hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Vil du være snill Å eller snill OG hjelpe meg?

Spørsmål: Hva er riktig her? Og hva med «være snill Å/OG»?

Svar: Hvis du vil gardere deg mot kritikk, bør du velge mellom disse to variantene: Infinitiv: 1) være snill og hjelpe 2) være så snill å hjelpe Imperativ: 1) vær snill og hjelp 2) vær så snill å hjelpe Preteritum: 1) var snill og hjalp 2) var så snill å hjelpe Om det står snill, gild, grei eller vennlig, spiller ingen rolle for det grammatiske. Altså kan det hete både: Vær vennlig og hjelp meg! og Vær så vennlig å hjelpe meg! Noen hevder at varianten være/vær/var snill å hjelpe er ugrammatisk, men det er for sterkt sagt. Særlig på nynorsk og i dialekt er det tradisjon for denne formuleringen i tillegg til de andre. Se utdypning på nettsidene våre, der det også er åpnet for: vær så og snill og hjelp Denne kombinasjonen har lang tradisjon i skriftspråket selv om den ikke består den såkalte fortidsprøven helt uten anmerkninger.
Milepæl og milepælssamtale på nynorsk

Spørsmål: I seniorpolitikken vår nyttar vi omgrepet «milepælsamtale». Finst det eit omgrep med same meiningsinnhald på nynorsk?

Svar: Nyleg vart ordet milepæl teke inn i Nynorskordboka, men dei som held seg til traust og tradisjonell nynorsk, skriv påle i staden for pæl og vil nok skriva noko anna enn milepæl. Tradisjonelt heiter det helst milestolpe eller milestein på nynorsk. Kva skal ein kalla milepælssamtale om ein held seg til det tradisjonelle? Milestolpe er det vanlegaste ordet for milepæl, men samansetjinga milesteinssamtale er meir praktisk enn milestolpesamtale. Utdjuping Pæl heiter altså helst påle på nynorsk og i tradisjonelt norsk talemål rundt omkring i landet. Pæl vart offisielt godkjent fyrst i 1985, utan at milepæl vart teke med i rekninga. Milepælen kom inn i 2021. Det vanlegaste ordet for milepæl har vore milestolpe (ikkje milepåle). Det gjeld både i konkret og overført tyding. Her er det eldste trykte dømet: «Kunstverk standa atter som Milestolpar paa den Vegen, som Manna-ætti hever gjengit etter» (Ferdaminni fraa Sumaren 1860, av Aasmund Olavsson Vinje). Milestolpar av stein (frå Kristian 5.s tid) har ein gjerne omtala nettopp som milesteinar. Ein eller to s-ar etter pæl? Det bør heita milepælssamtale med to s-ar på begge skriftmål. Det vanlegaste er å skriva milepælsplan, ikkje milepælplan.
Kan jeg skrive «Med vennlig hilsen»?

Spørsmål: Stemmer det at man må skrive enten «Med hilsen» eller «Vennlig hilsen», og at «Med vennlig hilsen» er feil? Og hva med flertall? Jeg ser at noen skriver «Med vennlige hilsener».

Svar: Rent grammatisk er det helt i orden å skrive «Med vennlig hilsen». Flertall bruker vi normalt ikke i selve hilsenen. Mange har lært at det eneste riktige er å velge enten «Med hilsen» eller «Vennlig hilsen», ikke noe annet. Den som vil være helt trygg og ikke risikere kritikk fra noen, kan gjerne følge denne skikken. Kanskje bør man ikke være så redd for å sløyfe «vennlig». Det kan lett gå inflasjon i overflatisk vennlighet. I statstjenesten er «Med hilsen» oftest godt nok, og i f.eks. vedtak er det ikke alltid noen hilsen i det hele tatt. Her kan man følge tradisjonen der man arbeider, om ikke noe annet er vedtatt. «Med vennlige hilsener» er et uttrykk vi helst finner i tvilsomme oversettelser. Flere hilsener fra én til én er ikke vanlig på norsk. Dersom man skal hilse fra flere, er det ikke galt med flertall, men det er heller ikke nødvendig. Eit par tilleggsmoment til slutt: Forkortelsen «Mvh.» er neppe vennligere enn bare «Hilsen». Skal man først være ekstra vennlig, kan man koste på seg å skrive ordene fullt ut. Merk at det ikke skal settes komma mellom «hilsen» og navnet! Les mer om hilsener i e-post på denne siden.
FN eller SN på nynorsk?

Spørsmål: Kva heiter FN på nynorsk?

Svar: På nynorsk kan ein velja fritt mellom forkortingane SN og FN, men det fulle namnet er Dei sameinte nasjonane. Det er vanskeleg å gjera alle forkortingane i eit mindretalsspråk godt kjende i heile språksamfunnet. Ein har opna for bruk av FN på nynorsk mellom anna for at bokmålsbrukarar straks skal forstå tekstar der berre forkortinga er brukt. I tekstar der ein har høve til å skriva Dei sameinte nasjonane (SN) tidleg i teksten, er det mindre grunn til å bruka varianten FN enn elles. Kvar gong ein skriv FN, blir det sjølvsagt litt vanskelegare for folk å kjenna att SN i neste omgang. Tilhøvet mellom nynorsk og bokmål i denne samanhengen kan jamførast med tilhøvet mellom norsk og engelsk, jamfør forkortingane WTO og WHO for Verdens handelsorganisasjon / Verdshandelsorganisasjonen og Verdens helseorganisasjon / Verdshelseorganisasjonen.
Dobbelt pris

Spørsmål: Er det rett av Kiwi å bruke uttrykket dobbelt pris tilbake? Pris er jo eit hannkjønnsord, og då er det vel rett med dobbel pris tilbake?

Svar: Mange har spurt oss om «dobbelt» i slagordet, men Kiwi har sitt på det tørre. Som det går fram av Bokmålsordboka, kan dette ordet bøyast på to måtar i begge målformer, her i bokmål: den er dobbel – det er dobbelt – de er doble den er dobbelt – det er dobbelt – de er dobbelte (I samansetningar skal ein nytta dobbelt- i bokmål: dobbeltagent. Nynorsk har valfritt dobbelagent.) Men er det prisen ein får att? Det er rart at berre éin har skrive og spurt om det ein får tilbake, strengt teke er ein pris eller ein sum. «Dobbelt pris» er nok ein språkleg snarveg. Meir omstendeleg sagt er det ein får tilbake, dobbelt så mykje som det ein har betalt. Men dette moglege lytet må Språkrådet ta på si kappe, for Kiwi spurde Språkrådet til råds før dei valde slagordet.
Case sensitive

Spørsmål: Kva heiter case sensitive på norsk?

Svar: I Norsk dataordbok står versalsensitiv. Versalar tyder ‘store bokstavar’, så ein kan saktens diskutera om det er heilt dekkjande, men det spelar ikkje så stor rolle dersom ordet kjem i bruk. Et kortare framlegg er versal-var (var i tydinga ‘følsam’) men det ordet er nok paradoksalt nok for slåande til å slå gjennom. I Teknisk engelsk-norsk ordbok står skiftsensitiv, jamfør at skift er det vanlege på norsk for shift på engelsk. Skiftskiljande (bokmål skiftskillende) ville kanskje vore best. I dataprogramsamanheng heiter det jo gjerne at datafeltet skil mellom store og små bokstavar. Den svenske datatermgruppa tilrår skiftlägeskänslig og nemner at versalkänslig òg er brukt. I dansk har vi sett at versalfølsom er i bruk.
Det motsatte av innbilsk?

Spørsmål: Jeg har lurt lenge på hva det motsatte av innbilsk er. Finnes det er eget ord for dette? Utbilsk?

Svar: Nei, det finnes ikke noe opplagt antonym, bortsett fra uinnbilsk. Utbilsk er det i alle fall ingen logikk i. Ifølge en ordbok kan innbilsk være det samme som jålete, pretensiøs, selvgod, forfengelig, overlegen og narraktig. Kanskje antonymene til disse kan brukes? Ujålete og upretensiøs er jo vanlige ord. Sannsynligvis er en uinnbilsk person minst én av disse tingene: jordnær, liketil, endefram, nedpå, beskjeden, selvfornektende, smålåten, selvironisk eller ydmyk. Har man sagt noe av dette om noen, trenger man kanskje ikke legge til at vedkommende er det motsatte av innbilsk. Ellers koster det lite å bruke to ord: «ikke innbilsk»
Kan det med tiden bli bare ett språk i Skandinavia?

Spørsmål: Jeg lurer på om kanskje norsk, svensk og dansk i framtiden kan bli ett språk. Eller om iallfall svensk og norsk kan bli det? Tross sine ulikheter er de jo likere enn dialekter innenfor andre språk rundt om i verden.

Svar: Det har du rett i. Dessverre er det ingen som kan svare sikkert på spørsmålet. For det første er det vanskelig å definere hva et språk er, ut fra rent språklige kriterier. Den latvisk-amerikanske språkforskeren Max Weinreich satte det på spissen og sa at et språk er «en dialekt med egen hær og flåte». Den tyske lingvisten Heinz Kloss prøvde å løse problemet ved å dele språkbegrepet i to, slik: Avstandsspråk er ulike språk fordi de ikke er gjensidig forståelige (som norsk og tysk). Utbyggingsspråk, som kan være gjensidig forståelige (som norsk og svensk), er utbygd med rettskrivning, brukes som normerte språk i medier, kirke, skole osv. og oppfattes som forskjellige på språksosialt grunnlag. Nynorsk og bokmål er på mange måter like mye (eller lite) to forskjellige språk som for eksempel bokmål og dansk er det, men de blir regnet som to varianter av norsk fordi de begge brukes innenfor den norske staten. Det er klart at norsk, svensk og dansk stammer fra det samme språket, som kalles urnordisk. Etter at de urnordiske dialektene skilte lag, har de blitt oppfattet mer og mer som egne språk. Dette henger naturligvis sammen med at Norge, Sverige og Danmark lenge har vært tre selvstendige land med hver sin offentlighet, og språkene har med noen unntak blitt «utbygd» hver for seg. Dansk, svensk og norsk har saktens påvirket hverandre etter at de skilte lag, men prosessene som går motsatt vei, er fremdeles sterke, i alle fall om man skal tro nordmenn som forteller at de må snakke engelsk for å bli forstått i København. Hvis Norge, Sverige og Danmark skulle slå seg sammen til én stat, kunne de skandinaviske språkene eller dialektene blitt mer like, og noe ville da sikkert blitt gjort for å tilpasse skriftspråkene til hverandre. Men i dag virker det fjernt.
Kvifor u i «humle» og «rumpe», men o i «somle» og «lompe»?

Spørsmål: Kvifor skriv vi humle og rumpe med u, men somle og lompe med o?

Svar: I humle og ein del andre heimlege ord har u halde på den gamle uttalen av denne bokstaven. I gammalnorsk stod bokstaven u for ein o-lyd, slik han gjer i mange andre språk den dag i dag. Seinare skjedde det endringar i lydsystemet, slik at ein i staden fekk den spisse norske u-lyden i dei fleste posisjonar. Men framfor m og ng heldt den gamle uttalen seg stort sett. Jamfør den vanlege uttalen av ord som dum, rumpe, hummar, ung, tung. I eldre nynorsk vart u nytta nokså konsekvent føre m og ng i ord der uttalen var u eller o (ikkje å) i dialektane. Til dømes skreiv ein um for /om/ fram til 1938. Lenge skreiv ein òg å sumle og å fumle. Utetter på 1900-talet gjekk ein smått om senn over til å somle og å fomle (sideformer i 1917, hovudformer i 1959). Dette skulle vera meir lydrette former, men sidan dum og humle vart ståande, slik at <um> faktisk framleis stod for /om/, er det like rett å sjå det som bokmålstilnærming. I 1996 fekk vi lompe for lumpe. Men det heiter framleis lumpent og dumt på både nynorsk og bokmål. Gomle skriv vi med o fordi det kjem av gom(me) (som har o-lyd). Skrivemåten skal visa samanhengen mellom orda. (På dansk skriv dei gumle og gumme.)
Per nå

Spørsmål: Jeg undres ofte over bruken av « per nå », for i mitt hode skal det være «per i dag». Er begge uttrykkene gyldige, og kan de brukes om hverandre?

Svar: Uttrykkene betyr oftest det samme, men det er tryggest å bruke per i dag eller skrive helt om. Preposisjonen per brukes i en del tidsuttrykk, for eksempel «per 8. februar er saka uavklart». Denne bruken er omtalt i Bokmålsordboka. Uttrykket per i dag er uproblematisk. Vi har også uttrykkene per dags dato og det gamle per omgående med betydningen ‘straks’. Per nå er laget over samme lest, men har ikke tradisjonen bak seg på samme måte som de andre uttrykkene. Betydning Per i dag kan være rundt (som når i dag betyr ‘for tida’), men kan også ha eksakt referanse til dagen i dag. Per nå kan vise til tidspunktet ‘akkurat nå’, men hvis vi søker på nb.no etter eksempler fra avisene, ser vi at det sjelden er brukt så presist. Vurdering I likhet med per i dag brukes per nå ofte uten god grunn. Se den kritiske omtalen av per nå og det mer påfallende uttrykket per tidspunkt i Aftenpostens språkspalte i 2017. Ofte er hele tidfestingen unødvendig. Da tjener uttrykket bare til å drøye talen, noe som for så vidt kan komme vel med når man trenger tid til å områ seg. (Her kan per nå likevel ikke konkurrere med det omstendelige uttrykket på det nåværende tidspunkt.) Selv om per nå er brukt en del i skrift, er det ikke beskrevet i noen av ordbøkene våre. Språk endrer seg, og språkbruk er avhengig av sjanger og stilnivå, men vi vil nok (per i dag) anbefale å bruke mer etablerte uttrykksmåter.
Ekstramural

Spørsmål: Jeg har hørt noen si at de skal i et «ekstramuralt» møte når møtet holdes et annet sted enn der de jobber til daglig. Finnes ordet ekstramural i norsk, og hva kommer det av?

Svar: Ordet ekstramural brukes i noen grad på norsk, men kan ikke uten videre anbefales i allmennspråket. Ekstramural ser ut til å være noe brukt i medisinsk fagspråk, blant annet om behandling utenfor sykehus. Opprinnelsen er latin extra muros, som betyr ‘utenfor murene, utenfor veggene’, for ikke å si ‘utamurs’. Inn i norsk er ekstramural ganske sikkert kommet via engelsk, der det ifølge en stor ordbok kan bety ‘som finner sted utenfor en institusjons (bys etc.) område’. Man støter på ordet ekstramural i mange norske tekster på Internett, men på nb.no finner vi bare en håndfull eksempler fra før år 2000. Men det står i visse ordbøker og må nok regnes som et etablert ord i norsk i dag, selv om det har et visst motepreg. Vi vil ikke nettopp anbefale noen å ta ekstramural i bruk i allmennspråket. På norske arbeidsplasser heter dette bare «utenfor huset» e.l., og i alle fall ikke «extra muros». På den andre siden kan man jo forstå at det trengs et adjektiv for « utamurs aktiviteter», jamfør det nyttige «utaskjærs virksomhet».
Karakter eller rollefigur?

Spørsmål: Eg har fleire gonger i det siste sett ordet karakter brukt om fiktive personar i filmar og teaterstykke. Kan ein bruke dette ordet på den måten?

Svar: Det er ikkje umogleg, men bruk helst rollefigur. Vi finn karakter i den aktuelle tydinga i norske ordbøker. Ordet vart nytta ein del om rollefigur på 1800-talet og før, og i nyare tid har denne bruken auka kraftig med engelsk påverknad. Vi tilrår ordet rollefigur, som har vore godt innarbeidd i norsk fagspråk på 1900-talet attåt rolle, figur, person og skikkelse. Kva som høver best, kjem an på nyansen og den språklege samanhengen. Rollefigur (rollfigur) er òg nytta i svensk. Både svensk og norsk Wikipedia har opplysande artiklar om ordet.
Hurtigrute og hurtigruteskip

Spørsmål: Heter det hurtigruta, eller må man skrive hurtigruten? Og skal det være stor eller liten forbokstav?

Svar: Du kan trygt skrive hurtigruta om institusjonen og hurtigruteskipene. Bare selve selskapet heter Hurtigruten. Hurtigrute har lenge vært et fellesnavn i norsk, så man kan skrive hurtigruta (som er den vanligste formen langs kysten) eller hurtigruten med liten h om både den faste ruta Bergen–Kirkenes–Bergen og om hvert skip som inngår i den. Det er bare selskapsnavnet som må skrives Hurtigruten. Her er et innlegg om emnet fra Dag og Tid 10.11.2017:
Sjefditt, men sjefsdatt

Spørsmål: Det heter tydeligvis sjefredaktør og ikke sjefsredaktør. Men det er vel en sjefsstilling, med -s-? Hvor er logikken?

Svar: Dette henger sammen med et tradisjonelt mønster der sjef- betyr ‘over-’ og sjefs- betyr ‘som hører til sjefen’. Mønsteret kan være i ferd med å rakne, men det er viktig å beholde det der vi ellers får tvetydighet, som i sjef(s)sekretær. ‘Over-’ eller ‘sjefens’? Slår du opp i større ordbøker, vil du se at det står sjefarkitekt, sjefarkivar, sjefflyger, sjeffotograf, sjefforhandler, sjefingeniør og sjefredaktør uten -s-. Vi kan legge til sjefdirektør og sjefflygeleder. Sjeføkonomene lyder stort sett regelen, enda de oftest mangler i ordbøkene. Sjefkokk (overkokk) er av samme slag, men sjefskokk i samme betydning ble fort vanlig. Felles for alle disse er at sjef- betyr ‘hoved-’ eller ‘over-’. En sjefsekretær er en førstesekretær. En sjefssekretær er derimot sjefens sekretær, slik en sjefstjener (foreldet) er sjefens tjener. Disse hører altså til sjefen i en viss forstand, nesten på linje med sjefskontor, sjefsstilling og sjefsegenskaper. Avvik fra hovedmønsteret finner vi langt tilbake i de fleste parene, men sjelden i sjefredaktør. Tendens: nye sjefer får -s- uansett Sammensetningene sjefredaktør (som er av de eldste ordene her) og sjeføkonom (som er nyere) bygger altså på den samme logikken som chief editor og chief economist. Det virker som om sjef- i betydningen ‘hoved-’ ble svekket utover på 1900-tallet, mens substantivet sjef med tilhørende fuge-s ble styrket (helt til engelsk – men bare i enkelte tilfeller – fikk større innflytelse). Mellom sjefredaktørene og sjeføkonomene er det mange betegnelser som vakler mellom sjef- og sjefs-, som sjefkonsulent/sjefskonsulent. De fleste sjeffysioterapeuter kaller seg visst sjefsfysioterapeut, og den samme s-en ser vi ofte hos sjefforskerne/sjefsforskerne. I ordet sjefshurpe – som vi har fått spørsmål om – har nok s-en vært der hele tiden, enda logikken ovenfor tilsier sjefhurpe, for det er sjelden snakk om hurpa til sjefen. I likestillingens navn legger vil til sjefsidiot, som nok oftest er en mann (det er i alle fall vanligere å skrive «han er en idiot» enn «hun er en idiot»). Vi finner dessuten oftest s i sjefsmoderator. Det kan til og med tenkes at slanguttrykket (helt) sjef har fremmet s-bruken i det siste, for sammensetninger med sjef i denne betydningen har gjerne -s-. Vi noterer oss at danskene på sin side har gått den andre veien og rendyrket chef- uten s i rettskrivningen. I svensk ser det ut til at de rendyrker s -varianten i noen ord, men ikke i andre (jf. f.eks. chef(s)post og chef(s)ko(c)k i de to språkene). Et siste eksempel: Svensk og norsk vakler mellom variantene i sjef(s)dirigent, mens danskene holder s-en unna.
I like måte

Spørsmål: Hvordan staves det ofte brukte muntlige uttrykket /i lige måde/? Skrives det slik det uttales?

Svar: Det riktige er å skrive «i like måte», altså med k og t. Før 1907 skrev man mer eller mindre dansk, og da skulle det være «i lige maade». I perioden 1907–1917 var «i lige maade» og den norske skrivemåten «i like maate» valgfrie. I 1917 ble «i like måte» fastsatt som den eneste riktige skrivemåten. Uttalen Uttalen henger likevel igjen i dansken. Både i Bokmålsordboka og i Tanums store rettskrivningsordbok står det at skrivemåten er «i like måte», men at det ofte uttales /i lige måde/. Bjarne Berulfsen skrev i Norsk uttaleordbok (1969) at /i lige måde/ fremdeles må aksepteres som en uttalevariant ved siden av den bokstavrette med hard konsonant. Det samme skrev han om /kjøbmann/. Uttrykket i like måte er et slags lydfossil. Det er ikke mange andre uttrykk folk skriver på norsk og uttaler på dansk. Andre uttrykk med samme betydning Et annet uttrykk for i like måte er det enklere like så. Mange blander uttrykkene sammen til «i like så» (ofte uttalt /i lige så/ eller /i lie så/). Sammenblandingen kan ikke anbefales i skrift. Det kan derimot uttrykkene takk, det samme og (takk) like ens og (takk) like så.
På dagsorden(en)

Spørsmål: Bør jeg skrive «sette på dagsorden» eller «sette på dagsordenen»?

Svar: Skriv «på dagsordenen». Sammenlign disse uttrykkene: en dagsorden > på dagsorden en et program > på programm et en sak > til sak en Men hvorfor ikke sammenligne med «en verden»? Det heter jo helst «i verden» (sjelden «i (den) verdenen»). Svaret er at verden er et helt spesielt ord der -en historisk skriver seg fra bøyningsendelsen (bestemt form entall). Noen vil nok protestere og nekte for at de uttaler - en to ganger. De har nok rett. Men det er vanlig at bøyningsendelsen - en smelter helt eller delvis inn i en foregående n. For eksempel kan man uttale på banen som på baan uten at særlig mange reagerer.
En øy – øya?

Spørsmål: Etter gjeldende rettskrivning kan man skrive både ei øy og en øy og øya og øyen. Men hvordan kan formene kombineres?

Svar: Vi har to kombinasjoner med sterk indre sammenheng språkhistorisk sett: 1) ei øy – øya (hunkjønn) 2) en øy – øyen (hankjønn eller felleskjønn) Kombinasjon 1 svarer til vanlig norsk rundt omkring i landet, der vi også finner bestemte former som øyo, øye osv., alle uten n. Kombinasjon 2 svarer til bergensk og visse sosiolekter i de store byene. Denne varianten har en sterk rot i den eldre dansknorske formen en ø – øen. Det har vokst fram et «kompromiss» mellom 1 og 2 som står sterkt i Oslo og i bokmålsnært talemål: 3) en øy – øya Dette er helt akseptert i bokmål. Man kan diskutere om øya her er en hunkjønnsform eller bare en a-endelse. Noen oppfatter nok variant 3 som et stilbrudd, men det er uansett et mye mindre stilbrudd enn 4) ei øy – øyen Denne kombinasjonen mangler talemålsgrunnlag og er språkhistorisk sett helt umotivert. Den kan ikke anbefales. I boka Godt språk i lærebøker (Norsk språkråd, 1999) står det på s. 168: Vi nevner igjen at man på bokmål godt kan kombinere en bok med boka, ved siden av ei bok – boka, men ikke ei bok – boken.
Berserk

Spørsmål: På VG Nett i dag stod det følgende: «Strømkunde gikk beskjerk. En kvinnelig saksbehandler ved Vestby sosialkontor ble tirsdag slått ned av en mann som ikke fikk hjelp med strømregningen.» «Beskjerk» er en variant jeg ikke har sett før!

Svar: Det kan hende at journalisten ikke vet hva en berserk er. På Østlandet uttales -rs- som sj, og stort sett blir e til æ foran r. Uttalen blir da /bæsjærk/. En som ikke kjenner ordet, kan oppfatte det som alt fra «besjerk» til «bersærk» og «bærsærk» (bersærk = den danske skrivemåten, og svenskene skriver bärsärk). Berserkr ble i gammelnorsk tid brukt om krigere som kunne øse seg opp i et transeaktig raseri og hogge ned alt rundt seg. I dag er å gå berserk synonymt med å gå amok. Ordet består av to ledd. Det første leddet er ber. Det kan komme av adjektivet berr ‘bar’ (altså uten brynje o.l.), men mest sannsynlig er det av samme rot som bjørn (jf. krigere i bjørnefell). Det andre leddet er serkr, som betydde ‘skjorte’, altså noe litt annet enn serk i dag. Ved siden av uttrykket å gå berserk har vi sammensetningen berserkgang eller berserksgang (også skrevet berserkergang). Noen uttaler berserk med trykket på andre staving, andre med trykket på første. Hadde ordet vært nedarvet muntlig fra gammelnorsk, ville nok trykket ligget på den første stavingen: ber serk. Det ville dessuten bare hett berserkgang, ikke berserk er gang i rettskrivningen. Den sistnevnte formen henger sammen med de frarådde skrivemåtene «en berserker – flere berserkere», som hverken kan kalles opprinnelige eller moderne i norsk. Bjarne Berulfsens Uttaleordbok fra 1969 oppgir dette:
Columbi egg

Spørsmål: I ein artikkel vi skriv i lag, har ein av oss nytta ordet columbiegg, men det syner seg at ingen av oss kan definere det eksakt, og vi kan heller ikkje semjast om stavemåten. Er det kanskje columbi-egg eller kolumbiegg?

Svar: I Bokmålsordboka står det: columbi egg (etter en kjent historie om Kristoffer Columbus (1451−1506), som skulle fått et egg til å stå på enden ved å knuse spissen mot bordet) enkel, men genial løsning Som de ser, er det snakk om «å tenkje utanfor boksen», som det gjerne heiter no. Andre variantar har vore i bruk, men rettskrivinga har berre eit columbi egg. Dansk har columbusæg (og på norsk har til og med kolumbusegg vore brukt). Meir om bakgrunnen I Bevingede ord frå Kunnskapsforlaget står dette: Columbi egg om tilsynelatende uløselig oppgave som i virkeligheten er meget enkel, henspiller på en anekdote om Columbus i den ital. historieskriver Jêrome Benzonis Historia del mondo nuovo (1565). Her fortelles det at Columbus under et gjestebud som ble holdt for ham av kardinal Mendoza, løste et problem som ingen hadde klart før ham – å få et egg til å stå på enden – ved å la enden få et lite knekk så den ble flat. Det kan vel tenkes at episoden virkelig har funnet sted, men trikket var kjent mye tidligere. Da den ital. arkitekt Filippo Brunelleschi (1377–1446) for sine kolleger foreslo å sette kuppel på domkirken i Firenze, mente alle at planen var umulig å realisere. Brunelleschi foreslo da videre at den som kunne få et egg til å stå på enden på en marmorplate, skulle fullføre kirken. Alle prøvde seg forgjeves, inntil Brunelleschi løste oppgaven på samme måten som Columbus. Kollegene mente at de også kunne gjort det på den måten, men fikk til svar: «Ja, men dere gjorde det ikke. Og hadde dere sett mine tegninger til kuppelen, ville dere også ha visst hvordan det skulle gjøres.» Brunelleschi fullførte kuppelen, som ofte blir kalt den mest berømte i verden.