hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Et lemen

Spørsmål: Heter det et eller en lemen?

Svar: Etter rettskrivinga heter det et lemen – lemenet – flere lemen(er) – alle lemena/lemenene. I gammalnorsk het det lómundr og læmingr, og det er hankjønnsord. Man skulle slik sett vente en lemen. Men i skriftmåla og i svært mange dialekter har det lenge vært et intetkjønnsord. Ordet har mange dialektformer, bl.a. lom(h)und, lemming (begge hankjønnsord) og ikke minst lemende (intetkjønn). Noen steder er lemen fremdeles hankjønn, og det finnes også i hunkjønnsform, særlig på Østlandet. Det er altså ikke uttrykk for dårlig norsk når dette dyret opptrer snart i hankjønn og snart i intetkjønn.
Den truande faren = far som trur, eller far(e) som tru(g)ar?

Spørsmål: På bokmål er det skilnad på 1) den troende faren og 2) den truende faren Må begge delar heite den truande faren på nynorsk? Og kjem ein tru(g)ande far med truslar eller trugsmål?

Svar: Nei. Ein kan framleis skilje mellom 1) den truande faren (= som trur) og 2) den trugande faren (= som trugar) – jamvel om ein kanskje uttaler trugande og truande likt. Det gjeld altså presens partisipp av desse to orda: 1) å tru – trur – trudde presens partisipp: truande 2) å truge – trugar – truga presens partisipp: trugande Sidan 1977 har det vore valfritt å skrive 2) å true – truar – trua presens partisipp: truande Vel du det, må du òg skrive truande, som blir tvitydig. Det Lydrett? Somme kvir seg for å skrive denne g-en fordi dei ikkje har han i uttalen. Men dei fleste uttaler heller ikkje g-en i til dømes haug eller allmuge, og mange uttaler eg, meg, deg og så vidare utan g. Truande for trugande er altså ikkje ei form ein er nøydd til å nytte for talemålet si skuld. Tydingsskilje Hos dei som sløyfar g-en, kan den truande faren tyde: 1) faren som trur 2 a) faren som tru(g)ar (ein far) 2 b) faren som tru(g)ar (ein fare) Men ein kan framleis skilje slik: 1) den truande faren 2 a) den tru g ande faren 2 b) den tru g ande faren (eldre nynorsk: fåren) Bokmål har dette (for dei som skriv å tro, ikkje tru): 1) den troende faren 2 a) den truende faren 2 b) den truende faren Trugsmålet, trugsla/trugselen og trusselen Det å truga heter trussel eller trugsel, eller trugsmål, som har vore det vanlegaste på nynorsk. I ordboka frå 1873 skreiv Ivar Aasen: Med «mindre rigtigt» meinte han at ordet helst var teke opp frå dansk i denne forma (trussel). Trugsmål stemte derimot med svensk. I avisverda har trussel vorte eit trugsmål eller ein trussel mot trugsmål: (N-gramtenesta, nb.no.)
PC-en, PC-bruken og hjemme-PC-ordningen

Spørsmål: Jeg ser at mange skriver «PCen» og «hjemme-PCen» uten bindestrek foran endelsen. Er det riktig?

Svar: Forbokstavord som pc, cd, tv, pdf, abc og bh skal skilles ut med bindestrek både før bøyningsendinger og i sammensetninger med andre ord. Vi velger her å skrive ordene med små bokstaver (det er valgfritt). Vi får for eksempel: pc-en, pc-bruk, hjemme-pc, hjemme-pc-en, hjemme-pc-ordning cd-utgivelse, jazz-cd, jazz-cd-en (Vi bruker bindestrek på samme måte med store bokstaver.) De samme opplysningene finner du for øvrig under Skriveregler på nettsidene våre: I bøyde former av forkortelser o.l. og i avledninger bruker vi bindestrek slik: pc-en, pc-er, pc-ene (men: en pc’s prosessor, se artikkelen om apostrof)
Eige eller eiget?

Spørsmål: Kva er den rette inkjekjønnsforma av adjektivet eigen? Blir det korrekt å skrive «vi treng eit eiget rom»?

Svar: Nei. Det rette er eige rom. Inkjekjønnsforma av adjektivet eigen er eige, ikkje eiget. Det blir det same som med eit ope spørsmål.
Ville vært eller ville ha vært?

Spørsmål: Heter det ville vært eller ville ha vært, og ville gjort eller ville ha gjort?

Svar: Det er valgfritt og nesten en ren smakssak. Du kan for eksempel la ditt eget talemål eller rytmiske hensyn avgjøre. Det er en tendens til at ha blir slipt bort med tida. Denne utviklinga ser du tydelig nedenfor, i kurvene fra Nasjonalbibliotekets n-gramtjeneste. Boksøk: Et avissøk viser grovt sett det samme, men tendensen er tydeligere på slutten: enda mer ville vært og mindre ville ha vært. Det samme mønsteret finner vi ved ville (ha) gjort, men ha står relativt sterkere i denne frasen enn i ville (ha) vært. Overgangen skjedde tjue år tidligere i avisene, der det nå er minst dobbelt så mye ville gjort som ville ha gjort.
Øvrig eller øvrige familie?

Spørsmål: Øvrige familie er et vanlig begrep i dødsannonsene i vår avis. Men er dette riktig formulering? Heter det kanskje øvrig familie? Det heter jo annen familie, ikke andre familie.

Svar: Dette er en forkortet variant av «den/hans/hennes øvrige familie». Det kan diskuteres om øvrige har en egen ubestemt form øvrig (à la annen til andr e). Øvrig brukes så sjelden (bortsett fra i for øvrig) at vi nesten kan sammenligne det med synonymet resterende, som alltid har -e til slutt. Annen/øvrig familie kan virke litt løst eller snaut. Den øvrige familien har mer til felles med formuleringene resten av familen og familien for øvrig. Det må være tillatt å velge både øvrig og øvrige i den formuleringen du spør om. Man kan også koste på seg et ekstra ord, som i Oles øvrige familie. Da er det ikke noe som skurrer. Det er dessuten fullt mulig å skrive for eksempel de andre i familien, som er mindre stivt. Enda en mulighet er familien ellers, men det brukes mest i omtale.
Kva tyder «agerrein»?

Spørsmål: I gamle jordskiftedokumenter har jeg sett ordet agerrein, og jeg lurer på hva det kan bety.

Svar: Agerrein er berre ein danskprega skrivemåte av åkerrein. Åkerreina kan ifølgje Norsk landbruksordbok vere fleire ting: 1 a) kant av grasmark som grensar opp til åker 1 b) strimmel av grasmark mellom åkrar; liten rygg som ikkje blir pløgd 1 c) jordvoll på nedsida av åker i bakke, opphopa etter lang tids pløying same vegen 2 bratt fall i eit lende som elles er flatt I Noreg skreiv ein dansk heilt fram til 1907. På reint dansk heiter åkerreina agerrenen, som vi finn hjå Bjørnson. Norsk litteratur rommar tallause kombinasjonar av norsk bygdemål og dansk. Såleis finn vi til og med åkerrenen (som tilfeldigvis er korrekt svensk).
Opphøgt gangfelt, opphøgd gangfelt

Spørsmål: Kva heiter «opphøyd gangfelt» på nynorsk?

Svar: På nynorsk kan ein velje mellom opphøgd og opphøgt gangfelt. På bokmål kan ein velje mellom opphøyd, opphøyet og opphøya gangfelt. Verbet bøyer ein slik (skråstrek skil mellom valfrie former): å høgje (opp) – høgjer (opp) – høgde (opp) – har høgt/høgd (opp) partisipp: han/ho er opphøgd, det er opphøgt/-d, dei er opphøgde Kombinasjonen -øgj- blir stort sett uttalt -øy-. Høgje går altså i grunnen som pløye: å pløye (opp) – pløyer (opp) – pløgde (opp) – har pløgt/pløgd (opp) (Eldre nynorsk hadde å høgje – høgjer og å pløgje – pløgjer, altså g i heile bøyinga for å vise samanhengen med høg og plog.) Somme vil gjerne skrive heva gangfelt, men fagtermen på bokmål er opphøyd, ikkje hevet (og i alle fall ikkje opphevet). Det er ingen grunn til at skriftspråka skal skilje heilt lag på dette punktet.
Ris bak spegelen

Spørsmål: Kvifor kallar ein eit skjult trugsmål for riset bak spegelen?

Svar: Det er fordi riset er ein kjend straffereiskap som det har vore vanleg å lagra attom spegelen, i alle fall i visse krinsar i Danmark. Sjå Ordbog over det danske Sprog under spejl 1.1: (især tidligere) om pladsen over ell. bag ved spejlet (i stuen) som opbevaringssted for forsk. brugsgenstande. Riset (til kosting eller rising) var altså ein av dei bruksgjenstandane som kunne finnast bak spegelen. Eit gammalt døme finn vi hjå H.C. Andersen (sjå nedst på s. 227). I dansk-norsk er riset bag spejlet / riset bak speilet eit gammalt ordlag, medan riset bak spegelen (gjerne uttalt /speielen/) dukkar seinare opp i landsmål/nynorsk. Det seier kanskje noko om interiøret og den økonomiske evna i gamle dagar. Det vanka sikkert ikkje mindre ris i Noreg, men det var lenger mellom speglane på bygda. Riset var helst av bjørk, og særleg i dansk har ein tala om birkedommeren (bag spejlet) eller birkefogden (bjørkefuten). Han er òg nemnd i det norske folkeeventyret Dumme menn og troll til kjerringer.
Helt Nils

Spørsmål: Å være helt Nils er ikke helt bra. Man er vel alt fra ganske ufiks til helt dust. Men hvem var den første dusten/Nilsen?

Svar: La oss kalle ham Nikkers-Nils. I Bevingede ord (elektronisk versjon) står dette: Oslo-slang fra ca. 1930. I brev til redaksjonen 1. okt. 1976 forklarer lektor R. Førsund det slik: «Seinere ambassadør Nils Anton Jørgensen var i sine guttedager i England en tid. Da han kom tilbake, hadde han anskaffet et par knickers som skilte seg ut fra de norske, de var trange der de norske var vide. Seinere anskaffet en gutt i samme klasse en liknende knickers, og da sa Jaquet (en annen gutt, senere restauratør): Er du blitt helt Nils, du da?» Vi liker å tro på denne historien. Noen bedre teori kjenner vi ikke. Vi ser uttrykket i aviser og skjønnlitteratur allerede fra 1934, her i en parodi på sportsspråket (der det er dommeren som er helt Nils). For ordens skyld må vi nevne det Tone Tryti skriver i Norsk slang: Dessuten brukes ofte personnavn overført om dum person. Ingvald Marm nevner «Johan», «Hans» og «Anton», og Ulf Gleditsch har med «Ole», «Nils» på pæra, «Jørgen» og «Petter». Av de eldre betegnelsene er Johan og Nils de vanligste.
Ses eller sees? Gis, fås, tas?

Spørsmål: Heter det ses eller sees? Anses eller ansees? Enn gis, fås, tas? Eller skal det være gies, fåes, taes?

Svar: I slike verb (verb som slutter på rotvokalen) er disse passivformene nå obligatoriske: gis, fås, tas, nås osv. Det skal altså ikke være noen e før s-en. Unntakene er: sies sees/ ses (valgfrie former) Slik har regelen vært siden 2005. Merk at infinitivsformen alltid er lik presensformen: infinitiv – presens å sees – vi sees å ses – vi ses å tas – det tas Passiv infinitiv brukes ikke så mye med infinitivsmerket å foran, men desto mer etter hjelpeverb: skal tas, må se(e)s. Du finner de samme opplysningene ved å slå opp i Bokmålsordboka og trykke på «Vis bøyning».
Rev bak øret

Spørsmål: Hvorfor heter det om en som pønsker på noe, at han eller hun har en rev bak øret?

Svar: En som har en rev bak øret, er lur (som en rev) og i verste fall slu og utspekulert. Dette er visst en kombinasjon av to forestillinger: at man kan skjule noe bak ørene (særlig om de er utstående), og at reven er slu. Her fra Bevingede ord (1967): Vi har nok uttrykket fra dansk, men i det minste skriver vi rev på norsk i dag, og ikke slik: (Helge Krog, Det store Vi fra 1919.)
Suksess: uttale

Spørsmål: Korleis skal ordet suksess uttalast?

Svar: Generelt tilrår Språkrådet skriftnær uttale av framandord (importord), til dømes /jass/ og /kompromiss/. Den fransknære uttalen /syksé/ er likevel så vanleg at han må reknast som brukande ved sida av den meir tysk- og engelsknære uttalen /suksess/. Nynorskordboka har med både /suksess/ og /syksé/ som uttalevariantar. Slik er det òg i Norsk Riksmålsordbok og NAOB. Går vi til uttaleordbøkene av Berulfsen (1969) og Vanvik (1985), finn vi same mønsteret. Vi må heilt attende til Alnæs’ uttaleordbok frå 1925 for å finne noko anna, nemleg /syksé/ og /syksess/, med den siste varianten i parentes. (I 1910-utgåva står han ikkje i parentes.) I dansk har ein òg hatt begge slags uttale av succes, men det er varianten /sygsé/ som er nemnd i Den Danske Ordbog. Svenskane skriv beint fram succé.
Sjalu og skinnsyk

Spørsmål: Da jeg slo opp i Bokmålsordboka for å lete etter definisjonen av ordet sjalusi, dukket ordet skinnsyk opp. Men sjalusi er da vel snarere en slags sinnssykdom enn en hudsykdom?

Svar: Det spørs. Skinn er ikke bare ‘hud’, det er også et helt annet ord, som betyr ‘glans’ (jf. solskinn) eller ‘utseende’. Det er dette siste vi finner i skinnhellig, skinndød, skinnenighet og i uttrykk som å gi noe et skinn av rettferdighet ‘få noe til å se rettferdig ut’. Det er ikke rart at noen blander sammen betydningene, for i et uttrykk som skinnet bedrar gir også skinn ‘hud’ en viss mening, selv om det ikke er den opprinnelige. (Skinn/hud er jo overflate, omtrent som pels er det, jf. å skue hunden på hårene.) Skinnsyk kan være en oversettelse av tysk scheinkrank og henger da sammen med skinnhellig og de andre ordene ovenfor. Den opprinnelige betydningen er i så fall ‘tilsynelatende syk’. Men sammenblandingen med skinn ‘hud’ er så gammel at den nesten må regnes som en del av språket. Det er også mulig at skinn faktisk er det opprinnelige. Det finnes flere hypoteser om hva som i så fall kan ligge til grunn, se under skindsyg i Falk og Torps Etymologisk ordbog over det norske og det danske sprog (mer i Niels Åge Nielsen Dansk etymologisk Ordbog, København 1966). Nynorsk I nynorsk ser man lettere forskjell på skinnene. Skinn i betydningen ‘glans’ eller ‘utseende’ heter der skin: solskin, skinheilag osv. med lang i. I noen dialekter finner vi her lang eller kort e, som i /solsjen/ eller /solsjenn/, mens skinn ‘hud’ heter /sjinn/. Sjalu er altså kanskje skinsjuk med én n. Men skinnsjuk er likevel den vanligste skrivemåten (og uttalen) i nynorsk. Tilknytningen til skinn 'hud' er altså godtatt i praksis, eventuelt kan man se det som et ikke helt fordøyd lån fra tysk/dansk/bokmål.
Undertrykking eller undertrykkelse?

Spørsmål: Er det noen forskjell på undertrykking og undertrykkelse?

Svar: Undertrykking og undertrykkelse betyr det samme, jamfør Bokmålsordboka. Det er ikke etablert noe skille i språkbruken mellom for eksempel handlingen og resultatet. For noen kan undertrykkelse i dag virke mer gammeldags eller mer formelt enn undertrykking. Undertrykning med -n- bør unngås.
Til byen og/å handle

Spørsmål: Skal det være å eller og i eksempler som «Jeg skal til byen [å/og] handle»? På engelsk ville jeg brukt to her, ikke and: «I’m going to town to do some shopping».

Svar: Det er riktig med og her. Her bruker norsk og engelsk litt forskjellige konstruksjoner. Engelsk har underordning, som gir to. Engelsk to kan for øvrig oversettes med for å (som i «Jeg skal dra til byen for å handle»). Norsk på sin side har grammatisk sett gjerne sideordning (med og), selv om det er et element av semantisk underordning. I setningen jeg skal til byen og handle er det underforstått en infinitiv, dra eller gå: jeg skal [dra] til byen og handle At vi har grammatisk sideordning med og i den fullstendige formuleringen, bekreftes av fortidsprøven. Den gir fortidsform (preteritum) på begge verbene: jeg drog til byen og handlet Altså ikke *jeg drog til byen å handle Les mer om å eller og her.
Begrep, uttrykk

Spørsmål: Betyr begrep og uttrykk det samme?

Svar: Nei. Enkelt sagt er uttrykket formen til et ord (lydbildet og skriftbildet), mens begrepet er tankeinnholdet. Et ord er altså et uttrykk med tilhørende begrep. (Uttrykk kan også bety noe helt annet, nemlig frase, altså flerordsuttrykk.) Begrep betyr ‘(avgrenset) forestilling eller idé (om noe)’. Til å formidle avgrensede forestillinger til andre mennesker har vi ord og fraser. (Mange bruker begrep som et finere ord for ord. Det kan være uheldig.) Uttrykk (betegnelse) er den språklige formen et begrep har. (Uttrykk har også en helt annen betydning, se avsnittet «Flerordsuttrykk» nedenfor.) Ord er kombinasjoner av begrep og uttrykk. Ord har med andre ord en innholdsside (begrepet) og en uttrykksside (i form av lyder eller bokstaver). (Ordet ord brukes riktignok også ofte om enten begrep eller uttrykk.) Synonymer (forskjellige ord med lik eller lignende betydning) er altså ulike uttrykk for om lag det samme begrepet. Uttrykk for det samme begrepet i ulike språk kalles ekvivalenter. Flerordsuttrykk Uttrykk har også en helt annen betydning, i en annen dimensjon. Det er nemlig vanlig å skille mellom (enkelt)ord på den ene siden og uttrykk på den andre, som når vi snakker om ord og uttrykk. Uttrykk blir da det samme som et flerordsuttrykk (flerordsenhet, ordforbindelse, frase). Omgrep (om noe i tanken) På nynorsk heter begrep tradisjonelt omgrep. I denne betydningen ble ordet trolig lansert av «bokmålets bestefar», Knud Knudsen, som i Norsk Blandkorn (1881) skrev: « begrep (bedre: omgrep, da vi siger at ‘gripe om’ noget, men ikke at ‘gripe be’ noget»). Ivar Aasen fulgte opp. Før dette betydde omgrep i dialektene ‘grep’ eller ‘omfang’. Term I terminologilære og i fagspråklige sammenhenger kalles det språklige uttrykket term (eller fagterm). Skillet mellom term og begrep er avgjørende i begrepsanalyse og terminologifaglig arbeid. Slik er fagterm omtalt i Nordisk leksikografisk ordbok: språklig uttrykk for et begrep som hører til et visst fagområde. Du kan lese mer om termer og begreper i innføringsheftet Termlosen. Flere forklaringer finner du i Terminologiens terminologi.
Flesteparten, flertallet

Spørsmål: Betyr flesteparten det samme som flertallet (altså over halvparten)? Eller er det snakk om godt over halvparten (60, 70, 80 prosent)?

Svar: Begge ordene, akkurat som de fleste, kan brukes om alt fra ‘over halvparten’ til ‘nesten alle’. Vi vil tro at det ofte brukes om et solid flertall, men det er ikke noe krav til ordet. Det finnes mange synonymer med like uklar betydning. Man kan f.eks. like gjerne bruke storparten i alle sammenhenger. Ifølge Bokmålsordboka har ordene disse betydningene: flesteparten ‘de fleste’ (flesteparten støttet forslaget) flertall ‘største del av en samling eller gruppe, mengde som utgjør mer enn halvparten, majoritet’ Flesteparten er et allmennord uten helt avgrenset betydning. Det samme gjelder mestepart, størstedel, storpart, størstepart og flere andre i samme gate. Ikke engang flertall/majoritet er entydig, derfor har vi termer som simpelt og kvalifisert flertall. Utviklingen Et søk i bokkilder på nb.no viser hvordan storparten, som kanskje var det vanligste i norsk talemål, brøyter seg fram forbi synonymene med største- fram mot midten av århundret, men taper terreng igjen fra 1960-åra, da mesteparten tar over i mer eller mindre samme betydning. Flesteparten har hverken den sterkeste tradisjonen eller den største utbredelsen. Mange føler nok at de må bruke dette ordet når tellelige ting er i fokus, men det er ikke nødvendig.
Faks eller fax?

Spørsmål: Hvorfor skal det engelske fax skrives faks på norsk?

Svar: Det er blant annet fordi faks og telefaks henger sammen med faksimile, som er gammelt i norsk. Faks er et kortord for faksimile. Det som ligger bak, er latin facere ‘gjøre’ og simile ‘liknende’. I fransk og italiensk er dette opphavet fremdeles svært tydelig, med skrivemåtene fac-similé og facsìmile. I norsk er c -en byttet ut med k, slik at vi ganske enkelt skriver -ks- der vi sier /ks/. Her er det altså ikke noen opprinnelig x. Norsk skiller seg ikke ut, om man skulle frykte det. Det er heller ikke slik at det som gjelder i engelsk, er en fasit for andre språk.
Saksofonen og Sax

Spørsmål: Hvis det er så at saksofonen er oppkalt etter belgieren Adolphe Sax, hvorfor skrives da ikke ordet med x?

Svar: Når ord utenfra tas opp i norsk, er det en fordel om de tilpasses våre regler for forholdet mellom skrift og tale. Bokstavrekkefølgen -ks- er det som passer best hos oss til å gjengi lydrekkefølgen /ks/. Det er dette som ligger til grunn for skrivemåten saksofon. Saksofon har stått i Tanums store rettskrivningsordbok med -ks- siden førsteutgaven i 1940. Også i Norsk Riksmålsordbok fra 1947 er ordet skrevet med -ks-. Her finner vi dessuten oppslagsordene saksbasun og saksinstrument. Saks Kortformen saks er noe yngre. Den står i Tanums fra 1940 og i alle utgavene siden. Denne skrivemåten har vært ganske vanlig. Et eksempel fra Dagbladet i 1970: «Hans nye orkester består av fem sakser, fire brass og rytmeseksjon.» Noen er nok redde for homonymien med klipperedskapet saks, men slik frykt er oftest overdreven. Sammenhengen klargjør. Ordene forveksles nok ikke mer i skrift enn i tale, der de uansett er like. (På nynorsk er problemet nesten borte: Instrumentet er saksen, mens redskapen er saksa.) Andre eponymer En god del ord er eponymer, det vi si laget av egennavn. Foruten saksofon kan disse nevnes her: fuksia (etter den tyske botanikeren Leonard Fuchs) nikotin (etter franskmannen Jean Nicot) giljotin (etter franskmannen Joseph Ignace Guillotin) silhuett (etter franskmannen Étienne de Silhouette) makadam (etter skotten J.L. McAdam) susafon (etter amerikaneren J.Ph. Sousa) Det er ikke rart om de som har spesialkunnskap om et fagområde og dermed kjenner til den aktuelle opphavspersonen, foretrekker en mer etymologisk skrivemåte. Men lista ovenfor viser at dette vanskelig kan gjøres til en gyllen regel. Legg forresten merke til susafon: Dette ordet fikk fornorsket skrivemåte senere enn saksofon. Det er ikke så rart, med tanke på at ordet er mer forbeholdt «spesialister» som kjenner til oppfinneren av instrumentet. Rene sammensetninger med personnavn som førsteledd er mindre utsatt for endring. Det samme gjelder ord som vekker en forestilling om personen hos de fleste språkbrukerne.
På ekte og på lat?

Spørsmål: Heter det virkelig på ekte og på lat, eller er det barnespråk? Kan det brukes i skrift?

Svar: Det er nok mange voksne som sier på ekte i dag, men for andre voksne har det en barnslig klang. På ekte er helst til muntlig bruk og lite aktuelt i vanlig sakprosa. I skrift må man bruke det på egen risiko. På lat er enda mer markert barnslig. Man skulle tro at på ekte kom av noe mer fullstendig, som det gamle på ekte vis, men betydningen er jo en annen. Før het på ekte oftest på ordentlig. I dialekter der ordentlig ikke forenkles til årntli eller ånkli, er ordentlig lite uttalevennlig, og i mange dialekter, særlig i vest, er ordentlig lite brukt i det hele tatt. Det kan ha fremmet utbredelsen av på ekte. Det kan forresten godt hende at på ordentlig også har blitt oppfattet som barnslig i gamle dager. Uttrykket er åpenbart en ellipse (forkortelse) av noe, men det er ikke opplagt hva det kommer av. Hvis det kommer av på ordentlig måte / vis, har det i tillegg skjedd en betydningsendring. Beslektede uttrykk som noen ganger, men ikke alltid kan erstatte på ordentlig er på/for alvor, virkelig og i virkeligheten/røynda. Uttrykkene på ordentlig og på ekte har begge uklar bakgrunn. Det er vanskelig å se annen språklig kvalitetsforskjell på dem enn alderen og utbredelsen (og dermed stilverdien). Tradisjonelle uttrykk for på lat er blant annet på liksom, på skrømt og for syns skyld. Alle kan brukes i skrift. Riktig gammelt, men lite brukt i skrift, er nynorsk/dialekt på læst, som rent grammatisk har mye til felles med på lat. (Nynorsk å låst som – eg læst som svarer til bokmål å late som – jeg later som.)
Trykt eller trykket?

Spørsmål: Heter det ikke lenger «boken er trykt» etter språkendringene i 2005?

Svar: Etter 2005 kan man velge mellom x er trykt og x er trykket i de fleste betydningene, for eksempel knappen er trykt/trykket inn han er nedtrykt/nedtrykket (oftest brukes nedtrykt) Men når vi skriver om trykking av skrift, er det eneste rette boka/boken er trykt (jf. det trykte ord) Ikke engang i dansk (der et-endelsen er mer utbredt enn i norsk) er trykket vanlig i den sistnevnte betydningen. Boken er *trykket og det tilhørende det *trykkede ord er så å si særnorsk hyperdansk, og helt utenfor rettskrivningen. Trykker – trykte – har trykt i alle betydninger har vært det vanligste i norsk talemål. Men trykket (og folkemålsparallellen trykka) sprer seg i mediene. I uttrykket trykket stemning er forbindelsen med verbet svak, og der er det er både riktig og vanligst å bruke et-formen.
Kursiv ved navn på aviser og lignende

Spørsmål: Skal man sette navn på aviser, blader og tidsskrifter i kursiv, slik man gjør med boktitler?

Svar: Aviser, blad og tidsskrift trenger normalt ikke noen markering (ut over stor forbokstav) i vanlig tekst. Ta en titt på denne setningen: Det stod i Aftenposten. Ytterligere markering er unødvendig. Ser du etter i artikkelen «Massemedier i Norge» i Store norske leksikon på nettet (per november 2019), finner du ikke bruk av kursiv (heller ikke i Gyldendals store konversasjonsleksikon fra 1970-årene under «Norge»). Det kan likevel være nyttig med markering i tilfeller der man ikke like lett ser hvor tittelen slutter og teksten etter fortsetter. I akademisk tekst kan det være et krav å kursivere navn på aviser og tidsskrift Hver enkelt artikkel skal da stå ukursivert i anførselstegn. Du kan lese om de ulike referansestilene på nettstedet Søk & Skriv.