hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Ikke bry deg!

Spørsmål: Min sønn setter en liten støkk i meg rett som det er. Først ber han meg om å knytte skolissene hans, og så sier han «Ikke bry deg!» når han får det til likevel. Han mener bare «Ikke tenk mer på det, du!», men i mine ører lyder det som «Hold fingrene av fatet og pass dine egne saker!». Jeg har ikke klart å venne meg til dette. Må jeg gjøre det?

Svar: Ikke bry deg, du. Fra spøk til alvor: Det er fare for at du må venne deg til det. Dette er ganske nytt barne- og ungdomsspråk, men det er så utbredt at det er grunn til å tro at det blir voksenspråk i framtida. Bortsett fra at det kolliderer med den vante og aggressive betydningen av «Ikke bry deg!», er det i og for seg ikke ulogisk å bruke uttrykket med positive overtoner. Det er jo ganske kurant å si for eksempel «Du trenger ikke bry deg mer om dette». Vi mener likevel det er riktig å fortelle de unge at utsagnet «Ikke bry deg!» kan skape gnisninger mellom generasjonene, og at de gjerne kan ordlegge seg annerledes. Mange unge sier nå også «Det bryr meg ikke!» når de bare mener «Det er det samme for meg (altså)», «Det er hipp som happ» eller til og med «Det er greit for meg».
Ivareta et barn?

Spørsmål: Jeg skal levere en eksamensoppgave i morgen, og har et spørsmål om ordet ivareta. Kan man si «å ivareta et barn»? Eller blir det å ivareta et menneske feil? Det mest vanlige er jo å si «ivareta noens interesser» eller «ivareta hensynet til noen».

Svar: Dette er moderne forvaltningssjargong (fra 1980-åra) som sikkert har kommet for å bli, men det er ikke i samsvar med norsk ordbrukstradisjon å si ivareta et barn. Uttrykket er nok en snarvei for ivareta barnets interesser (behov) (før: vareta barnets tarv). Som eksemplene dine viser, er ivareta et svært formelt verb. Et par eksempler til: - En advokat ivaretar mine interesser i selskapet. - Banken ivaretar kundenes interesser. I en hverdagslig sammenheng, med mennesker (i stedet for interesser) i sentrum, virker ivareta meget stivt. Vi har en rekke mer «jordnære» gamle ord og uttrykk for det å ta seg av barn. For det første har vi nettopp å ta seg av, videre har vi blant annet å ta hånd om, stelle og passe. Vi kan også sørge for barnet og for at barnet har bra. Ikke minst kan vi ta (godt) vare på et barn, for eksempel når foreldrene overlater det til oss. Et gjennomgående uttrykk på området er omsorg for barn. (Nynorsk også: å syte for eit barn og omsut for barn/born.)
Å gå (rett) vest

Spørsmål: Kvifor seier vi at det går rett vest når noko går gale, altså den vegen høna sparkar?

Svar: To go west har lenge vore nytta i engelsk om å døy (eller å gå sund). Opphavet er truleg den skremmande tanken på å enda der sola går ned attom synsranda. Dette kan i så fall vera knytt til keltiske førestillingar om dødsriket. Somme kjelder nemner i staden at det er tale om forbrytarspråk for å enda på ein rettarstad i West Midlands i England. Det er uråd for oss å vurdera. Men det kan i alle fall utelukkast at det handlar om Det ville vesten i Amerika, for eit slikt opphav ville ha vore velkjent i den engelskspråklege verda. Ordlaget skal ha spreidd seg kraftig i engelsk under fyrste verdskrigen. Truleg har det kome inn i norsk gjennom sjømannsspråket. Det må takast med ei klype salt når Tor Myklebost skriv: «Sjøfolk sier aldri om sine bortkomne kamerater at de er ‘døde’. ‘Han gikk vest,’ sier de.» (Nedst på side 61 hos Lise Lindbæk i Tusen norske skip: en antologi over norske sjøfolks innsats i den annen verdenskrig, 1948). Rett eller beint vest er ei naturleg utviding av vest i norsk, og i reint geografisk tyding er det gammalt. I gamle dagar heitte det gjerne at noko gjekk nord og ned. Nede i Danmark går prosjekta helst nedenom og hjem, og hjå grannen i aust åt skogen eller åt helvete. Ikkje noko av dette er ukjent i Noreg. Prosjekta våre kan òg gå i vasken eller det som verre er. Saker og ting kan vidare gå ad undas, til dunders, fløyten, skeis og til pises – om det ikkje kort og godt ryk. Menneske går verste fall i hundane. Det spørst om det finst like mange uttrykk for det at det går bra.
Anførselstegn, komma og punktum – rekkefølgen

Spørsmål: Jeg har lært at komma skal settes før det siste anførselstegnet, slik: «Jeg kan kommareglene,» sa hun. Er ikke dette riktig lenger?

Svar: I 2004 ble det vedtatt nye regler som lyder slik: «Mellom hermeteikn (sitatteikn) skal det ikkje stå andre teikn enn dei som høyrer til i den siterte teksten.» Selv om det ikke er helt opplagt, skal vedtaket leses slik: Det skal ikke lenger settes komma foran høyre anførselstegn i sitat. Kommer det et anføringsverb etter sitatet (sa, skrev e.l.), skal det imidlertid stå komma rett etter anførselstegnet. Med vedtaket i 2004 fulgte dette eksempelet: Før: «Kongens Person er hellig,» heiter det i Grunnlova. Etter: «Kongens Person er hellig», heiter det i Grunnlova. At poenget ikke kan være å ta med alle skilletegn fra originalteksten, skjønner vi når vi slår opp i selve Grunnloven. Der står det et semikolon etter «hellig». Men utropstegn og spørsmålstegn som hører til sitatet, blir selvsagt stående innenfor, som før. De er en viktig del av den siterte ytringen. Merk at vi ikke setter komma etter et sitat med utropstegn eller spørsmålstegn til slutt. Vi setter heller ikke punktum etter perioder som i sin helhet er sitat. Eksempler: «Kongens person er hellig!» ropte han. «Kongens person er hellig!» Det var det han sa. «Kongens person er hellig.» Det var det han sa. Flere eksempler: «Dette er riktig», sa hun. «Hvem er det?» spurte hun. «Kom inn!» ropte mor. Er dere i Språkrådet lei av å bli stilt spørsmålet «Er dette riktig?»? I disse eksemplene finnes det strengt tatt ikke noe punktum i originalen, men punktumet settes innenfor anførselstegnene likevel: «Ja», sa han. «Nå er det høst.» «Ja», sa han, «nå er det høst.» (Plasseringen av punktum i det siste eksempelet kan diskuteres.) Punktum til slutt i sitatet bruker vi bare etter kolon, og bare når sitatet består av en hel setning innledet med stor forbokstav. Han la ansiktet i alvorlige folder og sa: «Nå er det ikke stort mer å si om dette.»
Einmannskrins?

Spørsmål: Eg ønskjer å finne eit kjønnsnøytralt alternativ til einmannskrins. Kan de hjelpe?

Svar: Vi har dessverre ikkje noko fasitsvar. Vi ser at enpersonskrets (allereie i leksika frå 1989) og enkeltpersonskrets er ein del nytta. På nynorsk blir det då ein- og gjerne - krins: einpersonskrins, enkeltpersonkrins.
Bankerott?

Spørsmål: Eg vrir hjernen for å skjøna kva ordet bankerott kjem av. Bank er vel bank, men det er vel ikkje ein roten bank det er tale om? Det engelske bankrupt får meg til å tenkja på korrupt. Er det ein samanheng?

Svar: Bankerott (‘ruinert, konkurs’) har opphav i italiensk banco rotto. Opphavleg var banc o ein benk som vart brukt til vekselbord; dette vart seinare til vårt bank. Rett nok kan det vera rotenskap i banken, men det har ikkje noko med rotto å gjera. Rotto er perfektum partisipp av verbet rompere, som mellom anna tyder ‘bryta sund’, altså øydeleggja. Banco rotto tyder eigenleg ‘sundslått benk’. Etter den vanlegaste teorien kjem uttrykket av at pengevekslarane kunne få benkene sine sundslegne dersom dei sveik nokon eller ikkje greidde skyldnadene sine. Rompere liknar mykje på å kor rumpere, som er eit lån frå latin corrumpere. Adjektivet korrupt kjem av latin corruptus, som er perfektum partisipp av det same verbet. Det tilsvarande italienske ordet er corrotto. Så du hadde rett i at det er ein samanheng. Grunnen til at vi brukar eit italiensk ord for dette, er at dei var tidleg ute med avansert pengestell i Italia, ikkje minst i Lombardia. I norske ordbøker står substantiva lombard ‘handpant’, lombardbank, lombardlån, lombardrente og dessutan verbet å lombardera ‘ta opp lån mot handfast pant’. Rotto kjem altså frå italiensk, men banco kjem opphavleg frå det germanske målet langobardisk. Lombardia var tidlegare Langobardia.
Grønn av misunnelse

Spørsmål: Hvorfor heter det å være grønn av misunnelse?

Svar: I Ordbog over det danske Sprog står det under adjektivet grøn om en hudfarge som virker grønnlig på grunn av sterk blekhet, «især fremkaldt af ildebefindende, dårligt humør olgn.». Grønn er ellers kjent som misunnelsens og sjalusiens farge. Hos Shakespeare er sjalusien et grønnøyd monster. Man kan forresten også være gul av misunnelse. Vi tør ikke si om det finnes noen tilknytning til gul galle (gresk khole, som man før mente gjorde folk koleriske ‘hissige, oppfarende’) eller til gallesykdom (som man kan bli blek og grønn av).
Helsebror og jordfar?

Spørsmål: Jeg er utlending og synes norsk kan være litt rart og vanskelig. For eksempel heter det helsesøster og jordmor. Er det bare kvinner som kan ha disse yrkene? Eller finnes det mannlige helsesøstre og jordmødre? Kan de i så fall kalles helsebrødre og jordfedre? Eller heter det kanskje helseperson og jordperson?

Svar: Helsebror og jordfar har bare vært brukt sporadisk og kanskje helst på skjemt. Det nye ordet for helsesøster er helsesykepleier. S ykepleier er en praktisk tittel som kan brukes av både menn og kvinner (før het det gjerne sykepleierske om kvinner). Man har lenge prøvd å finne like kjønnsnøytrale stillingsbetegnelser for jordmor og helsesøster, for det er et mål å trekke menn til disse yrkene. I 2015 var det mye diskusjon om emnet, jf. disse artiklene i Dagsavisen og på nrk.no. Nå (2018) har helsesykepleier vunnet fram. Både dette og det kortere alternativet helsepleier står i et noe ulogisk forhold til sykepleier, siden både leger og sykepleiere også steller med helse, men det viktigste er at ordet er forankret i selve fagmiljøet. For jordmor er fødselshjelper foreslått, men dette ordet brukes tradisjonelt helst bare i overført betydning. Uansett brenner det nok et blått lys for jordmora. Hvis unge menn tolker ordet delvis bokstavelig, og tar det tungt å bli assosiert med noe kvinnelig, går det nok mot utskifting. På denne siden finner du en brosjyre fra 1998 om kjønnsbalansert språk og titler. I den står det blant annet: For en del yrker og stillinger har vi ennå ikke kommet fram til kjønnsnøytrale betegnelser, men bruker fremdeles ord med kjønnsmarkerte etterledd: embetsmann, fylkesmann, lagmann, lensmann, oppsynsmann, riksmeklingsmann, rådmann, sendemann, styrmann, sysselmann, tjenestemann, jordmor. Etter tusenårsskiftet er flere av disse skiftet mer eller mindre ut; blant annet er riksmeklingsmannen blitt riksmekler og tjenestemannen tjenesteperson eller statsansatt.
Tenking eller tenkning?

Spørsmål: På min lesesal diskuterer vi for tiden forskjellen på tenking og tenkning. Er disse formene sidestilte, som forsking/forskning og tolking/tolkning? Eller betegner tenking aktiviteten og tenkning resultatet? Eller heter det bare tenkning?

Svar: Man kan velge å se det som to ord for det samme, eller man kan bruke -ing i den vanlige betydningen og -ning i spesialbetydninger. Tenkning har vi litt enkelt sagt hovedsakelig fra skriftfellesskapet med dansk, men vi finner det også i eldre landsmål (nynorsk), først og fremst hos Aa.O. Vinje og Ivar Aasen. (I moderne nynorsk heter det bare tenking.) I dansk lager man regelrett verbalsubstantiv med -ning (jf. også lavning, spisning), mens hovedregelen i norsk folkemål og moderne norsk skriftmål er avledning med -ing (jf. at det bare kan hete tenking på nynorsk). Ved mange ord er det full valgfrihet mellom -ing og -ning i bokmål, et eksempel kan være skriv(n)ing. Det er litt mer komplisert med tenk(n)ing. Nyanser Vi har et begrep som kan defineres slik: 1 å tenke (handlingen, prosessen) generelt Dette kan valgfritt kalles tenking eller tenkning. Tenking står ikke nødvendigvis i ordbøkene, fordi det regnes som selvsagt at man kan lage ing-ord av norske verb (laging, spising osv.). Det blir stadig vanligere å kalle 1 tenking. Tenkning med -n- på bokmål er obligatorisk i spesialbetydningen 2 ‘tankegang, tenkemåte’, ‘produkt av tenking’, ‘filosofisk tankegods, filosofi’ (det være seg vestlig tenkning eller Mao Zedongs tenkning) Varianten med -ning har dessuten holdt seg godt i sammensetninger (som ønsketenkning/ønsketenking, nytenkning/nytenking) – uten hensyn til betydningsnyanse. Her er det likevel valgfritt med -n-. Du kan rendyrke - ning (som i dansk), eller du kan prøve å dyrke en særnorsk («særbokmålsk») logisk nyansering med -ing i betydning 1 (da gjerne inkludert sammensetninger) og -ning i betydning 2. Skillet kan sammenlignes med skillet mellom for eksempel bygging og bygning.
Flerkoneri – flermanneri?

Spørsmål: Når en mann har flere koner, heter det flerkoneri, men hva heter det når ei dame har flere menn? Jeg finner ikke flermanneri i ordboka.

Svar: Fremmedordet for flerkoneri er polygyni, mens det å ha flere menn heter polyandri. Fellesbetegnelsen er polygami. Det skulle ikke være noe i veien for å bruke ordet flermanneri på linje med flerkoneri, selv om ordet flerkoneri er mye vanligere.
I sju steiner

Spørsmål: Hvorfor heter det at en ting (f.eks. en motor) som har gått i stå, «står i sju steiner»? Jeg har fem teorier som jeg håper dere kan kommentere: 1) Norske skip har gått på grunn på Seven Stones. 2) Det er opprinnelig et spilluttrykk, jf. at dominobrikker har blitt kalt steiner. 3) Det har å gjøre med det gamle astrologiske systemet med sju « planeter », også kalt steiner. 4) Det er knyttet til gravhauger og fornminner, slike som Sjusteinen. 5) Det har med steiningen av djevelen å gjøre.

Svar: Her var det mye å velge mellom, men nei, det har nok med steiner i urverk å gjøre. Vi gir ordet til en innsender i Språknytt 4 /996: Uttrykket «det står i sju steiner» har med gamle lommeur å gjøre. I kvalitetsur var der innlagt spesielle, visstnok edle eller halvedle, små steiner som – så vidt jeg vet uten å være urmaker – hjultappene (akslene) var opplagret i for å få en mest mulig friksjonsfri og sikker gang på hjulene. Når så urene likevel stanset og det ikke var råd å få dem i gang igjen, kunne vel ergrelsen og ironien lett forme et slikt uttrykk. Der ble etter hvert mer enn sju steiner i urene. De fineste og dyreste var lenge de med «femten steiners ankerverk», og i Nord-Norge hette og heter det like ofte «det står i femten steina». Det er lett å finne eksempler på denne terminologien i hundre år gamle reklametekster. Teorien kan dessuten styrkes med et sitat fra Olav Duuns Straumen og evja (1926): Duun er den første som bruker uttrykket flittig i norsk litteratur. Det hadde nok vært brukt muntlig en tid, helst som hos Duun, med sju og steina(r). Det drøyde virkelig lenge før det slo bredt igjennom i norsk skriftkultur. Men i dag viser nettsøk at det til og med brukes av folk som sier syv og stener. Til slutt noterer vi et uttrykk fra Kolvereid: å dumpe i sjustein ‘gjøre noe galt i en lek’, uten at vi kan forklare det nærmere.
Konto og saldo i fleirtal

Spørsmål: Kva heiter konto og saldo i fleirtal?

Svar: Konto er eit hankjønnsord som trygt kan bøyast på vanleg måte i fleirtal: nynorsk: fleire kontoar – alle kontoane bokmål: flere kontoer – alle kontoene Dette er den vanlegaste bøyinga, som gjerne har blitt tilrådd. Det er òg mogleg å bruke den opphavlege italienske fleirtalsendinga -i, slik: nynorsk: fleire konti – alle kontiane bokmål: flere konti – alle kontiene Den er mest brukt i ubunden form (etter fleire ovanfor), der den ikkje kolliderer med den norske endinga. (Kontiane er nesten ikkje brukt på nynorsk.) Saldo kan ikkje bøyast med i, men berre regelrett: nynorsk: fleire saldoar – alle saldoane bokmål: flere saldoer – alle saldoene Forma saldi har funnest, og danske ordbøker nemner gjerne denne forma. Men allereie Norsk Riksmålsordbok frå 1947 gjev berre opp saldoer. Det finst forresten ingen regel som omfattar alle italienske lånord på -o- Til dømes kan risiko berre heita risikoar (bokmål risikoer) i ubunden form fleirtal. Ein må altså slå opp i ordboka om ein er i tvil.
Prosentteikn og mellomrom

Spørsmål: Skal ein skrive 25 % eller 25%? Kan ein forresten skrive mellom 25 og 30 %, eller må ein setje inn prosentteiknet etter begge tala?

Svar: Det rette er 25 %, med mellomrom mellom sifferet og prosentteiknet. Det blir som når ein skriv prosent med bokstavar eller med forkortinga «pst.». Bruk gjerne det som heiter hardt eller fast mellomrom, så skil ikkje talet og teiknet lag ved linjeskift. Du kan skrive mellom 25 og 30 %, slik du ville ha skrive mellom 25 og 30 prosent, men det er òg rett å skrive prosentteiknet to gonger.
Reglene for bruk av «hun» og «henne»

Spørsmål: Når skal jeg skrive hun, og når skal jeg skrive henne? Jeg sier bare ho.

Svar: Det er langt fra alle som har henne i talemålet, men korrekt bokmål krever at man skiller mellom hun og henne. Heldigvis er det ikke så vanskelig som det kan virke. Hvis du vet hvordan du skal bruke jeg og meg, vet du i grunnen hvordan du skal bruke hun og henne. Du kan til og med bruke de samme reglene på han og ham, hvis du ønsker å bruke ham (det er valgfritt). Hun og henne og andre ord av samme type (personlige pronomen) oppfører seg ganske likt. Se på denne rekka: jeg – meg du – deg hun – henne han – ham dere – dere de – dem Ordene på den venstre sida bruker vi om den som er subjekt, det vil si den som gjør noe: Jeg bærer. Hun bærer. Ordene på den høyre sida bruker vi om objektet, altså den som det blir gjort noe med eller for: Jeg bærer henne. Hun bærer meg. Vi bruker objektsformen også etter preposisjon (som såkalt utfylling eller styring): Jeg hører på henne. Hun hører på meg. I eksemplene nedenfor har vi en form av verbet være (nemlig er). Være tar ikke objekt, så vi skulle vente subjektsformene jeg og hun. Men etter det er/var får vi likevel valgfrihet: Ja, det er hun/henne. Ja, det er jeg/meg. På nynorsk bør en bruke subjektsformene her: ho og eg. Kommer det et som etter, er subjektsformene obligatoriske på bokmål også, så sant subjektet også er logisk subjekt i relativsetningen (som-setningen). Det var hun som kom. (Hun kom.) Det var henne (som) de så. (De så henne.)
Skjellsettende = som setter skille!

Spørsmål: Jeg ser stadig oftere at folk skriver om sjelsettende opplevelser. Det kan vel ikke være riktig? Men jeg forstår heller ikke hvorfor det skal hete skjellsettende, for det har jo ikke noe med skjell å gjøre!

Svar: Det riktige er skjellsettende. Skjell er et annet ord for skille, som i grenseskjell, men det brukes lite i moderne bokmål. Skjellsettende betyr nesten det samme som epokegjørende, altså ‘som skaper et tidsskille’. Hvis sammensetningen hadde blitt til i dag, ville det nok hett skillesettende, men det klinger jo ikke så godt. Resten av artikkelen er for spesielt interesserte. Andre skjell (= skiller) av samme slag Et annet uttrykk med dette ordet er å komme til skjells år og alder. Det som ligger under her, er det gamle skil ‘forstand’ som opprinnelig viser til evnen til å skjelne (skille). Videre har vi å gjøre rett og skjell for seg ‘oppfylle sine forpliktelser’; her ligger betydningen av skjell nær ‘orden og ryddighet’. Ikke alle kjenner disse ordene, men hvis du tror skjell er helt avleggs, bør du ta en titt på ordet for skjell. Er du jurist, kjenner du også skjell ig grunn til mistanke. En skjellig grunn er lett å skjelne, altså klar. Sjelenød og skjellsord Urovekkende mange skriver sjelsettende, som om det var snakk om besettelse. Kanskje de faktisk mener å vise til noe som setter seg i sjela, noe gripende? (Mange treff på sjelsettende inntrykk på nettet kan tyde på det.) Det kan hende dette til slutt må regnes som et nytt ord i norsk, men det kan ikke godt brukes fritt i stedet for skjellsettende. Når folk skriver å komme til skjellsord for skjells år, er det nok helst for moro skyld. Nynorsk Det hele henger litt mer sammen på nynorsk, samtidig som man der skjelner og skiller mer mellom ordene. Skjell ovenfor heter skil (gjerne uttalt /skjél/ eller /skjell/), jf. skilje og skilnad. Altså: skilsetjande. På nynorsk skiller man altså mellom skil ‘forskjell’, skjel ‘skjell, musling’ og skjell som i skjellsord og å skjelle.
Kryss i taket

Spørsmål: Kva tyder kryss i taket, og kva kjem det av?

Svar: I artikkelen om kryss i Nynorskordboka heiter det at å setje kryss i taket tyder ‘å markere noko heilt uventa (som ein er glad for)’. Uttrykket botnar i folketru, religion og magi. Å setje ein kross eller eit kryss ved noko som ein vil merkje seg, er ein skikk som i alle fall er eldre enn boktrykkjarkunsten. Å teikne eit krossmerke som vern mot noko vondt var vanleg i gammal folketru. I Noreg slo dei ein kross i lufta eller skritta opp ein kross, pløgde i to kryssande fòrer eller måla ein kross med krit eller tjøre på dører eller vegger, eventuelt over matbordet. På svensk er vendingar som «skriva kors på dörren» og «skriva kors på alla väggar» kjende frå slutten av 1700-talet. I dansk finn vi ikkje uttrykket. Dei fleste opplysningane ovanfor er henta frå Snorre Evensberget og Dag Gundersen: Bevingede ord. Du tykkjer kanskje det er eit par brikker som manglar i forklaringa, og det har du i så fall rett i. Kanskje ei jamføring med «bank i bordet» kan kasta lys over samanhengen mellom den tradisjonelle tydinga og den som rår i dag. Det handlar i så fall om symbolsk trygging mot ulukke. Lenger kjem vi ikkje. Litterære døme I litteraturen finn vi «kors i taket» fyrst nokså seint, og då i ei omsetjing: (Otto Funcke, Hjortens trøst 1887) Neste døme er av mykje seinare dato, frå barneeventyr utgjevne i 1925 av Astrid Thalberg. «Kryss i taket» er endå nyare, fyrste belegg i nb.no er frå 1920, i eit referat av ei amerikansk «skilsmissehistorie»:
Delegasjonsreglement eller delegeringsreglement?

Spørsmål: Vi arbeider med et nytt reglement for delegering av myndighet mellom ulike nivåer i kommuneadministrasjonen. Men heter det «delegasjonsreglement» eller «delegeringsreglement»? Søk på Internett viser at ca. halvparten av kommunene bruker det ene og den andre halvparten det andre.

Svar: Ing-varianten i uttrykket delegering av myndighet ble den vanligste i løpet av 1960-åra. Språkrådet har anbefalt den siden 1983. Da må delegeringsreglement kunne brukes, sammen med delegeringsvedtak. Delegering er ifølge Bokmålsordboka ‘det å delegere’, mens en delegasjon er ‘utsendinger med fullmakt til å føre forhandlinger på vegne av en organisasjon, stat eller lignende’. Det er en forenkling, for tradisjonelt er delegasjon brukt mye også i den første betydningen, men Språkrådet har altså anbefalt å utnytte det skillet som grammatikken kan tilby på dette punktet. Det innebærer å skrive delegering i handlingsbetydningen, også i uttrykket delegering av myndighet. Varianten delegeringsreglement følger automatisk av dette valget. Ordet delegasjon kan altså reserveres for de nevnte utsendingene med fullmakt. Finn-Erik Vinje har omtrent det samme rådet i Moderne norsk (4. utg., 1987). Boksøk (n-gram, nb.no): Avissøk:
Fordeler og ulemper med/ved

Spørsmål: Jeg skjønner ut fra ordboka på nettet at det kan hete både fordelene/ulempene med noe og fordelene/ulempene ved noe. Men når skal jeg bruke hva?

Svar: Du kan velge det du synes klinger best i sammenhengen. Det er ingen tydelig betydningsforskjell mellom variantene; det er snarere en dialekt- eller sosiolektforskjell. Med har blitt vanligere med tida, uten at det på noen måte er nytt. Ved er det vanlige på dansk, men det er også brukbar norsk. Sammenhengen kan bety noe. I et handlingsrettet utsagn som «Fordelen med/ved å gjøre det på denne måten er at …» vil nok mange nå velge med. Men hvis den som har en fordel/ulempe, er vanskeligere å få øye på, kan ved være mer nærliggende, som i «Det er en klar fordel ved situasjonen i Norge at …».
Paragrafteikn og mellomrom

Spørsmål: Skal det vere mellomrom mellom paragrafteiknet og talet etter? Er det med andre ord rett med «§17» eller med «§ 17»?

Svar: Det skal vere mellomrom mellom paragrafteiknet og talet. Skriv «§ 17». Ein må sjå på teiknet som ein forkorta skrivemåte for ordet, og i formuleringa «paragraf sytten» ser ein straks at det må vere mellomrom. Bruk hardt mellomrom, så skil ikkje teiknet og talet lag ved lineskifte.