som står i de norske allmennordbøkene. Norske medisinske ordbøker har mest plastikkirurgi, i likhet med nyere danske og svenske allmennordbøker. I en NOU fra 1974, Plastikkirurgiske inngrep, velger det offentlige å skrive plastikkirurgi og plastikkirurg i tråd med «moderne skandinavisk språkbruk». Men plastisk kirurgi dominerte i norsk til etter tusenårsskiftet. Det heter fremdeles helst plastiske operasjoner (uttrykket er over hundre år gammelt). Betydningen av ordet plastisk i forbindelser som plastisk kirurgi og plastisk operasjon er forklart på denne måten i Norsk Riksmålsordbok: «med., som går ut på fornyelse (forskjønnelse) av tapt, misdannet ell. syk legemsdel ved overførelse av friskt vev» Plast ikk (med trykk på siste staving) og det plastiske dreier seg i utgangspunktet om ‘det formbare’. Derfor kan uttrykk som plastiske kirurger få en komisk klang, for det er jo ikke selve kirurgene som er plastiske i denne betydningen. Også plastikkirurger kan virke komisk, siden mange sier plastikk om stoffet plast (riktignok med trykket på plast-). Men hensynet til effektivt fagspråk trumfer gjerne slike hensyn.
Kystvakten eller Kystvakta?

Spørsmål: I avisa vår kalles Kystvakten for Kystvakta. Men jeg finner ikke noe grunnlag for denne skrivemåten i ordbøker eller leksikon.

Svar: Når vi bruker stor forbokstav (om organisasjonen), heter det Kystvakten på bokmål og Kystvakta på nynorsk. Ellers kan vi bruke kystvakta/kystvakten som vi vil. De fleste nordmenn sier nok fremdeles vakta heller enn vakten, og det er fritt fram for å skrive vakta på bokmål. Det samme gjelder kystvakten/kystvakta når vi sikter til kystvakt(hold) i vid forstand, til kystvaktfunksjoner før Kystvakten ble opprettet, eller til kystvakt i andre land. Men det du spør om, er noe annet, nemlig navnet på en spesifikk institusjon opprettet i 1977. Det som teller da, er hva som er fastsatt. Når navnet på en statsinstitusjon kan ha flere former innenfor en målform, velger institusjonen selv hvilken form den vil bruke. Formen Kystvakten ble valgt for bokmål. Folk som skriver for det offentlige, må på bokmål holde seg til Kystvakten. De har likevel lov til å bruke vanlig kystnorsk og skrive skipsleia (skipsleden) og hundevakta (hundevakten) i den samme teksten. Journalister bør holde seg til det offisielle navnet, om avisa ikke har en helt spesiell språkpolitikk. Ellers står man for så vidt fritt, så lenge man gjør seg forstått.
Hvis eller visst?

Spørsmål: Kan jeg som skoleelev skrive både «hvis jeg …», «hvist jeg …» og «visst jeg …»?

Svar: Nei, i rettskrivningen heter det bare «Hvis jeg …» i betydningen «Dersom jeg …». Eventuelt kan det skrives slik: «Viss jeg …». «Visst jeg …» med -t brukes i en del dialekter. Det er ikke feil å si det, men læreren setter rød strek hvis du skriver det. Noe helt annet Det er likevel noe som heter visst i rettskrivningen, men det er et helt annet ord, som aldri skal skrives med hv-. Det er en form av adjektivet viss ‘sikker’. Eksempler på bruk av dette ordet er: «en viss anelse, av visse grunner, med visse mellomrom – det er sikkert og visst!».
Peer review

Spørsmål: I vårt fagmiljø snakkar vi ofte om peer reviews. Er fagfellevurdering eit godt avløysarord for dette?

Svar: Ja, fagfellevurdering er eit godt ord for peer review. Vi tilrår fagfellevurdering for den engelske termen peer review. Orda viser til ein prosess der vitskaplege arbeid blir vurderte av ekspertar på fagområdet. Det engelske ordet peer kan omsetjast med fagfelle i denne samanhengen. Orda fagfelle og fagfellevurdering er tekne i bruk i mange akademiske miljø. Du finn dei òg i Termportalen. Ordet kollegavurdering kan reserverast for noko meir allment. Les meir om dette og nærskylde omgrep i Språknytt. Sjå òg lista «På godt norsk – avløserord».
Datoar

Spørsmål: Korleis skal datoar med siffer skrivast på norsk? Kan ein forresten sløyfe punktum i f.eks. «8. februar» eller i «perioden 8.–12. februar»?

Svar: Rekkjefølgja er dag–månad(–år). Ein kan skrive anten 8.2.2015 eller 08.02.2015 (med eller utan årstalet). Punktuma kan ikkje sløyfast i noko tilfelle (i nokre år var det valfritt), og det skal vere mellomrom etter punktum, altså heiter det til dømes 8. februar, som du skriv. Periodar skriv vi òg slik du gjer det: 8.–12. februar, med tankestrek, ikkje bindestrek (merk: ikkje mellomrom før tankestreken). Hugs òg det siste punktumet i til dømes 8.2. (8. februar), elles står det åttande i to, ikkje åttande i andre. Hundreåret kan sløyfast når det ikkje er fare for mistyding, altså t.d. 8.2.15. Men null kan ikkje sløyfast i årstalet, så ein lyt skrive 8.2.05 når ein viser til året 2005. I vanleg tekst brukar ein helst ikkje null føre dag og månad. Ein bruker gjerne òg den naturlege formuleringa 8. februar 2015 i staden for 8.2.2015. Det skal ikkje nyttast bindestrek, skråstrek eller romartal ved datering. Ein kan t.d. ikkje skrive 8/2–15 om det skal vera innanfor rettskrivinga. Spesielle samanhengar I tabellar kan ein nytte sekssifra oppstillingar: 040895, 140266, 010215. Standard Norge har slutta seg til den internasjonale standarden med den omvende rekkjefølgja av den tradisjonelle norske, dvs. at dei skriv t.d. 2000-12-24 for 24.12.2000. Språkrådet har bestemt at dette formatet kan brukast i tekniske samanhengar (ved utveksling av data, i kronologiske lister o.a.). Elles bør ein halde seg til den vanlege rekkjefølgja.
Fnatt

Spørsmål: Eg får snart fnatt om ingen kan forklare meg kva ordet fnatt kjem av!

Svar: Fnatt er eit inkjekjønnsord som tyder ‘ skabb ’. Skabb har vore det vanlege ordet for dette i norsk folkemål. Skabb er ein hudsjukdom som kleiar (klør). Skabbmidden, som valdar sjukdommen, har òg vorte kalla klåmakk og åtar. Frasen til å få fnatt av, tyder ‘svært irriterande’, ‘til å bli tullerusk av’. Fnatt er òg brukt i dansk og svensk på liknande vis. På norsk kan ein elles seia at ein får makk/mark eller klåe/kløe av noko. I litteraturen (sjå nb.no) forsvann det fysiske fnattet fleire tiår før det overførte uttrykket til å få fnatt av vart vanleg i 1960-åra, så anten har fnatt kome inn att frå dansk, eller så har det funnest ein munnleg understraum. Her er ordet i Det Norske Akademis ordbok: fnatt. I Ordbog over det danske Sprog står det under fnat; legg merke til det fullstendige uttrykket få fnat på hjærnen.
Hvorfor slå på tråden?

Spørsmål: Kan dere fortelle meg hvordan uttrykket å slå på tråden om å ringe, altså telefonere, har oppstått?

Svar: Allerede i telegrafen og telefonens barndom ble forbindelseslinjen omtalt som tråden på norsk, dansk og svensk. Man var dermed på tråden når man hadde samband med hverandre, og man diskuterte noe per tråd. Da islendingene i sin tid skulle sette navn på det nye mediet, tok de i bruk et gammelt ord for tråd, sími, og så sent som i norsk etterkrigsslang kunne det hete «å jodle i hyssingen». På gamle telefonapparat måtte man løfte røret av en gaffel og betjene en liten sveiv for å sette seg i forbindelse med sentralen. Sveivingen er muligens opphavet til å slå i denne sammenhengen (jf. også uttrykket å slå et nummer). Å slå på tråden kunne også brukes om å telegrafere, og det virker jo vel så logisk (jf. tastingen). Med slag på strenger/tråder har man sendt lydsignaler også før telegrafens tid, men det er uråd å spore uttrykket lenger tilbake. Merk at slå på tråden også brukes på dansk, så opphavet ligger ikke særnorske forhold. Til slutt: Å slå på strenger er som kjent det samme som å spille på dem, altså få dem til å låte, men det er nok ikke det som ligger under her.
Fullfløygd = full-fledged

Spørsmål: I en artikkel på nettsidene deres skriver Bjarne Fidjestøl: «Ein fullfløygd språkbrukar vil liksom ein organist ønskje å ha fleire register på instrumentet sitt.» Jeg ser i Nynorskordboka at dette betyr fullbefaren og fullt utviklet. Hva kommer ordet av?

Svar: Du vil se i samme ordbok at primærbetydningen til fullfløygd er identisk med betydningen av fløygd, altså ‘flygedyktig’. Dette er en avledning av verbet flyge (preteritum flaug). Det tilhørende svake parverbet fløygje (preteritum fløygde) betyr ‘få til å fly’. Ivar Aasen noterte i sin tid ordtaket: «Fuglen er ikkje fløygd med same han kjem or egget.» I moderne nynorsk brukes ikke det korte og fyndige adjektivet fløygd om fugleunger lenger, i stedet skriver man gjerne flygefør (eller flygedyktig). Sammensetningen fullfløygd har helst blitt brukt i overført betydning, om folk, ting, tanker og annet. Man ser ordet sjelden nå. En god parallell til fullfløygd er det mye brukte engelske full-fledged, som opprinnelig betyr ‘fullt fjærkledd’.
Femtekolonnist

Spørsmål: Kva er historia bak ordet femtekolonnist?

Svar: Utgangspunktet er femtekolonne. I Bokmålsordboka er det ordet forklart på denne måten: (fra den spanske borgerkrigen, da general Franco i 1936 rykket fram mot Madrid med fire kolonner og hadde den femte (sympatisørene) inne i byen) gruppe som driver undergravingsarbeid i eget land til fordel for en fremmed makt I Militær ordbok: engelsk-amerikansk-norsk fra 1955 er fifth columnist omsett med ‘femtekolonnist, forræder’. Det same står i omvend rekkjefølgje i Engelsk-norsk militær ordbok frå 1996. I Direktiver for befal mv. ved angrep på Norge står det (sitert frå Lovdata):
Advent og adventstid – uttale og samansetning

Spørsmål: Korleis skal advent uttalast? Og heiter det advent - eller advents- i samansetningar?

Svar: Advent kjem av latin adventus Domini, altså ‘Herrens kome ’. Det blir som kjent brukt om dei siste vekene føre jul, som er dei fyrste vekene av kyrkjeåret. Uttale Ordet blir uttalt med trykk på fyrste stavinga og med tostavingstonelag (tonem 2). I dialekt har trestavingsforma advente (og adventa) òg vore utbreidd. Samansetningar Samansetningar med advent får oftast -s- i skriftmålet. I Tanums store rettskrivningsordbok (bokmål) står samansetningane adventsfarge, adventskalender, adventslys, adventspreken, adventssøndag, adventstid. I Nynorskordboka står adventskalender, adventskrans, adventsstake, adventssundag, adventstid. (På Svalbard har vi likevel Adventfjorden og Adventdalen, men desse namna har eit heilt anna opphav enn advent, sjå Store norske leksikon.) Hjå Alf Prøysen finn vi «Adventvise», som viser at -s- tradisjonelt ikkje er einerådande i norsk. Særleg i nynorsktradisjonen ser ein ofte samansetningar med advent utan s. Hovudgrunnen er nok at advent er eit hokjønnsord, og at -s opphavleg ikkje er ei genitivsending for hokjønn. Samansetninga adventstid Eit anna spørsmål (som Språkrådet har fått fleire gonger) er om ordet adventstid eigentleg trengst. Oftast gjer det nok ikkje det. Advent åleine står for ‘adventstid’, jamfør uttrykka i advent(en) (bokmål) og i adventa (nynorsk). Men det er ikkje gale å leggja til -tid.
Stoda for ståa?

Spørsmål: Kan jeg bruke ordet ståa i betydningen ‘situasjonen, stillinga’?

Svar: Ja, men du bør skrive stoda og uttale det /ståa/. D-en er stum, som i tida. O-en er åpen, som i å sove og en lov. Ordet kunne i prinsippet vært skrevet «stòda». Du bestemmer selv om du skal følge rettskrivningen, men hvis du ikke skriver «tia» og «såve», er det ingen grunn til at du skal skrive «ståa» med å og uten d. Ordet kommer av norrønt staða ‘situasjon, stilling, tilstand’. Det holder seg godt i islandsk (nominativ staða, bøyde former stöðu). Svensk har forresten også et enkelt hjemlig uttrykk for ‘situasjon’, men her er stillingen liggende: «Hur är läget?». Noen skriver til oss og mener ordet bør finnes opp på nytt av infinitiven stå, men det er det hverken noen grunn til eller noe grunnlag for. Det stemmer like lite med norsk ordlagingsskikk som *gåa for gangen eller *fåa for fangsten/fengda.
Tenkje koffert

Spørsmål: Kva er opphavet til uttrykket «å tenkje koffert»? Eg siktar til det å tolke vanlege ord og setningar på ein seksuell måte.

Svar: Vi kan ikkje svare sikkert på det. Den mest rimelege teorien er den som Tone Tryti gjev att i boka Norsk slang: Flere bilder brukt om kvinner står det freudianske drømmesymbolspråket nær, idet de betegner gjenstander man kan putte noe i, som tine, taske, dåse, skrin og skreppe. Beslektet er vel uttrykke t å tenke koffert, som vil si å tolke ethvert tvetydig utsagn i retning av det seksuelle. Koffert er altså ein godt kamuflert metafor for det kvinnelege kjønnsorganet. Uttrykket tenkje koffert har vore i bruk sidan midten av 1950-åra eller før, iallfall i Oslo, men vart ikkje vanleg i skrift før uti 1980-åra. Tillegg: Ein anonym svarar fortel at han eller ho høyrde det før krigen. Ta gjerne kontakt og fortel meir.
Kronebeløp: rekkjefølgje, komma og strek

Spørsmål: Skal ein skrive beløp med eller utan komma og strek, altså «kr 500,–» eller «kr 500»? Og skal kr stå føre eller etter talet? Kva med NOK?

Svar: Alt er i og for seg rett, men skriv gjerne på den enklaste og mest naturlege måten, altså 500 kr, når det ikkje er nokon spesiell grunn til å bruke andre variantar. NOK står helst føre talet, men er berre brukt der det er viktig å presisere valutaen. Merk at ein eventuell strek er tankestrek, ikkje bindestrek, og at komma og strek aldri må brukast etter eit ørebeløp. Streken står for 00 øre. Etter kr skal det ikkje stå punktum, bortsett frå til slutt i setningar, sjølvsagt. I tale er den naturlege rekkjefølgja å ha talet fyrst. I vanleg tekst er 500 kr (eller helst 500 kroner) i utgangspunktet det beste. I visse oppstillingar kan det vere rett å snu på det. Er det tale om fleire valutaer i teksten, bør ein skrive nkr i staden for kr. Den internasjonale valutakoden er NOK, og det er vanleg å setje han føre talet (utan kr etter). Det er ingen grunn til å bruke nkr eller NOK dersom kr er eintydig i samanhengen.
Bøyning av «å synes»

Spørsmål: Hva er den korrekte bøyningen av verbet synes? Kan man skrive å syns eller jeg har aldri syns noe om det?

Svar: Nei, formen syns fins bare i presens. Å synes bøyes slik på bokmål: å synes jeg syns eller synes (nå) jeg syntes (da) jeg har syntes For eksempel: Før syntes jeg grammatikk var kjedelig, men nå syns/synes jeg det er morsomt. Jeg har alltid syntes det er bra å synes om hverandre. Jeg syns/synes det er viktig å synes i trafikken. Jeg syns/synes det er bra med refleks, for da synes (syns) jeg godt i trafikken. I det siste eksempelet har vi satt den korte formen i parentes, siden den lange dominerer i betydningen ‘være synlig; vises’. Den lange er dessuten enerådende i betydningen ‘se ut til’: Det synes å være få som bruker refleks. Det synes meg underlig. Dette er alt du trenger å vite. Vil du ha mer bakgrunn, kan du lese videre, men det krever litt konsentrasjon. Valgfriheten Valgfriheten mellom syns og synes i presens (nåtid) er gammel og er av noenlunde samme slag som valgfriheten mellom fins og finnes. Den korte formen kan virke minst formell av de to (den lange er eldst i skrift), men man kan altså bruke begge fritt. I perfektum (etter har) har det vært riktig med både (har) syns og (har) synes, men i 1995 ble perfektumformen endret til (har) syntes. Å bruke de gamle perfektumformene er ikke den verste feilen man kan gjøre. Det er verre å skrive å syns i infinitiv. Å lage s-former av å syne (bare for spesielt interesserte!) Er det noen logikk i bøyningen? Svaret er ja. Vi tar utgangspunkt i verbet å syne, som er lett å bøye: å syne – syne r – synte – har synt Legger vi til - s hele veien, får vi med noen små justeringer: å syne s – syne s (syns) – synte s – har synt es I presens må vi selvsagt ta bort -r (ev. -er), og i perfektum må vi skyte inn en e for ikke å få den umulige konsonantkombinasjonen i synts. Det samme systemet går igjen i andre verbpar. Du kan prøve selv med møte og møtes. Nynorsk På nynorsk heter det å syne (eller å syna) og å synast, og bøyningen er slik: å syne − syner – synte – har synt + -st = å synast – synest – syntest – har synst Her sløyfer vi en -t i perfektum i stedet for å skyte inn en -e som i bokmål. Merk at infinitiv av st-verb alltid har -ast, uavhengig av valget mellom a- og e-infinitiv.
Få kavring

Spørsmål: Korleis kan det å gje nokon kavring vere det same som å kjefte på dei?

Svar: Kavring i tydinga ‘lusing, øyrefik’ er gammalt nordanfjells og i ein del andre dialektar. Nokre stader tyder ordet òg ‘ spitord ’ eller ‘sanningsord’. Særleg i bergensk tyder det ‘kjeft ’ (å gi kavring). Ivar Aasen fann varianten varm kavring brukt om øyrefik i Nord-Noreg. Ein sikta vel opphavleg til troten (hevelsen) ein kunne få etter eit slikt slag. Dersom det er ein samanheng mellom dei to overførte tydingane ‘slag’ og ‘kjeft’, må slag-tydinga vere den primære (jamfør til dømes nasestyvar, som kan vere eit fysisk eller psykisk slag eller begge delar).
Strengt talt eller strengt tatt?

Spørsmål: Ja, hva heter det, strengt tatt/talt?

Svar: Strengt tatt har alltid vært det desidert vanligste av de to uttrykkene. Det er det tryggeste valget. Strengt talt er nok hovedsakelig en hybrid av strengt tatt og alvorlig talt som har utviklet seg under fransk og engelsk innflytelse (jf. strictement parlant og strictly speaking). Mange av de tidlige beleggene finner vi i oversatte tekster. Til forsvar for talt kan det anføres at man unektelig kan tale strengt, og dermed kan noe rent logisk være strengt talt, uavhengig av det faste uttrykket. (Man kan riktignok spørre om logikken er helt den samme på norsk.) Vi finner strengt talt i den aktuelle betydningen allerede i avisa Den Consitutionelle fra 7. august 1842 og jamt og trutt framover, som en liten sidestrøm til de langt vanligere uttrykkene strengt taget og strengt teke (som = strengt tatt). Kanskje må strengt talt regnes som et selvstendig fast uttrykk, men hvis du ikke har en spesiell grunn til å skrive dét, råder vi deg til å velge strengt tatt.
Dessverre eller desverre?

Spørsmål: Er dessverre rett skrivemåte? Vi har sett at mange skriv ordet med éin s.

Svar: Ja, det rette er å skriva dessverre med to s-ar. Det gjeld både på nynorsk og på bokmål. Nynorsk har i tillegg forma diverre. Kanskje det blir lettare å hugsa om ein veit kva dess er for noko? Dess er opphavleg genitivsforma av det. Det er på ein måte det same som bokmål dets, men det blir brukt heilt annleis. Vi finn det i uttrykk som «dess fleire kokkar, dess meir søl» og i «vent til dess» (= vent til det (tidspunktet)). Ingen ville vel ha skrive des fleire? Alle veit at det skal vera s i uttrykk som til skogs og til fjells, altså i substantiv som står etter preposisjonen til. Uttrykket til dess er av same slag. Men føre forma dess har vi ikkje alltid noko til, så kvifor -s då? Kvifor dessverre? Svaret er nok for spesielt interesserte: Ein gong i tida nytta vi fast ei anna form av det, nemleg dativforma di, i samanlikningsuttrykk føre komparativ: «Di fleire kokkar, di meir søl.» «Di verre» (som vi no skriv i eitt), tyder eigentleg «verre enn det». Etter som kasusbøyinga gjekk ut av språket, tok genitivsformer som dess (som opphavleg hadde ein annan funksjon) i visse tilfelle over for dativformer som di. Det skjedde med diverre (men ikkje t.d. med fordi).