hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Bikkjekaldt

Spørsmål: Hva er historien bak ordet bikkjekaldt, og hvor kaldt er det?

Svar: Det spørs om det finnes noen helt bestemt historie bak ordet bikkjekaldt, men det er flere koplinger mellom hund og kulde som kan ligge under. Fra uttrykket fryse som en hund, kjent både i Danmark og Norge, er det ikke lang vei til bikkjekaldt. Som kjent fryser ikke alle hunder ved en bestemt temperatur, men når eierne fryser, er det ganske sikkert bikkjekaldt. Ymse sammenligninger Eventuelt kan den underliggende logikken være «så kaldt som bikkjene har det ute» eller «så kaldt at bare bikkjer kan være ute», eller noe tilsvarende. Hunden er nærmest en målestokk for elendighet og vantrivsel, jamfør det norske uttrykket «Her er ikkje hundverande» ‘her kan ikke engang en hund være’, som er et drøyt hakk verre enn «Her er ikkje folkverande». Hundevær og hundkaldt (eller hundekaldt) er kjente ord (også i dansk og tysk). I en stor dansk ordbok knyttes disse ordene til hundens strenge eller elendige liv og den behandlingen den kunne bli utsatt for (se ordnet.dk). Neppe forsterkeren hund- Hadde det ikke vært for selve hundelivet, kunne man tenkt seg at det var tale om hund- i rent forsterkende betydning. Det finner vi i flere norske sammensetninger, som i hundgammal og hundsterk. (Hunden betyr dessuten djevelen, jf. uttrykket det var hund til kulde ‘faen til kulde’.) Men det er nok for mange direkte bånd mellom dyret hund og kulde til at det kan være hele forklaringen. Selv om hund- i hundkaldt opprinnelig kan være noe annet enn menneskets beste venn, er det i tidens løp blitt knyttet til dette dyret med sterke bånd. Ordet er eldgammelt, for ikke å si hundgammalt i norsk. Bikkjekaldt har uansett ganske sikkert grunnlag i hundkaldt. Tidlig eksempel Første gangen bikkjekaldt opptrer i norsk litteratur, er trolig i bladet Fedraheimen i 1879: Tilleggsopplysning En leser (Ulf Ullring) har sendt oss en tilleggsopplysning om amerikansk bikkjekulde, som er en historie for seg: «Det kan være interessant å merke seg at pelsjegerne (og kanskje andre?) i Nord-Amerika brukte antallet hunder de trengte inntil seg for å holde varmen om nettene, som et mål på hvor kaldt det var – two dog night, three dog night, four dog night – og den dag i dag brukes dette om hvilken varmeeffekt en teltvedovn har: ‘We get our name from the fact that, around here, the old-timers used to measure how cold it got at night, by the how many dogs they’d need on their beds to keep warm. Two dog nights are cold. Three dog nights are really cold. Four dog night are bitter cold ’ (www.fourdog.com).»
Søstera eller søstra?

Spørsmål: Er det lov å skrive søstra på bokmål, altså uten e-en i søster?

Svar: Etter rettskrivningen heter det søstera (eller søsteren) i bestemt form entall. I flertall blir det derimot sammendraging: søstre(r)– søstrene. Det samme gjelder datter, altså: søst e ra, men søstrene datt e ra, men døtrene (Regelen er den samme i nynorsk.) Men i andre ord på -er og i ord på -el og -en forsvinner e-en i bestemt form entall når vi velger a-bøyning: huldra (eller hulderen) setra (eller seteren) skuldra (eller skulderen) aksla (eller akselen) frøkna (eller frøkenen) osv.
Vedrørende, angående

Spørsmål: Ettersom jeg skriver en del vedtak i jobben, lurer jeg på når det er rett å bruke ordene vedrørende og angående. Er det hipp som happ hva jeg velger?

Svar: Det er vanskelig å peke på noen regel for når det ene og når det andre bør brukes. Ofte kan du bruke det enkle og elegante ordet «om» i stedet, eller det naturlige «som gjelder». I Bokmålsordboka er disse ordene forklart slik: angående med hensyn til, vedrørende, om «angående dette punktet» / «angående neste møte» / «et møte angående nytt reglement» vedrøre ha sammenheng med, angå / adj i presens partisipp «lovbrudd vedrørende narkotika» / «komme med kommentarer vedrørende det som blir sagt» Begge ordene er temmelig stive, vedrørende kanskje mest, og de tilfører ikke stort mer enn et formelt preg. Både «om», « når det gjelder » og «som gjelder » er synonymer som trygt kan brukes i formell stil.
Potensial eller potensiale?

Spørsmål: Heter det «jeg får brukt mitt potensial» eller «jeg får brukt mitt potensiale»?

Svar: Det heter et potensial, ikke et potensiale. Det er altså som i engelsk, om det kan være til hjelp (jf. a potential). Om det ikke hjelper, kan du lage en huskeregel på rim, f.eks. slik: «I tredje tertial skal jeg få vist mitt potensial.» For øvrig heter det potential på svensk og potentiale på dansk.
Airbag

Spørsmål: Er airbag eit ord vi har ein norsk avløysar for?

Svar: Det norske ordet som er i bruk, er kollisjonspute. Merk at luftpute er noko heilt anna!
Ett mellomrom etter punktum

Spørsmål: Stemmer det at en nå skal bruke bare ett mellomrom etter punktum? I min utgave av Skriveregler (Aschehoug 1980) står det at det skal være to.

Svar: Ifølge standarden for kontordokumenter som kom to år seinere (1982), skal det være bare ett mellomrom etter punktum. Den samme regelen gjelder komma, kolon, spørsmålstegn og utropstegn. Du har rett i at det i tredjeutgaven fra 1980 av Finn-Erik Vinjes Skriveregler heter at det skal være to mellomrom etter punktum, men den utgaven er foreldet. Fjerdeutgaven (1984) slår fast at det skal være ett mellomrom. Manuskriptet til fjerdeutgaven ble gjennomgått av sekretariatet i Språkrådet i 1983. Regelen ovenfor gjelder punktum før ny setning. Forkortelser er en sak for seg. Etter siste punktum i forkortelsen (før neste ord) skal det selvsagt være mellomrom, men ikke etter punktum inni forkortelsen. Eksempler: f.eks. C.J. Hambros plass Her var det andre regler før i tida.
Arilds tid

Spørsmål: Kva skriv uttrykket «frå arilds tid» seg frå?

Svar: «Frå arilds tid», eller på nynorsk helst «frå aralds tid», tyder det same som ‘frå tidenes morgon’. Bakgrunnen er greitt framstilt i Store norske leksikon: « Fra arilds tid er omdannet av norrønt ár alda, tidlig i tidene (ár, 'tidlig', alda av ǫld, 'tid'). Ikke beslektet med mannsnavnet Arild. En nyere omdanning er fra urolds tid.» I norske dialektar og nynorsk finn vi altså ei form som ligg litt nærare opphavet: aralds tid. Varianten alders tid er nytta i lovspråket i samband med lang tids bruk. Uttrykket har òg vorte omtolka til Arons tid og Ariels tid. I Edda-diktet «Voluspå» finn vi dette, her i bokmålsomsetjing: Ár var alda þar er Ýmir bygði, vara sandr né sær né svalar unnir; jörð fannsk æva né upphiminn, gap var ginnunga, en gras hvergi. I opphavs tider var det Yme bygde, var verken sand eller sjø eller svale bølger; jord fantes ikke, ikke himmelhvelv, der var ginnungagap, men gress ingen steder. På den fyrste lina har eldre omsetjingar mellom anna hatt «Årle i old», «Var olds ophav», «Det var aarle i Tiden». Fleire variantar kan du studere på heimskringla.no.
Drikken te – rett skrivemåte

Spørsmål: Kva for skrivemåtar er tillatne når det gjeld drikken te? Er varianten «the» mogleg?

Svar: Einaste tillatne skrivemåte er te. På norsk er det berre éin skrivemåte for denne drikken, nemleg te. Norsk Riksmålsordbok fører opp skrivemåten «the», men med merknad om at han er forelda. Ordbog over det danske Sprog skriv at den offisielle forma i dansk var The fram til 1872. Ordet er opphavleg frå ein sørleg variant av kinesisk, men kom til oss via nederlandsk thee.
Samsvarsbøying i nynorsk: svake partisipp

Spørsmål: Kan de forklare korleis ein bøyer partisipp, altså t.d. å vere dømd eller bygd? Korleis bruker ein dømt, dømde o.l. rett?

Svar: Der vi har veksling mellom -t, -d, og -de i partisipp, er systemet slik: Inkjekjønn eintal: T (som etter hjelpeverbet har) det er døm t huset er byg t Hankjønn/hokjønn eintal: D (som fleirtal minus -e) ho eller han er døm d kyrkja eller låven er byg d Fleirtal: DE (som i preteritum av verbet) dei er døm de husa er byg de Mønsteret ovanfor skal òg nyttast når partisippet står føre substantiv, som her: eit døm t menneske ein døm d mann / ei døm d kone fleire døm de menneske Kva skal ein ta utgangspunkt i? Eit lurt knep er å ta utgangspunkt i sjølve verbbøyinga (infintitiv – presens – preteritum – perfektum). Kan du den, kan du i grunnen samsvarsbøying av partisipp. Sjå her, og legg merke til fortidsformene: å dømme − dømmer − dømde − har dømt Sjå fyrst på dømde, som er den tradisjonelle preteritumsforma. Den er tilfeldigivs identisk med fleirtalspartisippet: Altså: Dei er døm de. Her står e-en altså for fleirtal. Sjå deretter på den siste forma i rekkja: perfektum har dømt. Perfektum-forma er alltid identisk med inkjekjønnspartisippet! Altså: Det er døm t. Til slutt finn vi partisippet i hankjønn og hokjønn. Metoden er å trekkje frå fleirtals-e-en (eller preteritums-e-en). Altså: Han er døm d og Ho er døm d. No kan ein rett nok velje å skrive dømte i preteritum. Då bruker ein berre -t og ikkje - d ovanfor. Verb med -dde, -vde og -gde i preteritum (som dømme eller berre ­-­d) Så ser vi på den undergruppa som har -dde, -vde eller -gde i preteritum etter vokal. Dersom vi vel -t i perfektum, får vi nett same systemet som med å dømme: å byggje – byggjer – bygde – har bygt det er bygt – han/ho er bygd – dei er bygde No kan slike verb valfritt ha d -former etter har (har bygd, har levd, har snudd). Vel ein dei, blir det berre d-ar og ingen t-ar i samsvarsbøyinga ovanfor. Alternativ: forenkla bøying (om lag som i bokmål) Det er òg mogleg å sløyfe samsvarsbøyinga. Det lyt då gjerast fullt ut, og alle formene skal vere som partisippforma etter har: dømde/dømte − har dømt > det/han/ho/dei er dømt bygde − har bygd (bygt) > det/han/ho/dei er bygd (el. bygt) Det blir her som i bokmål. Har bygt er sett i parentes fordi dei fleste som skriv har bygt, nyttar tradisjonell samsvarsbøying.
Kan ein dele personnamn?

Spørsmål: Eg har høyrt at ein ikkje skal dele personnamn ved linjeskifte, t.d. skrive «Petter» som «Pet-ter» og «Pettersen» som «Petter-sen», men flytte heile namnet over til neste linje. Korleis deler ein eventuelt namna «Guttorm» og «Kirsten»?

Svar: Det står ikkje lenger noko forbod i Skrivereglar mot å dele personnamn, korkje enkle som Petter eller samansette som Torgrim. I eldre utgåver av Finn-Erik Vinjes Skriveregler heitte det at ein ikkje skulle dele «enkle personnavn» ved linjeskifte. Dette er ein god, gammal typografisk regel som mange sikkert følgjer enno. Det kan ikkje lenger vere direkte gale å dele f.eks. Pettersen som Petter-sen og til naud Petter som Pet-ter. Men det tek seg sjeldan bra ut om ein deler stuttare namn eller namn som ikkje klårt består av to delar. Den norrøne forma av mannsnamnet Guttorm var Guðþormr, som kan løysast opp i Guð + þormr, så difor bør ordet delast i Gut + torm. Kirsten er ei forvanska form av Kristine. Kirsten kan delast i Kirst + en eller Kirs + ten. I det siste tilfellet bruker ein den orddelingsregelen som seier at berre éin konsonant skal førast til neste linje.
Sidemål og nynorsk

Spørsmål: Betyr «sidemål» det samme som «nynorsk»?

Svar: Nei. Både bokmål og nynorsk er både sidemål og hovedmål. De to norske målformene heter bokmål og nynorsk. Dette er jamstilte (sidestilte) skriftspråk. Sidemål og hovedmål er betegnelser som lenge er blitt brukt i skoleverket om både bokmål og nynorsk. Hver elev har den ene av målformene som sitt hovedmål og den andre som sidemål.
Treenighet på nynorsk

Spørsmål: Eg leitar etter det rette nynorskordet for det som på bokmål heiter anten treenighet eller trefoldighet. Kan de hjelpa?

Svar: Treeining er det ordet som er brukt på nynorsk. I Nynorskordboka er treeining forklart som ‘kristen førestelling om at Gud er éin i grunnhått, men med tre openberringsformer: Faderen, Sonen og Heilaganden’. Dette er ikkje ord frå Bibelen, men frå teologien. Før heitte det òg trieining.
Kompromiss: uttale

Spørsmål: Korleis skal ordet kompromiss uttalast?

Svar: Den vanlege uttalen er bokstavrett, altså med /-miss/ til slutt, og vi tilrår den i begge målformer. Denne uttalen er den einaste som er oppført i: Norsk uttale-ordbok 1925 (Ivar Alnæs) Norsk uttaleordbok 1969 (Bjarne Berulfsen) Norsk uttaleordbok 1985 (Arne Vanvik) Norsk Riksmålsordbok 1937−1957 Norsk ordbok med 1000 illustrasjoner 1998 Bokmålsordboka 2005 Tanums store rettskrivningsordbok 2015 Alle viktige ordbøker er altså samstemte om at kompromiss skal uttalast slik som det blir stava. Vi er difor kompromisslause (det vil seia utan /kompromi/) på dette punktet! Den bokstavrette uttalen vart tilrådd av Norsk språkråd (årsmelding 2001, side 60). Det same gjeld ordet suksess, men merk at uttalen /syksé/ i motsetnad til /kompromi/ har hatt sterkt grunnlag i vanleg talemål. Avvik Både før og no har somme sagt /kompromi/. Variasjonen kjem nok delvis av at ordet er blitt lånt inn i fleire omgangar, kanskje via ulike språk. Elles har både mekanisk skriftuttale gjort seg gjeldande på den eine sida og ønsket om å snakke med fransk klang på den andre. Vi har forresten ikkje registrert uttalen /kompromilaus/ eller /kompromiløs/.
Rumpetroll

Spørsmål: Vet dere noe om opphavet til det mildt sagt merkelige ordet rumpetroll?

Svar: Ordet rumpetroll er ikke så merkelig hvis man tenker på rumpe som ‘hale’. Det er den tradisjonelt sett vanligste betydningen av rumpe i forbindelse med dyr. Når vi tar med i regningen at andre rare kryp kan hete troll, som korstroll og skrukketroll, faller brikkene på plass. Rumpetroll er som kjent larver av padder og frosker. Halen – som skrumper inn etter hvert som dyret utvikler seg – er et særtrekk for rumpetrollstadiet. Danskene har et helt parallelt navn, nemlig haletudse. På svensk heter det grodyngel, men ordet rumpetroll finnes i svenske dialekter. Islandsk har halakarta ‘halepadde’. Det ser ut til at mange nå skriver «rompetroll» med o, men det er logisk sett på linje med å skrive «domt» for dumt. Hvis man først skriver «rompe», kan man like godt skrive «tråll» også. Men da er man utenfor rettskrivningen.
Person frå Oseania?

Spørsmål: Kva adjektiv skal vi nytte om noko(n) som er frå Oseania? Og kva kallar vi ein som kjem derifrå?

Svar: Adjektivet er oseanisk, sjå lista « Utanlandske stadnamn » på nettsidene til Språkrådet. Noka innarbeidd personnemning for folk frå Oseania kjenner vi ikkje til, korkje i norsk eller nærståande språk. Men om ein er i beit, kan ein sjølvsagt prøve seg med oseaniar, bokmål oseanier, i tråd med australiar.
En klype salt

Spørsmål: Kan man ta noe med en stor klype salt eller en trillebår med salt istedenfor bare med en klype? Er ikke poenget at en klype er noe lite?

Svar: Vi mener det må kunne gå an å ta litt ekstra i innimellom. Men det er kanskje ikke bra om det går inflasjon i saltet. Å ta noe med en (eller ei) klype salt betyr å ikke ta det helt bokstavelig, eller å godta noe selv om man skjønner at det er overdrevet. Man må sette til litt salt for å kunne svelge noe – i overført betydning. Da gir det for så vidt mening at drøyere kost krever mer salt. Hvor går grensa? Det handler mer om språklig smak enn om logikk. Ser man bokstavelig på det, blir saltet et større problem enn kosten hvis man bruker for mye salt. Men det er nok ikke riktig å ta nye vrier på uttrykket så bokstavelig. I litteraturen har man brukt « stor klype salt» i overført betydning i alle fall siden 1948 (søk på nb.no), og det må godtas. På den andre siden er det synd om man skal måtte pøse på med stadig mer salt for å oppnå en retorisk virkning. Opprinnelsen Uttrykket har sitt opphav i latin cum grano salis, som betyr ‘med et korn salt’. Ifølge Bevingede ord stammer uttrykket fra Plinius den eldre. Vi finner det lydlike gran/grann/grand salt i eldre norsk (også i dansk: et gran salt), men det brukes lite i oversettelsen av uttrykket. Før den annen verdenskrig ble uttrykket helst brukt uoversatt, på latin, som i Ibsens Kjærlighedens Komedie. Svensk har for øvrig en nypa salt. Engelsk har både grain (som er eldst) og pinch.
Uttale av database

Spørsmål: Hva mener Språkrådet om uttalen databAse, altså med trykk på tredje stavelse?

Svar: Uttalen databAse er utbredt, men ut fra det vanlige norske språksystemet skulle man vente dAtabase, som vi tilrår. De færreste ville sagt flåtebAse, flybAse eller datalAger, datavIrus osv.
Knesette

Spørsmål: Veilederen min godtar ikke ordet knesette slik jeg bruker det, nemlig om å ydmyke noen og tvinge dem i kne. Hva sier Språkrådet?

Svar: Du bør helst ikke bruke knesette i denne betydningen. Å knesette slik det vanligvis brukes, skriver seg fra skikken med å ta et barn på fanget og adoptere det. Det brukes i dag mest overført, om å godta eller fastsette noe, f.eks. å knesette et prinsipp. Både i Sverige, Danmark og Norge snakker man gjerne om å knesette noe i stedet for å adoptere det. Leter du litt i danske ordbøker, vil du likevel også finne en helt annen betydning, som stemmer med det du skriver. Du tar altså ikke feil i teorien, men vi vil likevel gi veilederen rett når det kommer til stykket. De to betydningene går ikke godt sammen, og det viktigste må være at ordet kan brukes og bli forstått i den vanlige betydningen.
I kjølvannet av, etter, på eller til?

Spørsmål: Jeg har i alle år levd i den tro at det heter «følge i kjølvannet av noe». Nå ser jeg til min forundring at Bokmålsordboka har «på», og enda mer forvirret blir jeg av Riksmålsordboken (den røde ettbindsutgaven), som har «til». Et uvitenskapelig nettsøk gir i beste fall et par hundre «på» og «til» og flere hundre tusen «av».

Svar: Preposisjonen av er den vanligste i overført betydning i dag, altså «i kjølvannet av noe» (jf. in the wake of). Men på og etter, som var vanligere før, har også sin plass. På er lite brukt nå, men var svært vanlig før, både i norsk og dansk. Fridtjof Nansen skriver i Fram over Polhavet av alle ting at «ræven rangled i kjølvandet på en eller anden bjørn». Etter I På ski over Grønland skriver samme Nansen om å rusle i «kjølvandet efter skuden». (Også her er sammenhengen mildt sagt utypisk, for skuta er i dette tilfellet en kjelke, men det forandrer ikke saken.) «Etter» passer ofte bra i overført betydning også: I en historiebok fra 1883 står det at «Toryarne … styrde i Kjølvatnet etter Metternich», og Per Sivle skriv ein stad «når de held dykk i kjølvatnet etter meg». Det er logisk nok. Hvis vi hadde brukt synonymet kjølstripa i dette uttrykket, ville jo etter vært det naturlige valget. Til har også vært brukt en del. Men det passer bedre om personer og institusjoner enn om abstrakte ting som kriger og andre hendelser. I overført betydning har genitivsuttrykk som «i krigens kjølvann» vært det vanligste i bokmål. Andre ord I folkemålet langs kysten har man brukt et enkelt gammelt ord i stedet for det sammensatte kjølvann, nemlig vor eller vorr. I Norsk Ordbok finner vi eksempelet « dei rodde i vorren etter oss». Men knapt noen andre enn Olav Duun har brukt uttrykket litterært. (Ellers finnes ordet vòk på Vestlandet i samme betydning som engelsk wake, men det er betydningen ‘råk’ som er den primære. Vor(r) er et mer allmenngyldig ord for kjølvann. I samme leia ligger for øvrig vode /våe/, men det brukes helst om far etter noe levende, og gjerne på land.) Statistikk Her er litt statistikk fra nb.no med antall treff og første år. Det er en del feilkilder her, for eksempel treff på overgang mellom settninger «… i kjølvandet. Efter …» kølvandet efter 9 (1840 >) kjølvandet efter 33 (1877 >) kjølvatnet etter 187 (1883 >) kjølvannet efter 96 (1925 >) kjølvannet etter 925 (1939 >) kjølvandet af 23 (1863 >) kølvandet af 33 (1889 >) kjølvandet av 7 (1907 >) kjølvatnet av 893 (1915 >) kjølvannet av 8 081 (1923 >) kjølvandet paa 47 (1873 >) kjølvatnet paa 3 (1874 >) kølvandet paa 9 (1893 >) kjølvandet på 6 (1897 >) kølvandet på 87 (1908 >) kjølvannet på 1325 (1920 >) kjølvatnet på 126 (1927 >) kølvandet til 0 (3 falske treff) kjølvandet til 1 (1916, Aftenposten) kjølvatnet til 189 (1911 >) kjølvannet til 757 (1929 >)
Citizen science

Spørsmål: Begrepet citizen science er blitt vanlig i Norge. Det svenske Språkrådet bruker medborgarvetenskap, og tyskerne bruker Bürgerwissenschaft. Hva bør det hete?

Svar: Språkrådet har tilrådd grasrotforskning, men folkeforskning er på frammarsj. Borgervitenskap er ikke noen dårlig oversettelse, men det kan virke vel formelt, og det har konnotasjoner til «det borgerlige» i snever forstand. Medborgervitenskap er i tyngste laget. Språkrådet og Universitets- og høgskolerådet har framhevet grasrotforskning og grasrotforsker. Forskningsrådet har tatt i bruk folkeforskning. Det har før vært brukt om noe helt annet, men det vinner fram i den nye betydningen.
Gjenboer på nynorsk

Spørsmål: Eg arbeider med planarbeid og har føre meg setninga «Naboar og gjenbuarar vert varsla direkte». Gjenbuar kling ikkje godt på nynorsk. Finst det betre ord?

Svar: Ordet gjenbuar har tradisjonelt ikkje vore godteke i nynorsk og er ikkje teke inn i Nynorskordboka (per oktober 2018). Men du kan velja mellom motbuar eller tverrbuar og gjenbuar. I din samanheng vil kanskje naboar eller grannar dekkja både dei som bur ved sida, og «gjenboerne», altså dei som bur tvers over vegen? Her er utdrag frå Magne Rommetveits synonymordbok Med andre ord: gjenbo(er) tverrbuar, motbuar // leiligheter som har fri beliggenhet og er uten gjenboere husvære som ligg fritt til og ikkje har naboar (grannar) på hi sida av gangen (korridoren, gata, vegen) / som ikkje har tverrbuande grannar Gjenbuar er så mykje brukt at det ikkje er råd å gå imot ordet. Det bør nok inn i Nynorskordboka. Men det er òg greitt å velja motbuar eller jamvel tverrbuar. (Somme er så redde for ordet tverr at dei ikkje eingong vil bruka eit ord som tverrfagleg, men det bør ikkje vega tungt. Tanken på tverre naboar bør ikkje vera ei større komisk hindring enn gjengangar eller gjenverande er for gjenbuarar.) Merk at somme kan stussa over ein kombinasjon som tverrbuarar og naboar. Tverrbuar kling så tradisjonelt at ein ventar grannar etterpå. Brukar ein fyrst nabo for granne, kan ein like gjerne skriva gjenbuar.
Hva er anglonorsk?

Spørsmål: Jeg vurderer å skrive masteroppgave om anglonorsk og lurer på om dere kan gi meg en god definisjon på hva det omfatter.

Svar: Anglonorsk er et ord Språkrådet og andre har brukt, særlig tidligere, som en litt rund karakteristikk av norsk språk som er påvirket av engelsk på ymse måter. Det er en parallell til ord som svengelsk og franglais (henholdsvis svensk og fransk som er sterkt påvirket av engelsk). Ordet anglonorsk har et polemisk og sterkt (språk)politisk preg. Det er ikke noe vitenskapelig begrep, og det har ingen streng definisjon. Det kan dreie seg om engelske lånord som er tilpasset norsk, eller engelske ord som er brukt uendret i en norsk sammenheng. Det kan også være mindre synlige (eller mindre hørbare) lån, som frasen gå for i stedet for gå inn for, som var det vanlige før, eller særskriving (f.eks. «lamme lår»), som iallfall delvis kan skyldes engelsk påvirkning. Begrepet brukes helst om det som oppfattes som mindre nyttig påvirkning. Mange oversettingslån av det slaget som fyller et hull (f.eks. blodbank), faller nok utenom begrepet anglonorsk. Se ellers nettsidene våre om dette.