hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Til stede, ikke tilstede eller til stedet

Spørsmål: I vårt motto har vi formuleringen tilstede. Noen av medarbeiderne mener at det skal skrives til stede. Hva er riktig? Hvorfor heter det forresten stede?

Svar: Det heter å være til stede akkurat som å være på plass. Sammensetninger med til stede skal derimot skrives i ett: tilstedeværende, tilstedeværelse. Å tilstede er noe helt annet enn til stede. T ilstede er et verb (å tilstede) som har trykk på til og betyr ‘å tillate’. Det brukes lite i dag. Det er altså ikke noe som heter å være *tilstede. Vi kan skrive for eksempel: Da A kom til stedet (f.eks. ulykkesstedet), var B allerede til stede. Historien bak stede Stede i uttrykket til stede er en redusert gammel genitivsform av sted. På norrønt tok preposisjonen til genitiv. Det norrøne ordet for sted var staðr, som i genitiv entall het staðar. Det het altså til staðar på norrønt. Til stede har utviklet seg fra en tilsvarende eldre dansk genitiv. I mange lignende uttrykk finner en i stedet s, som i til sengs (merk: ikke * tilsengs). Slike s-er finnes også der det ikke var s i det norrøne uttrykket, siden s alltid har vært så vanlig i genitiv. På nynorsk heter det til stades (tradisjonelt uttalt med stum d hvis målføregrunnlaget ikke er sunnmørsk). Uttalen Merk at stede i uttrykket til stede uttales annerledes enn stedet de fleste steder i landet. Stede har samme tonelag som bønner (tonem 2) mens stedet har samme tonelag som bønder (tonem 1).
Berre eit simpelt spørsmål?

Spørsmål: I det siste har eg høyrt unge menneske seia at noko er simpelt når dei meiner enkelt. Ikkje fortel meg at det simplaste ofte er det beste! Simpel er då det same som sjofel og tarveleg?

Svar: Denne bruken av ordet er både ganske ny og veldig gammal. Den nye bruken av simpel er nok resultat av engelskpåverknad – og han er tydelegvis eigna til å auka generasjonskløfta. På norsk har enkel lenge vore det vanlegaste ordet for det som heiter simple på engelsk. Difor heiter det enkelt og greitt, ikkje simpelt og greitt. I eldre landsmål og dialekt heitte enkel gjerne einfelt og uvand (vand er ‘vanskeleg’). Simpel er fyrst og fremst eit nedsetjande ord, nesten på line med sjofel. Men innimellom finn vi nøytrale uttrykk som simpelthen (= ganske enkelt), simpelt fleirtal og di simple plikt. Det er restar av ein eldre tilstand der simpel beint fram tydde enkel. Hadde dei unge reist 150 år attende i tida, ville dei (tilfeldigvis) blitt rett forstått akkurat med dette ordet! Det Norske Akademis ordbok får godt fram det historiske biletet, for her står den moderne (nedsetjande) hovudtydinga sist.
Eksklusiv(e), inklusiv(e)

Spørsmål: Heiter det eksklusiv meirverdiavgift eller eksklusive meirverdiavgift?

Svar: Det er valfritt. Eksklusiv(e) tyder ‘unnateke, frårekna, utan(om)’. Inklusiv(e) tyder det motsette: ‘med, medrekna’. Ver merksam på at ikkje alle forstår orda inklusiv(e) og eksklusiv(e). Adverbet eksklusiv(e) er noko heilt anna enn adjektivet eksklusiv ‘fornem, for nokre få utvalde’. Det kan berre heite ein eksklusiv klubb utan -e og den eksklusive klubben med -e.
Er fartøy hunkjønn?

Spørsmål: Stemmer det at fartøy skal omtales som «hun» på norsk? Hva er i så fall grunnen?

Svar: Det finnes to ganske ulike tradisjoner for å bruke hunkjønnspronomen om (visse typer) fartøy. Den ene, som vi kan kalle «den sentimentale», finnes også i blant annet dansk, svensk og engelsk. Den andre, som vi kan kalle «den grammatiske», er mer hjemlig eller vestnordisk. Man bestemmer langt på vei selv om man vil følge den ene eller den andre skikken (eller prøve å kombinere dem). Den sentimentale skikken I litterært språk og visse martitime miljøer finnes det en tradisjon for å personifisere fartøy, særlig fartøy man har tilknytning til. Dette kan være den samme tradisjonen som de har i engelsk. Ifølge den danske språkforskeren Otto Jespersen hever man fartøyet litt ut over klassen av livløse ting med bruken av et annet pronomen enn intetkjønnspronomenet det (eller it). Hun og han signaliserer en viss samfølelse. En grundigere utgreiing står i dette blogginnlegget. Det finnes også en parallell tradisjon i flere språk for å gi båter kvinnenavn. På engelsk kan dessuten andre kjære ting enn båter, for eksempel lokomotiv og biler, omtales på den samme måten, særlig av menn. Noen mener at skikken er mannssjåvinistisk og nedlatende, og at den bør avskaffes til fordel for noe kjønnsnøytralt. Den grammatiske skikken Det er viktig å være klar over at bruken av hunkjønnspronomenet kan være uttrykk for noe helt annet på norsk, i alle fall om formen er hu eller ho. I nynorsk og (tradisjonelt) i de fleste dialekter er det en rent grammatisk nødvendighet å vise til hunkjønnsord med hunkjønnspronomenet: Sol a er hu/ho, mån en er han. Hu/ho om et fartøy med hunkjønnsbetegnelse har i denne sammenhengen ikke noe med kvinnelighet å gjøre. Uansett hvilken språktradisjon man står i, øker sannsynligheten for at man velger hun/ho/hu dersom fartøyet med rimelighet kan kalles ei skute. I norsk talemål brukes ho/hu om f.eks. skuta, skøyta, jolla, snekka, ferja, jekta og hurtigruta. Hvis fartøyet først og fremst identifiseres som en båt eller en båttype med hankjønnsbetegnelse, er det derimot han som gjelder (færingen, kanoen, prammen, kutteren, sjarken, tråleren, lastebåten, ubåten og andre stålbåter). Om skip (f.eks. et slagskip eller supplyskip) brukes helst det, hvis ordet båt ikke nettopp er brukt om det samme fartøyet. Her er et eksempel fra boka Ishavsskuter: Andre faktorer: navn og miljø Merk at selve navnet på fartøyet kan overstyre betegnelsen på fartøytypen uansett hvilken tradisjon man ellers opererer innenfor. En båt med hunkjønnsnavn vil det alltid være riktig å kalle hun/hu/ho. Der navnet til og med er i samsvar med fartøytypen, skulle man tro at kjønnet var garantert, som i fregatt en «Helge Ingstad» (han, eller bokmål: den). Men i sjøforsvarsspråk kan all grammatikk overstyres. Når Forsvaret skriver om fregatten at «hun ble hevet», er det en det en ordbruk som ligger nærmere engelsk enn vanlig kystnorsk. Vi har ikke oversikt over hvordan man omtaler de største båtene. Har sjøfolk og redere overført tidligere tiders omtale av seilskuter (hun) til oljetankere? I så fall har det en viss støtte i begrepet «søsterskip».
Mosebok og forbokstav

Spørsmål: I ein artikkel i Språknytt skriv de om «mosebøkene» med liten m, og likeins om kvar «mosebok», men Bibelselskapet opererer med t.d. «Første Mosebok» og «1 Mos». Korleis heng dette på greip? De skriv elles at uttalen ikkje er «hogd i stein», men uttale er jo ikke skrift. Her må de rydda opp både i forbokstavar og metaforbruk!

Svar: Steinmetaforen er nok meint som skjemt (jf. Moses og steintavlene); han viser til uttaleregelen, ikkje til sjølve lyden. Når det gjeld skrivemåten, må vi vedgå at den heller ikkje er hoggen i stein. Det finst ikkje ei fast norm på dette punktet. Du har sjølv sett kva Nettbibelen opererer med. Boka Skriveregler av Finn-Erik Vinje seier det same, at det skal vera stor forbokstav i religiøse skrifter: Bibelen, Skriften, Den hellige skrift, Det gamle testamentet, Fjerde Mosebok, Koranen, Talmud, Toraen ». (I motsetnad til hos Bibelselskapet er forkortinga 1. Mos. med punktum.) Men Bokmålsordboka og Nynorskordboka har (per 31.12.2021) liten f i talet og valfri M/m i hovudordet: første mosebok/Mosebok (og 1. mos. eller Mos.). Ser vi på skrifttradisjonen, går det fram at liten f var det vanlegaste lenge, medan stor M har vore einerådande heile tida. Den litle m-en har stønad i ordbøkene og hos Knud Knudsen og i den tanken at dei fem tekstane utgjer ein kategori med fem medlemmer, ein boktype, så å seia. Men denne logiske tanken støyter mot prinsippet om at kvar religiøse tekst skal ha stor forbokstav. Det verkar dessutan rart å ikkje handtera dei ulike skriftene i Bibelen likt. Dersom vi i staden tek utgangspunkt i at tekstane er fem ulike «bøker» med kvar sin tittel, er den store forbokstaven sjølvskriven – men kvar, fyrst og fremst? I talet eller i sjølve ordet mosebok/Mosebok? Det er ikkje godt å seia. To store forbokstavar er i strid med hovudregelen for namn. Men det finst tydelege unnatak frå hovudregelen, som Øvre Slottsgate. Det er altså ikkje avgjerande at det ikkje finst noko sjølvstendig Slottsgata eller Moseboka med stor S eller M. Når det gjeld talet (første osb.), er ein sjølvsagt van med å sjå stor forbokstav i innhaldslista og i tittelen over sjølve teksten, og der kan det ikkje vera annleis. Det følgjer ikkje av dette at det må vera stor forbokstav i brødteksten. Vi kan diverre ikkje seia sikkert når det eventuelt blir rydda opp i skrivemåtane for dei religiøse skriftene. Kanskje må høgare makter gripa inn.
Hva skjer med at hvorfor forsvinner?

Spørsmål: Jeg hører stadig oftere formuleringen «Hva skjer med at …». Jeg lurer på hvorfor folk snakker slik. Med andre ord: «Hva skjer med at de snakker sånn?»

Svar: Årsaken kan være påvirkning fra engelsk, der liknende formuleringer har vært vanlige i lengre tid. Hva er dette nye? Vi har ganske nærliggende formuleringer i norsk fra før. Det er jo helt vanlig å si «Hva skjer med det og det?» (f.eks. «Hva skjer med oss når vi dør?»). Det nye er at «det og det» i eksempelet ovenfor kan være en at-setning. Uttrykksmåten er helt fraværende i trykte kilder før år 2000 (se bokhylla.no). Det tidligste treffet er i Romerikes Blad 30.4.2020, der uttrykket er omtalt i et intervju med ungdommer om språk: – Hvilke ord bruker dere fordi dere ikke liker dem? – «Hva skjer med at» synes jeg høres helt rart ut, sier Carina. Uttrykket kan sees som en ny måte å komprimere en lengre tanke på. Eksempel: Fullstendig tanke: Hva er det som skjer med språket for tida? Folk snakker så rart, men hvorfor gjør de det? At det går an! Før uttrykt for eksempel slik: Hvorfor (i all verden) snakker folk så rart (for tida)? Nå også slik: Hva skjer med at folk snakker så rart? Praktisk syntaktisk grunn En annen relativt ny formulering som trolig skriver seg fra oversettelse, er «Hva er dette med at …». Det nye med begge formuleringene er at man kan innlede med det generelle og spontane utbruddet «Hva …?» og fullføre spørsmålet uten å begynne på en ny setning. Med at-setningen slipper vi dessuten den omvendte ordstillingen som hvorfor-spørsmål krever. Vi kan holde oss til subjekt + verbal (folk snakker) i stedet for verbal + subjekt (snakker folk). Andre grunner Både overraskelse og aktualitet (jf. «i all verden» og «for tida») er innbakt i den nye formuleringen. Man kan i tillegg få formidlet mye indignasjon med et trykksterkt og uttværet «skjeeer». Selv om spørsmålet har en underlig logikk og er klart mer omstendelig enn «Hvorfor snakker folk så rart?», er det både uttrykksfullt og lett for avsenderen å formulere. Funksjonen er snarere å uttrykke en holdning enn å be om et svar; det er altså et retorisk spørsmål. Det er kanskje derfor mange godtar en såpass rar spørsmålsstilling. Men alt dette kan være overtolking. Det ganske nye «Hva skjer 'a?» svarer til «What's up». Engelsk har utvidelsen «What's up with [det og det]?», og av og til «What's up with [den og den] doing that?», som kan oversettes med en at-setning. «Hva skjer med at …» har festet seg i en periode med store mengder oversettelseslån fra engelsk.
Det motsatte av «fortøye»

Spørsmål: Hva er det motsatte av å fortøye?

Svar: Det kan hete å kaste loss, eventuelt gjøre loss. Kaste laus(t) og hive laus(t) har også vært vanlig langs kysten, sammen med å løyse. På bokmål kan det også hete å kaste løs (sjelden løst) og å løse båten. Vi har dessuten å losse men det vil lett bli misforstått. Fra boka Gamle ishavsgaster imellom (1961):
Ennå eller enda?

Spørsmål: Er begge disse setningene riktige? Arbeidet er ikke gjort ennå. Arbeidet er ikke gjort enda.

Svar: Ennå har før vært regnet som riktigere i denne betydningen, og du kan gjerne holde deg til det, men b egge deler må regnes som korrekt. Tidsadverb: før bare ennå, nå likestilt Mange har lært at ennå er det eneste riktige i tidssammenheng: De bor der ennå. Arbeidet er ikke gjort ennå. Men i 1991 ble det slått fast med et språkrådsvedtak at den regelen ikke gjelder lenger. Enda ble likestilt med ennå. Det stemmer med vanlig talemål i store deler av landet. Man kan likevel gjerne følge den gamle skoleregelen om man vil. Merk at enda og ennå er likestilt bare som tidsadverb! Fremdeles bare enda i andre betydninger Som gradsadverb og subjunksjon må du nå som før bruke enda: enda større enn (gradsadverb) Han er sterk, enda han er liten (subjunksjon) Flere eksempler, med den nylig tillatte bruksmåten av enda i parentes og resten etter tradisjonelle regler: Manuskriptet er enda dårligere enn sist (gradsadverb) Manuskriptet er ennå (enda) ikke godt nok, enda det er bedre enn sist (tidsadverb og subjunksjon) Det spiller ikke noen rolle om det er nåtid, fortid eller framtid. Valget bør være det samme om det står «Manuskriptet var...». Nynorsk I nynorsk gjelder det samme som i bokmål, men i tillegg har vi valgfrie skrivemåter av hvert ord. Endå kan hete enda (hvis man skriver da for då) og enno kan hete ennå (hvis man skriver nå for no). Her setter vi bare opp de særnynorske formene endå og enno: Manuskriptet er endå dårlegare enn sist. Manuskriptet er enno (endå) ikkje godt nok, endå det er betre enn sist.
Reglar for forbokstavord som PC, TV, NATO, FN og WWF

Spørsmål: Kva er reglane for store og små bokstavar i forbokstavord?

Svar: Vi må skilje mellom ulike slags forbokstavord (initialord). Eitt skilje går mellom særnamn (eigennamn) og samnamn (fellesnamn). Eit anna skilje går mellom forkortingar som blir uttalte som ord, og forkortingar som blir uttalte bokstav for bokstav. Særnamn uttalte bokstav for bokstav: store Forkortingar for særnamn (eigennamn) blir oftast skrivne med store bokstavar: World Wildlife Fund > WWF Dei sameinte nasjonane > SN (eller FN, av De forente nasjoner) Norsk rikskringkasting > NRK Slike forkortingar les vi bokstav for bokstav: ve-ve-eff, ess-enn, eff-enn, enn-err-kå. Særnamn uttalte i eitt: store/små Særnamn i form av forbokstavord som kan lesast i eitt (akronym), kan skrivast på to måtar: North Atlantic Treaty Organization > NATO eller Nato UNESCO/Unesco Genitiv I genitiv legg vi ein liten s til: WWFs, FNs, NRKs, NATOs eller Natos, UNESCOs eller Unescos Samnamn: store/små Forbokstavord som er samnamn (fellesnamn), kan skrivast med store eller små bokstavar: BH/ bh (eventuelt behå), CD / cd, EDB / edb, ENØK/enøk, LP/lp, PC/pc, TV / tv, WC/wc Språkrådet tilrår gjerne små bokstavar i mykje brukte forkortingar, mellom anna fordi det da er lettare å skilje forkortingane frå særnamn. Di meir allment kjent eit fenomen med tilhøyrande forkorting er, di sterkare er tendensen til å velje små bokstavar. Dersom forkortinga i prinsippet kan lesast som eit ord, men i praksis blir lesen bokstav for bokstav, er det god grunn til å velje store bokstavar (jf. IT, IKT og ID). Nokre forkortingar skal i alle tilfelle skrivast med store bokstavar, m..a som AS, ISBN og PR. Bøying Merk bøyingsformene av ord som pc, tv, cd-rom: pc-en – pc-ar – pc-ane PC-en – PC-ar – PC-ane (ikkje: pc'en eller pcen eller PC'en eller PCen osv.) cd-rom-en – cd-rom-ar – cd-rom-ane CD-ROM-en – CD-ROM-ar – CD-ROM-ane I slike samnamn får vi apostrof før genitivs-s: ein pc's yting. Samansetning Forbokstavord som ikkje er akronym, får bindestrek i samansetningar: sommar-OL, FN-vedtak, farge-TV eller farge-tv, PC-kjøp eller pc-kjøp Forbokstavord som er blitt vanlege ord Ein del opphavlege akronym har fest seg i norsk som vanlege ord, til dømes hiv (av Human Immune Deficiency Virus 'menneskeleg immunsviktvirus'), laser og radar. Slike ord blir bøygde og samansette på vanleg måte: ein radar – radaren – radarar – radarane, laserskrivar, hivmedisin. Unnatak: ein del private namn og tekniske forkortingar Reglane ovanfor er etter den gjeldande offisielle rettskrivinga. Private institusjonar og firma rår sjølv over namna sine og kan avgjere korleis eventuelle forkortingar skal skrivast. Eit døme er DnB for Den norske Bank (ein arv frå DnC for Den norske Creditbank), som forresten vart endra til DNB i 2011. Eit anna døme er partinamn, som KrF. Innanfor fysikk og kjemi finn vi viktige internasjonale unnatak som dB og pH, og dessutan har heile feltet forsking og utvikling fått lov til å skilje seg frå hovudreglane med forkortinga FoU.
Algoritme

Spørsmål: Kan eg skrive ei algoritme – den algoritma på nynorsk? Kva kjem dette ordet av, forresten?

Svar: Nei, i rettskrivinga er dette eit hankjønnsord: ein algoritme – algoritmen – fleire algoritmar. Opphavet til ordet algoritme er at namnet til den arabiske matematikaren al-Khwarizmi i mellomalderlatin vart kopla til det greske arithmós ‘tal’. I Termposten 2/2018 (s. 4) finn du litt meir om emnet.
Kva er ei språkendring? Døme: sj-lyden for kj

Spørsmål: Korleis skal ein definere ei språkendring? Er det ei språkendring når mange yngre no seier /sj/ i staden for /kj/, t.d. /sjino/ i staden for /kjino/?

Svar: For at noko skal kunne kallast ei språkendring, må det slå igjennom og bli eit varig nytt drag i språket som dei fleste språkbrukarane i eit språksamfunn nyttar. Det må altså vere noko meir enn tidsbundne variasjonar, som t.d. moteord, som går av bruk att. Sj-uttale der folk før nytta /kj/, kan bli ei språkendring dersom denne uttalen held fram med å spreie seg. I boka Språkmøte. Innføring i sosiolingvistikk av Mæhlum, Akselberg, Røyneland og Sandøy (Cappelen Akademisk 2003) kan du finne ein utdjupande definisjon av språkendring. I kapittel 10, «Språkendring», drøftar forfattarane m.a. samanfall av sj-lyd og kj-lyd.
Kje og killing, bukk og geit

Spørsmål: Hva er forskjellen på kje og killing? Har det noe med kjønnet å gjøre? Kan man forresten snakke om hanngeiter?

Svar: Det er ingen forskjell. Både kje og killing er bare ‘unge av geit’. Geit er først og fremst hunngeit, men geiter i flertall kan ha begge kjønn. Hanngeit er knapt noe skikkelig ord, men det kan til nød brukes i en definisjon av bukk. Kje het på gammelnorsk kið, og killing er en avledning av kið med suffikset - ling. (Dette suffikset kan fungere «forminskende», men i dette tilfellet endres ikke betydningen. Det blir litt som når lam i en del dialekter også heter lamunge.) Ulike varianter Det er rimelig å kalle kje både grunnordet og hovedordet. Killing er en utbredt tilleggsvariant som noen steder er hovedordet. Killing har nok også hatt lettere for å feste seg som «koseord» blant språkbrukere som er mindre kjent med sau og geit. (Unge mennesker som bruker sj-lyd for kj-lyd, vil dessuten ha lettere for å gjøre seg forstått med /sjilling/ enn med /sje/, pga. forvekslingsfaren. De kan eventuelt ty til det ellers overtydelige geitekilling.) Lenge ble kje skrevet kid både i landsmål og dansk-norsk og riksmål. I landsmål uttalte man det med åpen i og stum d, altså mer eller mindre som /kje/. I riksmål er det blitt uttalt kjidd, som har vært svært uvanlig i norsk talemål ellers. I dansk heter det kid, mens killing betyr ‘kattunge’ (på norsk kjetling o.a.). Kid finner vi forresten igjen i engelsk. Det er lånt fra nordisk i sin tid. Engelskmennene utviklet tilleggsbetydningen ‘barn’. Vi har i nyere tid importert «kidsa» gjennom etteraping, uten å få med klangbunnen (sammenligningen med kje). Det er en ganske spesiell form for kidnapping. Geit og bukk Et geitekje er hunn, et bukkekje er hann. Bukker kan nok kalles geiter, men bare når de omtales sammen med (hunn)geiter. Geit er hele arten, uten hensyn til kjønn og alder. Men brukt om et spesifikt individ er geit bare et voksent hunndyr. Noe annet er kje eller bukk. Geitebukk brukes tradisjonelt sjelden (og nesten aldri dersom samtalen allerede dreier seg om geiter; da er det nok å si bukk). Før var det vanlig på bygdene med et eget ord for geit mellom 1 og 2 år: ei hane eller hone (av gammelnorsk ha ðna; med ganske forskjellig uttale rundt omkring; heine, håne ofl.) – ikke å forveksle med en hane (gammelnorsk hani, som selvsagt er motstykket til høne). Hane hos geit svarer til gimmer hos sau. Individer av begge arter, særlig hannene, kan i denne alderen også kalles risbit (egentlig dyr som eter ris ‘småkvist’). Det har også vært brukt dialektalt om menneskelige «kids» av hankjønn.
Påskrevet pass / påskrive pass

Spørsmål: Kvifor er det negativt å få passet sitt påskrive? Det er jo fint å ha mange stempel i passet – om ein ikkje lir av flyskam, da.

Svar: Årsaka er at det er ikkje snakk om den slags pass som vi i dag tar med til utlandet. Det handlar om pass i den gamle tydinga ‘skotsmål, attest’. Rett nok er det ein samanheng mellom dei to typane pass. Og opphavet til begge er italiensk passaporto, som opphavleg tyder ‘løyve til å passere hamna’. Passet som blei påskrive, er løpepass. Eit slikt pass fekk tenestefolk påskrive før dei blei oppsagde og kunne dra vidare. Handverkssveinar og soldatar fekk òg avskilspass. Uttrykket å gi nokon løpepass kan brukast om ‘å seie opp’ eller ’å kvitte seg med’ nokon. Ein attest kan saktens vere god, men å få passet påskrive er blitt nokså einsidig negativt, jf. det som står om uttrykket under paaskrive i Ordbog over det danske Sprog: faa sit skudsmaal udtrykt med tydelige, især dadlende ord; blive dadlet, gennemheglet (for udviste fejl) Uttrykket står forresten ikkje i ordboka over moderne dansk, Den Danske Ordbog. Ein seier heller berre «få læst og påskrevet» ’få en alvorlig irettesættelse eller kritik’.
Å foreslå nye ord

Spørsmål: Jeg har laget noen nye ord. Hvordan går jeg fram for å få dem godkjent?

Svar: Det settes av og til i gang prosjekter for å lage nye ord på visse fagområder, men det finnes ingen sentral godkjenningsordning for ord til allmenn bruk. Du må rett og slett prøve å spre ordene selv, helst med å bruke dem i en naturlig sammenheng, for eksempel i et avisinnlegg. Språkrådet fastsetter skrivemåten av ord, men driver ikke med ordproduksjon. Du kan gjerne sende forslag til oss, men vi kan ikke love å gjøre noe med dem. Språkrådet kan i noen sammenhenger anbefale ord, men det er uansett begrenset hvor mange mennesker vi når ut til. Det er praksis, vanlig språkbruk, som teller mest. Når et ord har vært brukt mye og lenge nok (akkurat hvor mye og lenge er umulig å si), blir det registrert av folk som redigerer ordbøker, og så kommer det kanskje i de største ordbøkene. Nye ord har lettest for å vinne fram hvis de bygger på noe som er kjent i språket fra før. Det må selvsagt også være behov for de nye ordene. Noen eksempler 22. april 1977 var det en blowout på Bravo-plattformen i Nordsjøen. Det engelske ordet ble brukt. Neste dag kom noen med forslag om å kalle det utblåsing eller utblåsning på norsk. Mediene tok det straks i bruk, og siden har dette ordet vært brukt om slike hendelser. I 1988 spurte vi i vårt blad Språknytt om noen kunne hjelpe oss med å finne et godt norsk ord for whiplash, en nakkeskade. En dame på Stord foreslo nakkesleng, og i dag er det ordet helt innarbeidet. For mange år siden fikk vi inn forslag om lysark i stedet for transparent og støtteark i stedet for hand-out. Disse ordene ble også tatt i bruk. Vi har ingen sammenhengende liste over nye ord, men vi presenterer noen ord i hvert nummer av Språknytt, som ligger på nettsidene våre. Under «Faste spalter» finner du spalten «Nyord». Se særlig artikkelen Nyord i Språknytt i perioden 1977–2010. Du kan også lese om « årets ord » på nettsidene våre.