hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Lutter øre

Spørsmål: Kan noen fortelle meg hva uttrykket å være «lutter øre» kommer av?

Svar: Lutter er et ubøyd adjektiv som vi har fått fra nedertysk, i stor grad via dansk. Betydningen av lutter er ‘ren og skjær’ og dermed også ‘bare’, ‘utelukkende’. Uttrykket har altså hverken med lutt eller Luther å gjøre. Hvis du lover å være lutter øre, forplikter du deg til å høre skikkelig etter. Adjektivet lutter henger sammen med verbet lutre ‘ rense’, som kanskje er mer kjent. I dag bruker vi lutter nesten bare i faste vendinger, og oftest i uttrykket med øre. Man kan også være lutter øye, selv om det uttrykket er lite brukt. Fremdeles fins det både lutter velvilje, lutter glede og lutter løgn (men sjelden samme sted). Før ble adjektivet brukt friere, jamfør dette sitatet fra Ludvig Holberg: «Jeg er omspendt med lutter Ulycker.»
Ta rotta på

Spørsmål: Hvorfor heter det å ta rotta på noen? Har det med leken katt og rotte/mus å gjøre?

Svar: Nei, i denne leken tar katten rotta, men den tar jo ikke rotta på noe eller noen, så det er tvilsomt. Det er mer sannsynlig at forklaringen er av seksuell art. Musa i betydningen kvinnens kjønnsorgan kan være omskrevet til rotta. Slik er det forklart i Norsk Riksmålsordbok. Første gang uttrykket står på trykk (Dagbladet 1935) er det pussig nok en metaforisk fisk det skal tas rotta på: Noe eldre eksempel finner vi ikke i skrift, men slang og rå formuleringer kan eksistere lenge muntlig før de kommer på trykk. I en kilde fra 1946 finner vi forresten å ta rota på utysket (om løvetann og brennesle), men det er nesten utenkelig at rota skal ha forvandlet seg til rotta.
Sette ut i livet eller live?

Spørsmål: Heter det «å sette ut i live» eller «å sette ut i livet» når man gjør alvor av en plan?

Svar: Det faste uttrykket er å sette ut i livet. Det heter imidlertid å være i live. Merk forskjellen i tonelag på livet og live (som i henholdsvis bønder og bønner). Mer om forskjellen I live er restene av en gammel dativform av liv, jamfør andre dativuttrykk som i drømme, i ulage. Etter preposisjonen i står et substantiv i dativ (live) når det handler om å være i noe (altså oppholde seg innenfor det) i akkusativ (liv, livet) når det er snakk om å være på vei til eller inn i noe I uttrykket med sette ut i handler det om veien ut, og da er det akkusativ (livet) som gjelder. (Man kan naturligvis bli satt ut mens man er i live, og da blir man for så vidt satt ut i (levende) live. Men dette er noe helt annet!)
Vi kan forsikre Deg om …?

Spørsmål: Jeg har lært en gang i tiden lært at man i høflig tiltale skal benytte «De», «Dem» og «Deres». Nå ser jeg at mange bruker entallsform med stor forbokstav, f.eks. slik: «Du skrev at Du ikke fikk svar på Ditt tilbud. Vi kan forsikre Deg om at vi vil svare Deg omgående.» Er reglene for dette endret?

Svar: Nei, reglene er ikke forandret. Det du en gang lærte, er fremdeles det som gjelder. Stor forbokstav i «Du», «Deg» osv. er ikke korrekt. Det riktige er å skrive: «De skrev at De ikke fikk svar på Deres tilbud. Vi kan forsikre Dem om at vi vil svare Dem omgående.» Hvis man velger formene «du», «deg» og «ditt», må man bruke liten forbokstav.
Å kompromisse

Spørsmål: Er det tillate å skrive å kompromisse i staden for å inngå kompromiss?

Svar: Ja, det står i mange ordbøker og har vore brukt i over hundre år i norsk, dansk og svensk. Ordlagingsmønsteret (verb av substantiv) er kjent: å intervjue av eit intervju, å kollapse av ein kollaps, å filme av ein film, å bile av ein bil osb. På den andre sida har verbet berre vore i vanleg bruk i nokre få tiår. Mange tykkjer det kling rart, og langt frå alle uttrykk med substantivet kompromiss kan skiftast mekanisk ut med verbet. Av og til kan ein forresten godt bruka tradisjonelle alternativ som gje (litt) etter, slå av (på krava) og møtast på halvvegen, jf. dette søket i norske aviskjelder som syner relativ oppgang og nedgang i synonymbruken:
Deployere

Spørsmål: Hva betyr deployere og deployerbar? Har dere gode norske uttrykk for det samme?

Svar: I Norsk ordbok med 1000 illustrasjoner finner en denne forklaringen: «(mil.) endre militæravdelings formasjon fra en dypere til en bredere (især fra kolonne til linje); utgruppere til strid». Hvis man bare mener utplassere, sende eller noe lignende, er det bedre å velge disse enklere ordene. Deployere kommer fra fransk, der den opprinnelige betydningen var nettopp ‘utfolde’ (fra latin de + plicare). Det dreide seg altså om å skifte formasjon eller orden for å gjøre seg klar til kamp. I dag har deployere åpenbart fått utvidet betydningsområde på norsk og brukes også ofte om fly og til og med rakettvåpen i tillegg til marinefartøyer. Det skyldes sikkert påvirkning fra engelsk, der deploy har vært brukt mer generelt om det å utvikle eller gruppere til strid og dessuten i betydningene ‘mønstre, oppby, prestere, yte’ og ‘utvikle, utnytte (ressurser)’. Avisene skriver blant annet om å «deployere marinefartøyer til UNIFIL» eller «deployere kampfly til Banak». Det ser ut til at betydningen da er ‘ utplassere, utstasjonere midlertidig’. Alt etter sammenhengen kan en med fordel bruke disse eller andre umiddelbart forståelige ord i stedet, fra mønstre og mobilisere til sende ut og bringe i stilling. Deployerbar (av deployable) er et sted definert slik: ‘ som raskt kan flyttes dit behovet er ’. Et beslektet begrep er gripbar, men det skal visst ikke være nøyaktig det samme. Vi har fått henvendelser fra flere ansatte i Forsvaret som føler seg overveldet av alle de nye termene som de siste åra har kommet inn, særlig gjennom engelsk, som for eksempel kapasiteter (ressurser, krefter, evner). Vi får altså kombinasjoner som deployerbare kapasiteter. Stridskrefter er det relativt mindre tale om enn før.
Blogg, blogge

Spørsmål: Jeg har ikke skjønt helt hva ordet blogg betyr. Kan dere hjelpe meg?

Svar: En blogg er noe midt imellom en dagbok og en hjemmeside på Internett. Det er med andre ord en slags nettjournal, eller direkte oversatt: en vevlogg. Web + log Ordet blogg kommer fra engelsk blog, som er dannet av weblog. Log er det samme som vårt eget logg, mens Web er World Wide Web, Verdensveven. Vi skriver det derfor med to g-er og bøyer det på vanlig måte i flertall: blogger (ikke blogs). Til substantivet blogg er det laget et verb, å blogge, som brukes om det å skrive en blogg. En person som skriver en blogg, kalles en blogger. Blogg er en praktisk fornorsking av blog. Strengt tatt burde det kanskje hett vlogg (jf. vevlogg), men det er blitt ordet for ‘videoblogg’! Ordet nettlogg er forresten opptatt i en helt annen betydning i dataverdenen. Blogging kan også bety bløgging Vi har også et gammelt hjemlig verb som heter blogge, og som kommer av blóð + ga. Det betyr noe helt annet. De fleste bruker nok dette ordet i formen bløgge, ellers kunne det blitt mange blodige misforståelser.
Krympelag, krympefest

Spørsmål: For ei stund sidan fekk ein kamerat av meg tvillingar, og då vart det fort snakk om at vi måtte halde krympefest for han. Men kvar kjem dette ordet frå? Kven eller kva er det som skal krympast?

Svar: Verbet krympe kan − ved sida av ‘minke’ og ‘minske’ − òg ha andre tydingar, mellom anna ‘feire ved å drikke alkohol’. Den overførte tydinga er minst 150 år gammal og kjend frå store delar av landet. Både krympelag og krympefest er kurante ord i denne samanhengen. I litteraturen finn vi tidlege døme på ordlaget frå Oslo og Bergen, òg i forma krømpe. Bokmålsordboka nemner bruksdøma «krympe seieren, gevinsten». I Norsk Riksmålsordbok (1937) er krympe i denne tydinga forklart som ‘feire (en utnevnelse, en anskaffelse, noget man har fått, vunnet) med å drikke et glass vin (ell. brennevin) og spandere på andre’. Reint grammatisk kan ein krympe både ei hending, ein vinst og den heldige personen. Tradisjonelt er det vanskeleg å koma utanom alkoholen når ein gjer det. Mikkjel Fønhus skriv i Skiløperen (1936): I Norsk Ordbok fra Samlaget ser vi at ordet er ganske utbreitt, og at alkohol ikkje (lenger) er heilt obligatorisk: Krymping av flaskeinnhald, vinst eller tøy? Norsk Riksmålsordbok har med endå ei tyding av krympe, nemleg ‘drikke (en flaske vin ell. brennevin) for å feire en begivenhet’. Då er det beint fram flaska ein krympar. Forklaringa kan vere så enkel som dette, jamvel om det ikkje er heilt lett å skjøne korleis vinstar og personar kan ha teke over alkoholen sin plass som objekt. Ei alternativ forklaring kan vere at ein krympar ein vinst ved å feire (og drikke) på vinnaren si rekning (og løning). Endeleg kan vi ikkje utelukke at bruken skriv seg frå tekstilverda, anten frå krymping av tøy før produksjon eller av sluttbehandling av plagg før bruk. Det eldste bruksdømet vi finn, frå Morgenbladet i 1874, peikar mot tekstilkrymping:
Spaniar eller spanjol?

Spørsmål: Eg har registrert at spaniar (på bokmål spanier) er ei form som spreier seg. Har ein framleis lov til å nytte forma spanjol?

Svar: Begge formene kan nyttast, det er valfritt etter rettskrivingsordbøkene og har vore det i lang tid. Det kan nok stemme at spaniar har blitt vanlegare i det siste, men spanjol er slett ikkje ute, tvert om har denne forma styrkt seg lenge. På 1800-talet var spanier vanlegast i det dansk-norske skriftmålet, men vi finn òg ein del spaniol. Tidlegare var òg forma spanjor i bruk. I ordboka over norsk folkemål frå 1850 har Ivar Aasen med spanjor (som forresten er det vanlege på svensk), og han forklarer det på dansk med spanier. I dansk skal spaniol ha vorte «lavsocialt» og gammaldags og vissnok nedsetjande. I fleire tiår skulle spaniar (bokmål spanier) skrivast spanjar (spanjer). Her er utviklinga i eit korpus hjå Nasjonalbiblioteket (boksøk):
Krabbeskjell eller krabbeskall?

Spørsmål: Innmaten i krabben legges i krabbeskallet. Hvorfor kaller man det ferdige produktet krabbeskjell? Krabbe er da vitterlig et skalldyr, ikke et lukket skjell?

Svar: Ja, det ytre skjelettet som krabben har, er et skall. Skjell er først og fremst det norske ordet for visse bløtdyr (= muslinger) som er dekket av to skall (blåskjell, kamskjell osv.), og for hvert av skallene. Men ordet skjell kan også brukes overført om mange ting som minner om muslingskall. Det har lenge vært mulig å bruke krabbeskjell om den tomme hoveddelen av krabbens skall, men det var ikke vanlig før i tida. Her er et sjeldent eksempel fra 1945, der det er brukt poetisk. Først et par tiår seinere begynte ordet virkelig å feste seg i kokebøkene, sikkert under en viss innflytelse fra engelsk crab shell og (fylte) terteskjell. Valget mellom fylte krabbeskall og det mer metaforiske fylte krabbeskjell overlater vi til den enkelte, men vi understreker at det ikke er noe galt med krabbeskall. Noen mener at fylte krabbeskjell er mer presist enn fylte krabbeskall (fordi skjell utelukker klørne), men en slik presisering er neppe nødvendig i praksis. Ordet krabbeskjell er nok kommet for å bli, i alle fall i lyrikk og oppskrifter. Men krabbeskall er naturligvis det eneste riktige ordet både for hele skallet (medregnet klør) og for bruddstykker av det.
I eller på Agder?

Spørsmål: Er det riktig å si på Agder når en mener ‘i Aust-Agder og Vest-Agder’?

Svar: På Agder er det tradisjonelle uttrykket for landet langs kysten, men det har også kunnet omfatte mer eller mindre av Agder-fylkene. Det har likevel hett i Aust-Agder og i Vest-Agder om hvert fylke for seg. I bokhylla.no (Nasjonalbiblioteket) ser vi tradisjonell bruk av på i mange boktitler: Rikssamlingstid på Agder (1976) Kommune- og fylkesblomster på Agder (1997) Jernverk på Agder (1986) Bygder og byar på Agder (1975) Motstandsbevegelsen på Agder 1940-1945 (1992) Kristenliv på Agder (1948) Her er det ikke nødvendigvis bare snakk om kystområdene. I Norge vårt land: Daler, fjell og fjordbygder i Sør-Norge (1990) står det til og med om «de indre bygder på Agder». På kan virke uvant for noen, men det er ingen spesiell grunn til å skifte det ut. Det er likevel vanlig å skrive og si i Agder om Agder i dag. Med referanse til hele det administrative området er det riktig, og det kan nok ikke kalles feil ellers heller. Historisk Inndelingen i Aust- og Vest-Agder er snaut hundre år gammel. På lokalhistoriewiki.no står dette: Historisk ble navnet [Agder] brukt om de ytre delene av dette området. Navnet skal bety «kant», det vil si kanten av landet mot sjøen. Man kan spore det omkring 1500 år tilbake, da det var et småkongedømme. Det ble senere et fylke, Egdafylki, under Gulatingsloven. Egdafylki ble senere til Agdesiden len, et av hovedlenene. Det blir omtrent som Møre, som en gang i tida bare var kysten. Navnet kommer av ei rot mor- som henger sammen med gammelnorsk marr 'hav'. I dag omfatter både Møre og på Møre mer av landjorda.
Formannskapet i EU

Spørsmål: Den funksjonen å lede Rådet for Den europeiske union (EU) kalles på engelsk Presidency. Vi undrer oss over bruken av ordet formannskap når presidency oversettes til norsk. Finnes det et kjønnsnøytralt norsk ord for dette?

Svar: Det finnes ikke noe godt alternativ som vil bli forstått uten videre, og som kan brukes overfor et større publikum. Formannskap har vært en sentral politisk term i Norge siden Stortinget vedtok formannskapslovene i 1837. Valget av ordet formannskap i EU-sammenheng er nok nøye vurdert og politisk forankret. Det er i alle fall denne oversettelsen av presidency vi finner i EØS-EU-basen til Utenriksdepartementet (brukernavn og passord: guest). Det heter for øvrig også formandsskab på dansk. Formannskap må nok regnes som en fagterm, som det ikke vil være så lett å få skiftet ut. Kontakt eventuelt EØS-oversetterne i Utenriksdepartementet om dette.
Vann over hodet

Spørsmål: Jeg lurer på hva som er opprinnelsen til uttrykket «å ta seg vann over hodet». Jeg vet at det betyr å påta seg noe man ikke klarer. Har det opprinnelig noe med drukning å gjøre?

Svar: Uttrykket står allerede i den danske ordtakssamlinga til Peder Laale fra 1506: Ho som ladher vatn offwer howeth thet løber snarth i ærmen. Det vil i praksis si: Tar en seg vann over hodet, renner det snart i ermet. Det handler altså om noe mindre dramatisk enn drukning, men akkurat hva tør vi ikke si. Det handler neppe om å late vannet, som noen mener, for verbet lade/late ble før brukt mye om å helle og tømme. Det pussige er at uttrykket ikke lenger brukes i dansk, mens det har overlevd i svensk og norsk, ikke minst i landsmål (nynorsk), for det står i Ivar Aasens ordtakssamling fra 1856: D'er vondt aa taka seg vatn yver hovud.
Bokstaven w i norsk

Spørsmål: Blir bokstaven w brukt i nokon norske namn og andre ord som ikkje er tekne inn frå andre språk?

Svar: Bokstaven w finst ikkje i norske arveord (= ord som ikkje er lånte frå andre språk), berre i innlånte ord (som wolfram og show). Bokstaven blir likevel nytta i mange norske namn. Bokstaven w er i det heile sjeldsynt i norsk, som du lett ser når du slår opp i ei ordbok. Til dømes har Tanums store rettskrivningsordbok, som er på 1546 sider, berre to sider med oppslagsord som byrjar på w. Dei fleste av dei er utanlandske stadnamn eller innlånte ord. Søkjer du på %w% i Nynorskordboka eller Bokmålsordboka, får du fram alle dei vanlegaste orda med w i norsk. Det er annleis med namn. Wold (Voll) og Wiik (Vik) er norske namn som mange framleis skriv med w. Eit anna døme er etternamnet til Noregs mest vidgjetne diktar tidleg på 1800-tallet, som kjem av namnet Verkland (i Sogn). Familien skreiv det med w, som Wergeland. I førenamn, som Wenche og Willy, er w-en gjerne importert med namnet. Før i tida Går vi til sein gammalnorsk tid og ser på handskriftene, finn vi w i vanlege norske ord (ofte i framlyd, altså fremst i ordet). I gamalnorske handskrifter brukte ein dessutan u og v om kvarandre. (I tillegg fanst ein såkalla insulær v, som likna på ein spegelvend y.) I fleire hundre år nytta ein gjerne w for v i dansk skrift, og mange norske namn fekk skrivemåten sin då. Men på 1800-talet var ein gått heilt bort frå w-en i rettskrivinga. W hang att i namn berre av gammal vane eller vart sett inn etter utanlandsk mønster. Uttale i norsk I gammalnorsk vart bokstaven v faktisk uttalt som w blir uttalt på engelsk, medan vår moderne v -lyd vart skriven f. Med andre ord: Lenge skreiv ein v og sa w, seinare skreiv ein ofte w, men sa v! I ord der bokstaven w finst i moderne norsk, blir han uttalt som vanleg v. Det gjeld òg i mange forkortingar. BMW blir uttalt som /be-emm-ve/ og WTO som /ve-te-o/. Dette har sikkert praktiske grunnar. Ved Internett-adresser er det ein tendens til å forenkle sambandet www og uttale det /veveve/. Eventuelt blir det anten /dobbel-v dobbel-v dobbel-v/ eller /tre gonger dobbel-v/. Du kan lese meir om w og andre bokstavar i Arne Torps artikkel « Bokstaver og alfabet » i Språknytt.
Tittel med liten forbokstav

Spørsmål: Stemmer det at stillingstitlar og yrkestitlar alltid skal skrivast med liten forbokstav?

Svar: Ja, på norsk skal slike titlar ha liten forbokstav. Såleis heiter det ikkje berre «direktør Hanna Olsen», «professor Bjerke», «cand.scient. Halvorsen», «pastor Johnsrud» osv., men òg «kong Harald» og «stortingspresident Andersen». Denne regelen gjeld dessutan når tittelen står under namnet på visittkort, ved brevunderskrifter og liknande, til dømes slik: Hanna Olsen direktør (Regelen om stor forbokstav i nytt avsnitt slår ikkje inn her, for det er tale om eit framhald, ei tilleggsopplysning.)
Vri nøtta?

Spørsmål: Vi har sittet og diskutert om det går an å si «vri nøtten». Er det greit å si, eller er det helt på trynet?

Svar: Det må man kunne si, eller vri nøtta, som er vanligere. Uttrykket er sikkert basert på vri hjernen, der hjernen vel er tenkt som en svamp. Som kjent kan hodet kalles nøtta (jf. uttrykket trang i nøtta). Det er ikke særlig logisk å vri noe så sprøtt som ei nøtt, men det har ikke så mye å si. Slike uhøytidelige uttrykk kan man ikke sette for strenge krav til. De kan faktisk virke enda mer slående med en tåpelig vri. Vi regner med at ingen vil bruke vri nøtta i en utpreget seriøs sammenheng uansett.
Klikk eller trykk

Spørsmål: Vi diskuterer om det heter klikk eller trykk i sammenhengen «Klikk her for å bestille» eller «Trykk her for å bestille». Dette gjelder i tekst på nett.

Svar: Vi kan først se hva Bokmålsordboka sier. Legg merke til betydning 3: klikke v1 (lydord) 1 gi kneppende lyd 2 gi klikk (2) revolveren klikket / svikte, mislykkes opplegget klikket på viktige punkter / det klikket for henne hun mistet tenkeevnen 3 (markere en viss del av bildet på en dataskjerm ved å) trykke på museknapp klikk på ikonet så kommer dokumentet opp I forbindelse med pc-grensesnitt må vi regne med at klikke i betydning 3 er godt etablert og like rett som trykke. Det kan være behov for å reservere trykke for bruk av trykkskjermer (touch screens).
Et gladt barn?

Spørsmål: Dersom en vil uttrykke at f.eks. et barn er lykkelig, ved hjelp av adjektivet glad, hvordan vil det se ut? Både «et glad barn» og «et gladt barn» høres forferdelig galt ut.

Svar: Adjektivet glad har bare denne formen i entall. Det kan altså ikke hete noe annet enn «et glad barn», selv om det neppe er mange som skriver det. Svensk har hankjønnsformen glad og intetkjønnsformen glatt, slik norsk for så vidt også kunne ha hatt, bortsett fra at den norske skrivemåten ville ha vært gladt. Islandsk har det som svensk. I dansk er det som i moderne norsk, dvs. at en bruker glad også i intetkjønn. I eldre nynorsk skrev man helst «ein glad unge». Men i noen uttrykk gikk det litt mer glatt å bruke gladt enn det gjør nå. Olav H. Hauge skriver i 1976 i dagboka si: For øvrig har ordet glatt samme opprinnelse som glad. Men sammenhengen er ikke så nær. Å gå glatt har ikke noe direkte med glad å gjøre.
Kva gjeld?

Spørsmål: Kan ein bruke kva gjeld på nynorsk, til dømes «Kva gjeld kvaliteten, er den lågare enn venta»?

Svar: Det er ikkje ulovleg, men det er heller ikkje god nynorsk. Det er ei direkte omsetjing av bokmålsuttrykket hva gjelder, som ikkje alle bokmålsbrukarar likar så godt heller. Ein grei tekstbindar er n år det gjeld. I dømet du nemner, kan ein kanskje til og med gå rett på sak utan tekstbinding: «Kvaliteten er lågare enn venta.» I spørsmål er kva gjeld sjølvsagt greitt: «Kva gjeld denne saka, eigentleg?»
Lego-klosser

Spørsmål: Er det tillatt å skrive legoklosser, siden det er et innarbeidet uttrykk på norsk? Jeg syns det ser litt rart ut med LEGO-klosser, Lego-klosser eller Legoklosser.

Svar: Lego er et registrert varemerke, og bedriften har vært svært nøye med å følge opp juridisk hvis noen prøver å gjøre Lego til et allmennord. Den riktige skrivemåten er derfor Lego-klosser, med stor forbokstav og bindestrek.
Fly forbanna

Spørsmål: Har hatt en liten diskusjon på jobb i dag om uttrykket «fly forbannet». Hva betyr «fly» egentlig her?

Svar: Fly fungerer her som et forsterkende adverb med betydningen ‘veldig’. Den fulle formen er flygende. Det var motstandsmannen Max Manus som brukte uttrykket først i norsk litteratur, da i formen fly forbanna. Slik står det også i Bokmålsordboka. I DNTs årbok fra 1875 står det: Aa.O. Vinje skrev fljugande sinnad (stum d). Fra 1900 finner vi også formuleringen fly sint. Hvis man liker bokstavrim, er fly forbanna en klar forbedring av uttrykket.
Utmerket på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter «utmerket» på nynorsk? Utmerkt eller utmerka? Og heiter det at ein har merkt eller merka seg noko?

Svar: Formelt sett er utmerkt rett, men skriv gjerne framifrå i staden, om det høver. Dette har du no merkt eller merka deg; det er altså valfritt. E-verb med -t i perfektum: utmerkt På nynorsk har vi reservert a-verbet merke for ‘det å leggje merke til noko’: å merke – merkar – merka – har merka E-verbet merkje brukar vi om ‘det å setje merke på noko; markere’: å merkje – merkjer – merkte – har merkt Ein kan merkje noko ut, opp, av og så vidare. J-en, som er valfri, tydeleggjer skilnaden mellom verba. Altså: Noko som er merka, har ein lagt merke til. Noko som er merkt (ut), har ein sett merke på (slik at det skil seg ut). På nynorsk heiter det difor å merkje seg ut og å vere utmerkt. Likevel: Utmerket! = Framifrå! Å skilje seg ut, å merkje seg ut, å stikke seg fram og å bli fram heva er variasjonar over same tema. Alt dette er god nynorsk. Men utmerkt som karakteriserande adjektiv (i tydinga god) har ikkje vore mykje nytta på nynorsk. Det smakar av direkte omsetjing frå litt formelt bokmål (der ein framleis kan høyre uttalen /udmerket/, som vitnar om kva stilregister ordet har høyrt til). På nynorsk har ein helst omtalt det annleis. Det som skil seg positivt ut, kallar ein tradisjonelt framifrå på nynorsk. Framifrå svarer såleis òg til fremragende på bokmål. «Utmerkede resultater» og «fremragende prestasjoner» kan trygt omsetjast med framifrå resultat og framifrå prestasjonar. Som adverb kan ein òg nytte utifrå (som i utifrå fint). Ein kan dessutan variere med (særs) godt og ikkje minst grepa. Valfritt merkjer/merkar seg Om du skriv deg alt dette bak øyra, har du unekteleg merkt noko der (sett merke). Men det er valfritt å skrive har merkt seg eller har merka seg. Grunnen er nok at å merk(j)e seg noko i tyding ligg svært nær å merke noko.
Maskulinist – det motsette av feminist?

Spørsmål: Er ein maskulinist det mannlege motstykket til feminist? Kor lenge har det vore i bruk, og er det brukande i dag?

Svar: Maskulinist og maskulinisme er nokså nye ord i norsk. Dels er dei motstykke til feminist og feminisme, men dei har òg tilknyting til det mannlege i vid tyding på den eine sida og mannssjåvinisme på den andre. Ein bør nok ikkje utan vidare bruka orda som nøytrale motstykke til feminist og feminisme. I denne debattboka frå 1972 finn vi både maskulinistar og nymaskulinistar: Seinare i tiåret vart ordet nytta av m.a. Tove Nilsen og Gerd Brantenberg i skjønnlitteraturen. Men substantivet maskulinisme var det to menn som nytta før dei, søk i desse bøkene på nb.no: Korkje maskulinist eller maskulinisme har kome inn i vanlege norske ordbøker, og det er ikkje heilt lett å seia kva dei tyder. I ei framandordbok er det siste forklart som ‘mannlig utseende og opptreden hos en kvinne’. Dette er nok ei eldre tyding. Ordet har vore brukt om alt frå ‘(svært) maskulint preg’ via ‘mannsfrigjering’ til ‘mannssjåvinisme’, og i dag er det visst mest brukt om det siste, jf. denne Wikipedia-artikkelen.