hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Stemor og stefar i stedet?

Spørsmål: Jeg har i eldre tekster sett skrivemåtene stedmor, stedfar og stedbarn. Det virker mer logisk enn det som står i Bokmålsordboka, for ei stemor er jo opprinnelig i stedet for den virkelige mora. Hvorfor er ikke dette en godtatt skrivemåte?

Svar: Det er fordi Bokmålsordboka har rett; dette har ikke noe med sted å gjøre. Første ledd kommer av lavtysk stef-, jamfør også engelsk stepmother, svensk styvmor osv. Det lavtyske stef- har en parallell i gammelnorsk stjúp- (som senere ble stjúk- og stýk-, da -ps- i stjúpsonr ble til -ks-). Stjúp må opprinnelig ha betydd noe i retning av ‘som er frarøvet (foreldre/barn)’. På nynorsk kan det også hete stykmor osv. I Ivar Aasens ordbok står det f.eks. stjukbarn. Sted- i disse ordene er folkeetymologi, altså en omtolking basert på ordhistorie som virker logisk, men som ikke stemmer. Vi finner den i dansk og i dansk-norsk og riksmål fram til 1917.
Historisk presens: bruk og misbruk

Spørsmål: Når bør man bruke historisk presens, og hvor konsekvent må man være?

Svar: Det finnes nok ikke noe enkelt svar på dette. Man bør kjenne konvensjonene i sjangeren, unngå ytterligheter, føle seg fram og ikke minst passe på timingen. Historisk presens er gammelt. I gammelnorsk vekslet man meget fritt mellom presens og preteritum, ofte tilsynelatende umotivert. I moderne norsk brukes historisk eller dramatisk presens mer målrettet for å gi liv til fortellingen. Man slår gjerne over i presens idet handlingen spisser seg til. Det er blitt sammenlignet med å zoome inn på et motiv. Eksempel: Preteritum: I går skulle jeg sluke fire episoder av The Walking Dead. Jeg provianterte med brus og fleskesvor og satte kursen mot godstolen. Presens: Idet jeg setter meg til rette, hører jeg en rallende lyd fra badet. Stort sett er historisk presens et kurant virkemiddel, men i sportsspråket er det blitt så mye av det gode at mange irriterer seg, med rette. Eksempel: «Han kommer godt i gang, men mister piffen etter en halv runde.» Og så videre. For mye historisk presens kan bli masete og overdramatisk. Preteritum uten variasjon kan på sin side bli litt kjedelig i lengden, men det må regnes som det normale i sakprosa. Det er om å gjøre å finne en passende dose presens og legge inn skiftene der det er mest naturlig. Mer om historisk presens kan du lese i Norsk referansegrammatikk, s. 556–558.
Sykepleierstudent?

Spørsmål: Jeg arbeider med å utdanne sykepleiere, og jeg ser at studentene og utdanningen benevnes på forskjellige måter. Hvilke er mest riktige? S ykepleierutdanning eller sykepleieutdanning? Sykepleierstudent eller sykepleiestudent? Sykepleierstudiet eller sykepleiestudiet?

Svar: Bokmålsordboka, med offisiell rettskrivning, har bare formene med r i sykepleierelev og sykepleierskole, ved siden av tilsvarende former med sjuke -. Også vernepleierskole er nevnt. Dette sammen med institusjonsnavnet sykepleierhøgskole taler for r i ordene du nevner, men det er rimelig med valgfrihet i sammensetninger med - student og - studium. Noen synes at former som sykepleierstudent skurrer fordi en slik student ikke er sykepleier, men studerer faget sykepleie, jamfør logikken i medisinstudent og psykologistudent. Da er det verdt å huske at det også heter f.eks. lærerstudent, journaliststudent og veterinærstudent. Historie og utbredelse Begge typene, med og uten r, går langt tilbake i historien. Det er en tendens til at r-løs form er vanligst de første tiårene av tilværelsen til disse ordene, mens r-formen blir vanligere etter hvert (se nb.no) og dominerer når vi får sykepleierhøgskolene. Det samme gjelder når yngre slektninger med forleddene hjelpepleie(r)-, vernepleie(r)- og tannpleie(r)- kommer på banen. Men de siste tiårene har tidens tann tært kraftig på r -en i noen av sammensetningene. (Likevel ikke i dem med hjelpepleier-, for hjelpepleie er i minst grad av de nevnte «pleiene» et selvstendig begrep.) Enkle søk på Google i dag på sykepleie(r)utdanning stadfester at formen med r er mest utbredt. Det samme gjelder når etterleddet er - student, mens stillingen er jevnere for sammensetningen med - studiet. Dansk har for øvrig sygeplejeelev og sygeplejeskole, sygeplejestuderende / sygeplejerskestuderende og (mest) sygeplejerskeuddannelse. Svensk har derimot både sjuksköterskeelev, - skola og - utbildning. Norsk står altså i en nordisk spagat. Råd Rådet blir r i sykepleierutdanning (og vernepleierutdanning, tannpleierutdanning osv.) sykepleierhøgskole og på grunn av rettskrivningen sykepleierskole og sykepleierelev (jf. Bokmålsordboka) men valgfri r i sykepleierstudent/sykepleiestudent sykepleierstudiet/sykepleiestudiet Merk forresten at ubestemt form av det siste er sykepleierstudium/sykepleiestudium. Det er dessuten like korrekt med sjuke- i første ledd.
Barnevernstjeneste eller barneverntjeneste?

Spørsmål: Heter det barnevernsnemnd eller barnevernnemnd, barnevernsbarn eller barnevernbarn, barnevernslov eller barnevernlov osv.? Altså med eller uten s?

Svar: Ifølge Tanums store rettskrivningsordbok, som er den ordboka som inneholder flest sammensatte ord, skal det være binde-s (fuge-s) i alle sammensetninger med barnevern som førsteledd. Barnevernstjenester er altså riktig. Likevel kan barneverntjenester neppe kalles feil. I 1968 anbefalte Språkrådet benevnelsen barnevernspedagog etter en henvendelse fra Norges kommunal- og sosialskole. Malen var blant annet barnevernslinje og barnevernskurs, som man mente var vanligere enn variantene uten s. Barnevernsnemnda ble skrevet med -s-. Barneverntjenester uten s har likevel vært dominerende i skrift til nylig, og den relevante loven har hett barnevernloven. (Det er ganske vanlig å lage lovnavn uten fuge-s. Fuge-s står generelt sterkest i innarbeidede sammensetninger, svakest i ord som så å si lages på samlebånd.) Den nye loven om barnevern fra 2021 har likevel fått kortnavnet barnevernsloven. Det som står i Tanums ordbok, kan regnes som korrekt rettskrivning så sant det ikke motsies av andre normkilder. Når det gjelder fuge-s i treleddinger, må det tas et lite forbehold: Statusen til Tanums ordbok på dette området er til dels avhengig av at ordboka har fanget opp det som har vært gjengs bruk (usus). I dag har vi gjennom nb.no bedre oversikt over norsk språkbrukshistorie – vel å merke den skriftlige – enn noen ordbokredaksjon tidligere har hatt. Andre ord med - vern - + s Ser vi etter i litteraturen på nb.no, finner vi oftest -s- i sammensetninger med: ETTERVERN- (ettervernsarbeid, ettervernssenter, ettervernstilbud) HEIMEVERN- (heimevernsdistrikt, heimevernsøvelse) LANDVERN- (landvernssoldat) RETTSVERN- (rettsvernskrav, rettsvernsregel) De understrekede variantene står med s også i Tanums. Men Tanums har rettsvernregel uten s. Andre ord med - vern- mest uten s Sammensetninger med disse ordene har for det meste blitt skrevet uten s: ARBEIDERVERN- (arbeidervernlov) AUTOVERN- (autovernulykke) BRANNVERN- (brannverntiltak) DYREVERN- (dyrevernforening, dyrevernnemnd (men mer s etter 1960), dyrevernorganisasjon) GASSVERN- (gassvernkurs, gassvernmiddel) INDUSTRIVERN- (industriverntiltak) JORDVERN- (jordvernloven, jordverntiltak) LUFTVERN- (luftvernartilleri, luftvernkanon) MILJØVERN- (miljøvernarbeid, miljøvernkrav, miljøvernlov, miljøvernminister, miljøverndepartement, miljøverntiltak) MOTORVERN- (motorvernbryter) NATURVERN- (naturvernarbeid, naturverntiltak, naturvernområde) OLJEVERN- (oljevernberedskap, oljevernutstyr) PANSERVERN- (panservernkanon, panservernrakett, panservernvåpen) PLANTEVERN- (plantevernmidler, planteverntiltak, plantevernkonvensjon) SKOGVERN- (skogverntiltak) SMITTEVERN- (smittevernberedskap, smittevernloven, smitteverntiltak) STRÅLEVERN- (strålevernberedskap, strålevernloven) TANKVERN- (tankvernkanon, tankvernskyts) De understrekede ordene står slik uten s i Tanums, men Tanums har s i brannvernstiltak, dyrevernsnemnd og dyrevernsorganisasjon – og dessuten i strålevernsfysiker, enda ordet knapt er belagt i litteraturen.
Kjøre, seile eller gå med båt?

Spørsmål: Jeg har skrevet en artikkel om at man snart kan «gå med båt til Nordpolen». Som helt vestlending, halvt sørlending og halvt nordlending er jeg blitt opplært til at man «går med båt». Østlendingene i redaksjonen ler av meg. Jeg tyr nå til Språkrådet for å få svar på hva som er riktig.

Svar: Du har ditt på det tørre. De som har greie på skip og skipsfart, bruker ofte verbet gå om båter, når de ikke bruker seile. Eksempler på å gå: Båten går til Hammerfest. Vi gikk med stykkgods til England. Båten gikk (i fart) på England. Skipet går i morgen. Ferja går mellom Avvik og Oppstopperneset. Med skuter legger man dessuten gjerne ut på tokt. Større båter og skip kan gjøres seilingsklare og seile, enten de har seil eller ei: Hurtigruta seiler i allslags vær. I den andre enden av skalaen har vi små bruksbåter. Hvis man skal ut og fiske eller i et annet ærend med en slik en, skal man med tradisjonelle ord rett og slett ut med den eller ta båten dit og dit, ikke kjøre ut. Deretter er man ute med båten. Er årene ute, heter det naturligvis gjerne at man ror hit eller dit (eller padler). (Man kan dessuten ro fiske med større båt enn robåt.) Men det å kjøre båt har også sin plass i språket i dag, særlig når det er snakk om relativt små og raske båter, ikke minst slike som kjøres for kjøringens skyld. Både små og store båter med motor kan kjøres på nærmere bestemte måter, f.eks. på grunn. Og bruker man motoren på seilbåten, er det vel kjøring. (Dansk sejle kan til og med ha kano og vannscooter som objekt. Så langt tøyer vi det ikke på norsk.) Vi skal ikke helt glemme føring heller. En skipsfører fører skipet dit det skal. Og selve skipet kan føre både seil, flagg, folk og varer. Nøytrale valg er dra, reise og på nynorsk dessuten fare («ho fór med båten til …»). Stilen kan lett bli flat eller stiv om man unngår gå og seile. Det kan saktens hete å dra eller reise på cruise, men det er riktigst å si at kaptein Johnsen seilte/gikk med «Emperor of the Seas» til Karibia.
Gå ta banen

Spørsmål: Hvordan skriver vi «gå ta banen» på en korrekt måte? Jeg sikter til det munnhellet vi bruker for å uttrykke overraskelse.

Svar: Du kan trygt skrive det slik du har gjort det, selv om ta i denne betydningen (= av) ikke står i Bokmålsordboka eller Tanums store rettskrivningsordbok. Preposisjonen ta er en dialektvariant av ut av (= av), men det ville vært svært upraktisk å sette inn apostrofer for bokstavene u og v for å markere at de er sløyfet («gå 'ta' banen»). Skrivemåten «gåtta banen», som noen bruker, vil være uheldig fordi den tilslører den opprinnelige betydningen, altså ‘gå av banen’, uten at man får noe særlig igjen for det. Ta (altså u t a v) er egentlig ikke så mye rarere enn på, som kommer av op p + å (i eldre mål het på bare å).
Ord som rimer på pølse

Spørsmål: Er det noe norsk ord som rimer på pølse?

Svar: Nei. Det finnes ikke noe velkjent eller utbredt norsk ord som rimer på pølse, med mindre vi tar utgangspunkt i dialektuttale. [Vi ber om at lesere som ikke takler dette svaret, slutter å klage til Språkrådet.] Hvis vi går litt utenom den slagne landevei, finner vi mølse, som er dialektuttale av mylse. Ordet kan bety det samme som dravle eller gomme. Men skrivemåten i nynorsk er mylse (eller mylske), på bokmål heter det mølske. Det norrøne vǫlse gjengis av og til som vølse (og kan nok finnes igjen i den formen i dialekt også), men det teller neppe som et moderne norsk allmennord. Heller ikke eventuell dialektal ø-uttale av rylse / rolse er noe å legge vekt på i denne sammenhengen. Ellers har vi å kjølse, som er kjent blant annet i Trøndelag. Det betyr ‘å kulse’. I en eldre dansk revyvise heter det «En pølse / skal serveres med føl'lse», men følelse rimer ikke helt på pølse i vanlig norsk. Lenger kommer vi ikke, med mindre vi går til eldre nynorsk. Der finner vi pylse. En fransk hotdog kan med enderim kalles pylse i hylse! PS: Av en eller annen grunn mottar vi stadig (til dels rasende) henvendelser fra folk som hevder at pølse rimer på sølvskje, altså søllsjé. Vi minner om at pøllsjé ikke er den vanlige uttalen av pølse. Mange steder på Østlandet og i Midt-Norge heter det /pøsj/ eller /pøsje/, men bare noen få steder finner man sj-lyd sammen med l, og da neppe i kombinasjon med trykk på e-en.
Jesu, Kristi, Pauli og Columbi

Spørsmål: Hvorfor heter det Jesu og Kristi når det er tale om noe som er knyttet til Jesus/Kristus, som for eksempel Jesu fødsel og Kristi himmelfart? Er formene obligatoriske, eller kan man skrive Jesus', Kristus'?

Svar: Dette er genitivsformer som vi har arvet fra latin, som kristendommen kom til landet med. Kristi er en obligatorisk form. Det samme gjelder Jesu, i alle fall i faste uttrykk. I samme gate har vi det faste uttrykket et pauli ord. Men det er ikke bare ord knyttet til kristendommen som får slike former. Vi kan legge til et columbi egg. Dette er faste uttrykk der endelsen ikke kan skiftes ut med -us. Uttrykkene er så innarbeidet som helheter at navnene Paulus og Columbus er kommet i bakgrunnen og har fått liten forbokstav. Sier man i stedet Columbus' egg, går tankene i retning sjøfarerens frokost. Når det gjelder Paulus og Peter i andre sammenhenger, har de norske variantene Paulus' (uttalt /paulus/ eller /pauluses/) og Peters for lengst overtatt for Pauli og Petri, jamfør Paulus' brev, Paulus' misjonsreiser og merkedagen Peters stol (før ofte henholdsvis Pauli og Petri, sistnevnte av nominativ Petrus). I navn på kirker finner vi begge typene. Kristus er et navn som i genitiv nesten bare forekommer i faste uttrykk, og da med Kristi, jf. Kristi fødsel og Kristi himmelfartsdag. Jesus skal etter ordboka bare ha Jesu i genitiv: Jesu fødsel, Jesu oppstandelse, Jesu mor, Jesu navn. (Jesu er forresten en utypisk genitiv i latin. Det henger sammen med at navnet kom til latin via gresk.) Jesu -kravet brytes nok ofte når man omtaler mer tilfeldige ting knyttet til Jesus. Hvis det blir for stivt med f.eks. «Jesu sandaler», kan man alltid skrive det om til «sandalene til Jesus». Da slipper man også å vurdere om man skal si /jesus/ eller /jesuses/, som er de to måtene å uttale Jesus' på. Jesu samtidige, keiser Augustus, får en simpel -us med apostrof der han i gamle dager kunne få en -i. I dag behandler vi til og med Moses som folk flest. Før ble han i genitiv til Mose, som vi ser spor av i Mosebøkene. Vanlige dødelige som bærer navnet Jesus, får det bøyd på vanlig måte: «Jesus' joggesko», «Jesus sine joggesko» eller «joggeskoene til Jesus».
Spørsmålstegn etter retoriske spørsmål?

Spørsmål: Har dere noen synspunkter på tegnbruk etter retoriske spørsmål?

Svar: Hvis spørsmålet har den minste karakter av utbrudd, kan du trygt bruke utropstegn. Det er h ovedregelen for retoriske spørsmål. Men du kan også følge språkfølelsen din og sette spørsmålstegn der du finner det mest naturlig. Her er noen eksempler på retoriske spørsmål som man med fordel kan sette utropstegn etter: Kan du være så vennlig å fjerne hånden din fra låret mitt! Hvordan er dette mulig! Hvor lenge var Adam i paradis! Man kan på denne måten skille mellom Ikke sant? (mer eller mindre oppriktig spørsmål eller bønn om stadfesting) og det bekreftende og entusiastiske Ikke sant! (nyere kortvariant av Ja, ikke sant!).
Nødt FOR og nøydd FOR? Eller TIL?

Spørsmål: Fleire og fleire skriv nøydd for i staden for nøydd til. Kva bør ein bruka?

Svar: Nøydd til (og bokmål nødt til) er det tryggaste valet i skrift, det vil seia det mest nøytrale. Varianten nødt for kom inn i litteraturen frå talemålet for litt over hundre år sidan, fyrst i lokalaviser, så i romanar, særleg i replikkar. Nødt for dukkar opp i eldre kjelder frå både Trondheim, Bergen og området rundt Oslofjorden. I nynorsk kjem varianten med for til syne seinare enn i riksmål/bokmål, og han held seg lenge mest i sørvest. Mykje tyder på at han har storparten av røtene sine i norsk bymål. Før år 2020 nemnde Bokmålsordboka berre nødt til, men no har for kome med. Nynorskordboka har lenge hatt begge variantar i tillegg til berre nøydd å (litt avhengig av samanhengen). Det Norske Akademis ordbok har med nødt for, men stemplar det som «dialektalt». Norsk Ordbok, som har med mykje tilfang frå talemålet, nemner både nøydd om, nøydd for og nøydd til. I eldre nynorskordbøker finn vi berre nøydd om og nøydd til. Det er desse variantane som har vore dei vanlegaste i tradisjonelt bygdemål. I tillegg har vi altså det snaue nøydd å – og dialektalt på Vestlandet nøydd te, særleg dei stadene der å tradisjonelt heiter te. Uttrykket heng saman med seiemåten å nøyda nokon til noko, der nøyda tyder ‘tvinga’.
Skrifta på veggen

Spørsmål: Kva kjem dette uttrykket av, og kva betyr det eigentleg?

Svar: Å sjå skrifta på veggen er å sjå at det lir mot slutten, og at det er for seint å gjera noko med det. Den som ikkje ser skrifta på veggen, er blind for lagnaden og i verste fall dauv for åtvaringar. Uttrykket skriv seg frå Daniels bok kapittel 5 i Det gamle testamentet, som fortel om eit gjestebod der kong Belsasar og stormennene prisa gudane sine medan dei drakk frå kar som var bortførte frå templet i Jerusalem. I lause lufta synte det seg då ei hand som skreiv på veggen at dagane til Belsasar og det babylonske riket hans var talde. Skrifta på veggen var mene, mene, tekel, ufarsin. Korkje Belsasar eller vismennene hans kunne tyda dette. Dei laut tilkalla Daniel, ein av dei bortførde judearane. Han tydde skrifta slik: Mene: Talt har Gud dagane åt kongedømet ditt og gjort ende på det. Tekel: Vegen er du på vekta og funnen for lett. Peres (jf. ufarsin): Delt er riket ditt og gjeve til medarane og persarane. Belsasar vart drepen den natta. På engelsk Wikipedia står ei utdjuping: these words are known Aramaic names of measures of currency: MENE, a mina (from the root meaning “to count”),TEKEL, a spelling of shekel (from the root meaning “to weigh”), PERES, half a mina (from the root meaning “to divide,” but additionally resembling the word for “Persia”) I dette lagnadstunge kapittelet i Bibelen finn vi altså grunnlaget for heile fire faste uttrykk: å sjå skrifta på veggen / å se skriften på veggen å vera vegen og funnen for lett / å være veid og funnet for lett = ‘å ha blitt vurdert og avvist ’ NNs dagar er talde / NNs dager er talte = ‘NN døyr snart’ eit mene tekel / et mene tekel = ‘ulukkesvarsel eller høgtidleg åtvaring om lagnaden’ Sjå òg Wikipedia.
Fukk!

Spørsmål: Er ordet fuck eigentleg norsk? Eg las nett ein artikkel i avisa der det står at «det norrøne fokka kan bety både ‘ha sex’ og ‘ødelegge’».

Svar: Engelsk kan ha fått ordet frå gammalnorsk i si tid, men det hadde nok ikkje den påståtte dobbeltydinga den gongen. Dessutan heitte det at fukka med -u- (som rett nok hadde o-uttale). Det nedarva norske ordet heldt seg lengst i Hordaland, Telemark og Vestfold, som å fukka/ fukke (helst uttalt med trong ó). Tydinga var mellom anna å ha sex, truleg med støytinga eller skuvinga att og fram i fokus (jf. å jukka). Slang-bruken av ordet fuck med ø-, a- og å -uttale og valdelege attåttydingar (jf. to fuck up) er noko nytt som vi har frå engelsk. (På Voss kunne uttrykket det fukkar seg tyda at det lagar (= ordnar) seg; det var altså snarare eit plussord enn eit ord for skade og øydelegging.) I islandsk er interjeksjonen «fokk!» innlånt frå engelsk fuck i åttiåra og har spreidd seg kraftig. Der òg fanst eit eldre verb med fleire tydingar frå før (fokka ‘pusla; slenga’ o.a.). Det gamle ordet kan ha hatt band til fukka, men etymologien er uviss, og ordet var innlånt etter norrøn tid. Sjå elles under Aktuelt ord på nettsidene våre.
Forhåndsregel eller forholdsregel?

Spørsmål: Jeg lurer på om ordet forhåndsregel er et egentlig ord, eller om det bare er en misforståelse av forholdsregel.

Svar: Forhåndsregel er først og fremst en misforståelse av forholdsregel. I de aller fleste tilfeller er det ordet forholdsregel som bør brukes. For å oppklare misforståelsen må vi først granske ordet forholdsregel nærmere. Norsk ordbok på ordnett.no forklarer det slik: forholdsregel forberedende skritt til å møte en vanskelig situasjon: ta sine forholdsregler / ta, treffe de nødvendige forholdsregler mot noe Synonymer: disposisjon, foranstaltning, forføyning, forsiktighetsregel, kautel, sikkerhetsforanstaltning Det handler om hvordan man skal forholde seg i framtida. Se også den opplysende ordhistorien i Ordbog over det danske Sprog. Du kan altså bruke forholdsregel i betydningen ovenfor. Forhåndsregel er det imidlertid tryggest å ligge unna. Vil du ha mer bakgrunn, kan du lese videre. Misforståelsen Forholdsregler er oftest føre-var-tiltak eller «føregjerder», som det kan hete på nynorsk. De tas med andre ord på forhånd, så det er ikke det minste rart at mange har misforstått ordet. Og det bidrar ikke til å øke oppklaringsprosenten at håndvask kanskje er vår fremste forholdsregel under pandemier (farsott). Misforståelsen er sikkert hundre år gammel, men den ble holdt i sjakk av våkne lærere, redaktører og korrekturlesere i mange år. Mens forhåndsreglene bare utgjorde et par prosent av beleggene i trykte kilder før år 2000 (jf. nb.no), er forholdet på Internett i dag (der det er relativt mindre korrektur og kvalitetskontroll) muligens minst én til tre (søk med site:no). Forhåndsregel — i nyere deskriptive ordbøker, men ikke anbefalt Det Norske Akademis ordbok har tatt inn ordet forhåndsregel i to betydninger: 1) ‘regel som er gitt på forhånd’ 2) ‘forholdsregel’ Den første betydningen er svært sjelden, og er neppe den folk flest legger i ordet. Betydning 2 (altså forhåndsregel brukt som forholdsregel) er utstyrt med advarselen «uheldig». Den er ikke oppført i vanlige rettskrivningsordbøker som Bokmålsordboka og Nynorskordboka. Flere synonymer for forholdsregel På nynorsk har det før helst hett føregjerd, åtgjerd eller rådgjerd. De to siste ordene er også brukt i bokmål, særlig i lovspråk rett etter siste krig. Den mest typiske forholdsregelen er en sikkerhetsforanstaltning (trad. nynorsk føregjerd, tryggingsåtgjerd eller tryggingstiltak). I nyere tid har forberedelser og tiltak (bl.a. sikkerhetstiltak, sikringstiltak, forberedende tiltak og forebyggende tiltak) tatt over mye av plassen til forholdsregel i bokmål. Det blir nok klarere slik.
Steinkast

Spørsmål: Eg har fleire gonger fundert på kor langt eit steinkast er. Veit de om det finst noko slags cirkamål for det?

Svar: I Nynorskordboka er steinkast forklart som 1 ‘steinkasting’ og 2 ‘avstand, lengd så langt som ein kan kaste ein stein’. Ordboka nemner «det ligg berre eit steinkast unna» som døme på praktisk bruk. Eit steinkast er eit særs omtrentleg mål, som berre kan sirklast varsamt inn. For kven er «ein» i definisjonen? Det er vel ofte ein sjølv. I så fall er det ikkje fritt for at somme overvurderer styrken og kasteteknikken sin noko. Eller kanskje målet nærmar seg eit gjennomsnitt av (tenkte) gjennomsnittskast hos ulike personar? Det er i så fall ikkje til mykje hjelp! Ordlaget finst i fleire språk, og det er all grunn til å tru at vi har hatt noko liknande i målet sidan steinalderen. Det eldste litterære dømet er frå Det nye testamentet: «Jesus drog seg ifrå deim (læresveinane) so langt som eit steinkast og lagde seg på kne og bad» (Luk 22,41). Det var nok ingen som tok nøyaktig mål då heller.
Stopp en hal!

Spørsmål: Heiter det stopp ein hal, stopp ein halv, stopp en hal eller stopp en halv? Eg har sett alt mogleg. Kva kjem dette uttrykket av?

Svar: Skriv helst stopp en hal i begge målformer. Stopp en hal er opphavleg eit austnorsk sjømannsuttrykk som ifølgje fleire ordbøker er basert på det engelske stop and haul ‘stans med å hale’. Den vanlege tydinga i dag er ‘vent no litt’. I engelsk kan and ‘og’ fungera underordnande i formuleringar som try and og stop and. Jamfør slike ubestemmelege doble imperativar i norsk uformelt talemål: «slutt og/å tull». Det er godt mogleg at ordlaget snarare kjem av eldre nederlandsk stop en haal, og då kanskje i tydinga ‘stopp og (så) hal’, utan at det bør ha noko å seia for den norske skrivemåten.