hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Prosent p.a.

Spørsmål: Etter mange år som banktilsett ser eg at bankar og finansinstitusjonar ikkje lenger er så nøye med å setje p.a. (altså ‘per anno ’) etter rentesatsen på innskot eller lån. I prislister og i tilsegnsbrev står det til dømes: «Rentesats f.t. 3,75 %.» Ein kan kome til å tru at renta er 3,75 % av lånesummen uavhengig av nedbetalingstida.

Svar: Kor stort problem upresist fagspråk er i dagleglivet, varierer frå sak til sak, og av og til er det ubetydeleg. Vi trur nok folk flest veit kva 3,75 % rente inneber, men det hjelper jo lite dersom det finst eit mindretal som mistyder og kanskje hamnar i eit uføre. Så ingenting er betre enn om ein spanderer «p.a.» eller beint fram «årleg» etter rentesatsen i dei viktigaste samanhengane. Banktilsette, som du, kan nok betre enn Språkrådet vurdera kor viktig det er å vera nøyaktig på dette punktet.
Ambassadør til?

Spørsmål: Hva er riktig: Norges ambassadør i Tyskland eller Norges ambassadør til Tyskland? Det siste høres/ses stadig oftere i massemediene.

Svar: Vi anbefaler «ambassadør i Tyskland», eller mer presist: «ambassadør i Berlin». «Ambassadør til» er nok blitt vanligere på grunn av påvirkning fra engelsk. Embetsmannsspråk eller engelsk? I gamle dager utstyrte man gjerne fyrster og embetsmenn (især prester) med et til + stedsnavn (jf. «hertug til Holsten», «sogneprest til Bø»). Denne språkbruken er nok blitt styrket av at man ble utnevnt til et embete. Men det er nok ikke dette som er årsaken til at «ambassadør til » har spredt seg i nyere tid. Norsk ambassadør i moderne forstand (knyttet til en fast norsk ambassade) er hovedsakelig et etterkrigsfenomen. Norske konsuler, ministre (ved legasjoner), gesandter og sendemenn går lenger tilbake i historien. Det har alltid kunne hete at noen er blitt sendt som sendemann, gesandt eller ambassadør til et sted, men dette er nok heller ikke utgangspunktet for økningen i til -bruk, for før het det oftest også å være gesandt eller sendemann i (norskamerikanske aviser var tidligst ute med til her). Utsending til og delegert til virker mer patent, jf. den nære forbindelsen med sende til og delegere til, men også disse ordene følges tradisjonelt helst av i. Hovedgrunnen til at ambassadør i nyere tid oftere utstyres med preposisjonen til, er nok ganske enkelt at det heter ambassador to på engelsk. Mulige bruksområder: flere land og internasjonale organisasjoner Lars Vikør har sendt denne kommentaren til artikkelen ovenfor. «Ambassadør til» har ein funksjon når ein slik person dekker fleire land. Norges ambassadør «til» Aust-Timor bur i Jakarta og er også ambassadør «til/i» Indonesia. Indonesias ambassadør «til» Island bur i Oslo og er også Indonesias ambassadør «til/i» Norge. Dette er vel ikkje noko uvanleg, heller, ikkje minst i tider med sparepolitikk. Dette er altså et mulig bruksområde for preposisjonen til. Et annet mulig bruksområde for til er organisasjonsnavn, jamfør Norges ambassadør til/i FN (for Norges FN-ambassadør). Men også her er det i som har lengst fartstid. Utviklingen Flere har skrevet til oss og hevdet at diplomatiet har sitt eget språk, og at det der heter «til». Det er godt mulig. Det er ikke rart at de som hører «ambassador to» oftest, oversetter det direkte til norsk. Slik har kanskje «ambassadør til» blitt til, som fagsjargong. Tallene nedenfor taler tydelig om at «ambassadør til» ikke primært har opphav i norsk skriftspråk. Tallene skriver seg fra søk i en avisbase (nb.no). Du kan selv gjøre boksøk på nb.no og få bekreftet at det er «i» som dominerer, også i tidlige tekster fra Utenriksdepartementet o.a. Norges ambassadør til Norges ambassadør i
Ikke punktum i overskrifter

Spørsmål: Jeg lurer på om det er lov med punktum i overskrifter.

Svar: Det skal ikke være punktum til slutt i overskrifter eller titler. Ifølge skrivereglene skal det ikke være punktum etter «visse frittstående tekstdeler», for eksempel overskrifter, underskrifter, innholdslister, margtitler og korte margtekster og ikke minst boktitler (på bokomslag) og avisnavn (i selve avishodet). Emnefelt i e-poster faller naturlig inn under den samme regelen. Utropstegn og spørretegn kan en likevel bruke, om det passer. Før en undertittel skal det i vanlig tekst settes punktum. (I litteraturlister brukes også kolon, avhengig av hvilken stil man retter seg etter.) Bedre norsk. Språkråd for alle Konfliktløsning. En hjelpebok for barn og foreldre
Både om fleire ting?

Spørsmål: Kan ein bruka ordet både om meir enn to ting, altså til dømes både Ole, Dole, Doffen og Donald?

Svar: Ja, det kan ein heilt trygt gjera. Det går nok ei diffus grense ein stad, kanskje meir estetisk enn grammatisk, men ein merkar gjerne når ein har trødd over grensa. Både er i slekt med begge og båe, og i rettskrivingsordbøkene (per januar 2021) står det at både «eigentleg» tyder begge, så det er ikkje rart om folk lurer. Men formelen både a, b og c er innarbeidd for lenge sidan, sjå til dømes dette friske dømet frå avisa Den Constitutionelle frå 1840: Altså både a, b, c, d, e og f. Dette er ikkje noko einstaka unnatak, men heilt vanleg norsk. Eit døme til, frå ei lærebok i litteraturhistorie: --- Ein litt annan formel er både a OG b og c. Det er ikkje opplagt at dette er eit døme på bruk av både om meir enn to ting, for det kan òg stå for |både a og b| pluss c. I dette Kinck-sitatet frå Det Norske Akademis ordbok har både uklår rekkjevidd: de rendte paa baade bryggetrapper og kaier og andet helvetesskap Men det spelar altså inga rolle. I alle tilfelle er det innanfor. --- Etterskrift: Vi får innimellom kommentarar med påstandar om at både må visa til to fordi det er i slekt med begge og båe. Dette er ein variant av den såkalla etymologiske feilslutninga. Både har skilt lag med dei andre orda for lenge sidan. Ei heilt anna sak er at begge berre kan visa til to personar. Alle med norsk som morsmål meistrar dette utan vidare, og ingen vil finna på å skriva eller seia begge tre (altså 3) på ramme alvor. Her frå boka Et terskelnivå for norsk (1993): (Dei som legg band på seg når det gjeld bruken av både, er nøydde til å formulera siste setninga i utklippet ovanfor slik, om det ikkje skal bli for omstendeleg: «så vel Per og Pål som Espen». Men det er ikkje heilt det same.)
Verdens tak på nynorsk

Spørsmål: Korleis skal ein seia verdens tak på nynorsk? Eg tenkjer på den nemninga som blir nytta om Himalaya eller delar av Himalaya, eventuelt om Pamir.

Svar: Ein kan bruka verdstaket og kanskje (fjell)taket over verda. Men særleg i poetisk stil kan verdsens tak vera best. Verdas tak er ikkje umogleg, men det finst framleis mange nynorskbrukarar som tykkjer -s på a-former er umusikalsk. Sidan dei to førstnemnde uttrykka ikkje er innarbeidde klisjear, må ein syta for at det er nok kontekst til at dei blir forstått.
Brant, brente eller forbrente seg?

Spørsmål: Hva er rett å si når en skal fortelle om en som fikk en alvorlig forbrenning på grunn av solbærtoddy? Hun ble forbrent / brant seg / forbrant seg på solbærtoddy?

Svar: Det heter brente seg, ikke brant seg. Opplysningen om forbrenning bør komme i tillegg, for det er ikke vanlig å si at man forbrenner seg på noe. Vi har to såkalte parverb: 1) brenne – brenner – brant – har brent (sterkt, intransitivt) 2) brenne – brenner – brente – har brent (svakt, transitivt) Når noe (subjekt) brenner av seg selv, bruker vi det sterke verbet (1): løvet brant. Når noen (subjekt) brenner noe(n) (et objekt), bruker vi det svake verbet (2): noen brente løv, noen brente seg. Forbrenne bøyes på samme måte: 1) fettet (subjekt) forbrant 2) jeg (subjekt) forbrente fett (objekt) Forbrenne seg i betydningen ‘skade seg på noe varmt’ heter dermed etter ordboka forbrente seg i preteritum, men forbrenne brukes sjelden utenom i partisipp (å bli/være forbrent). Noen alternativer: Hun brente seg stygt på toddyen. Hun ble forbrent eller fikk forbrenninger av varm solbærtoddy. Hun skåldet seg på toddyen eller ble skåldet av den. Forbrenning viser klart til en skade, i likhet med å brenne seg stygt. Brenne seg (uten stygt) kan også vise til lettere ubehag på grunn av varmen. Ordforklaringer: partisipp preteritum sterke verb, svake verb transitiv, intransitiv
Lesing eller lesning?

Spørsmål: Er det riktig å skrive «anbefalt lesing» eller «anbefalt lesning»? Og hva med «god lesing/lesning»?

Svar: På bokmål er det helst lesning som brukes om ‘lesestoff’, slik som i «anbefalt lesning». Lesing er kort sagt ‘det å lese’. Vi kan se hva som står i Bokmålsordboka: lesning f1 el. m1 1 lesing høytlesning, opplesning / eleven er god i lesning / lesning på egen hånd selvstudium 2 kunnskaper en har skaffet seg ved å lese sitte inne med en omfattende lesning 3 lesestoff riktig lesning for barn 4 lesemåte, lesnad (2) Lesning er det retteste å bruke i de tre siste delbetydningene ovenfor. Som du ser under delbetydning 1, kan lesing uten -n- brukes når det verbale aspektet, handlingen, betones, altså ‘det å lese’. Og det gjør det vel i ønsket «God lesing!». Slik ser oppslaget om lesing ut i den samme ordboka: lesing m1, f1 det å lese (som skolefag), jamfør lesning; lesing og skriving / lekselesing / optisk lesing Av historiske grunner er det relativt vanligere med - ning når - les(n)ing er siste ledd i en sammensetning. Opples(n)ing er opplagt en handling, men ordet skrives ofte med -n- likevel. På nynorsk er det stort sett lesnad som brukes for lesning, og da dekker det både 2, 3 og 4. Det kan det også gjøre på bokmål, selv om det ikke går fram av ordboka.
Over – ny bruk av ordet

Spørsmål: Jeg ser stadig oftere at folk skriver slikt som «han velger/foretrekker vin OVER øl». Kan man skrive sånn?

Svar: Det kan man nok, men det er helt unødvendig, og det kan bli oppfattet som dårlig norsk eller i verste fall feil. Det er ren oversettelse fra engelsk. Språkrådet anbefaler ikke oversettelseslån fra engelsk der vi har fullgode formuleringer fra før. Å foretrekke er konkret sett å trekke noe fram foran noe annet, ikke å løfte det opp. Derfor heter det: Han foretrekker vin framfor øl. Tradisjonelt heter det også blant annet: Han velger heller vin enn øl. Han vil heller ha vin enn øl. Han liker vin bedre enn øl. Han velger vin i stedet for øl.
Paddehatter

Spørsmål: Hvorfor heter det å dukke opp som paddehatter?

Svar: Paddehatt betyr ‘sopp’, og det hender jo at sopp brått kommer opp av jorda i mengder når det har regnet. Paddehatter både skyter opp (fram, i været), gror, vokser, dukker opp o.a. I overført betydning brukes uttrykket helst om rask og plutselig vekst på løst grunnlag. Det ligger sjelden noen positiv vurdering i det. Norsk Riksmålsordbok opplyser dessuten at paddehatt har vært brukt nedsettende om ‘person ell. foretagende som har hatt en altfor rask opgang, skutt en usund vekst (i jobbetider)’. Mer bakgrunn finner du i Ordbog over det danske Sprog. Ordet paddehatt kommer av at man trodde padder holdt til under sopper. Sopp har likevel alltid vært det vanligste ordet for sopp på norsk, så vi har også uttrykket skyte (eller renne) opp som sopp (om høsten).
Bærekraftsmål og andre sammensetninger med bærekraft

Spørsmål: Skal ord som bærekraftmål, bærekraftrapport og bærekraftindikator skrives med eller uten -s-?

Svar: Det er valgfritt. Beslektede ord som kjernekraft -, varmekraft - og tyngdekraft - har helst ikke -s- i sammensetninger, mens kjøpekraft - vel har mest -s-. At det heter kjernekraftverk, henger litt sammen med at det heter kraftverk, men merk at det også heter kjernekraftulykke. Da begrepet bærekraft var ungt, dominerte f.eks. bærekraftbegrepet uten -s-, se nb.no. Men det er en litt utypisk sammensetning. I nyere tid har sammensetning med -s- spredt seg voldsomt, og bærekraftsmål med -s- har til og med kommet inn i enkelte ordbøker. Til og med bærekraft(s)minister skrives oftest med -s- nå, selv om man ganske sikkert ville ha skrevet kjernekraftminister, dersom det var aktuelt. Pass på å behandle bærekraft(s)indikator og andre sammensetninger med bærekraft på samme måte som du behandler bærekraft(s)mål. Når du skriver nynorsk, må du forresten huske at det heter berekraft (med valgfri e-/æ-uttale).
Lover og forskrifter med stor eller liten forbokstav?

Spørsmål: Kan navnet på lover og forskrifter skrives med stor bokstav?

Svar: Nei, titler på lover og forskrifter skal skrives med liten forbokstav, altså kjøpsloven, straffeloven, byggherreforskriften osv. Det samme gjelder titler på avtaler, traktater, konvensjoner og protokoller, for eksempel barnekonvensjonen. Logikken bak den lille forbokstaven lovnavn er at vi kan se loven som en regel (eller et regelsett) i en lang rekke av regler, og ikke primært som et dokument med tittel. Regelen gjelder både korttitler og fullstendige titler («lov om …», «lov av …»). Unntak Unntakene er Grunnloven, Magna Charta og betegnelser som har et egennavn som førsteledd, som Fin nmarksloven, Gulatingsloven og Versaillesfreden. Svært mange internasjonale avtaler har egennavn som førsteledd. Disse unntakene er strengt tatt ikke logiske (etter hovedregelen skulle de hatt bindestrek), men de er innarbeidet. Annen markering For å skille en lovtittel ut fra vanlig tekst kan man kursivere tittelen eller sette den i anførselstegn. Det er mest aktuelt når man bruker den fullstendige tittelen, som begynner med «lov om …» og gjerne består av mange ord. Det er egentlig bare nødvendig med markering i de tilfellene der det ellers er vanskelig å se hvor tittelen slutter, men bruker man først denne løsningen ett sted i en tekst, bør man nok være konsekvent.
Skipsnavn i anførselstegn eller kursiv?

Spørsmål: Vi er flere forfattere som samarbeider om et verk. Vi lurer på om skipsnavn skal markeres, og i så fall hvordan. Må vi være konsekvente?

Svar: Vanligvis skriver vi skipsnavn uten anførselstegn, f.eks. MF Eira, men MF «Eira» er også mulig. Når man har med MF, er det mindre nødvendig med markering enn når navnet står alene. Kursiv kan brukes i stedet, men anbefales vanligvis ikke. Der det er fare for misforståelse, anbefaler vi markering. For eksempel kan det være nyttig å skille «Murmansk» (den forliste krysseren) fra byen med samme navn. En teoretisk mulighet for misforståelse er ikke alltid det samme som en virkelig fare, men man vil jo gjerne unngå pussige lesemåter. Om dere for konsekvensens skyld skal bruke anførselstegn ved alle skipsnavn i teksten, om dere først har brukt det én gang, får dere vurdere selv.
Samme lest

Spørsmål: Jeg lurer på om uttrykket heter skodd over samme lest eller bygd på samme lest? Begge er brukt, det siste mest. Er de OK å bruke?

Svar: Ikke helt. Du kan ofte bruke et verb som er logisk i sammenhengen, men skåret over samme lest er det tryggeste valget. Utgangspunktet er lest i betydningen ‘modell til å lage sko etter eller til å sette i sko for å bevare fasongen’. Valgfrie verb I Ordbog over det danske Sprog (ODS) finner vi det som svarer til norsk skjære (+ slå/legge) over / etter samme lest. Norsk Ordbok (NO) har sydd/sauma på same leisten og skjera /taka/leggja alle over ein/same leist. Bokmålsordboka (BOB) har bare skjære alle over én/samme lest, mens Norsk Riksmålsordbok (NRO, Oslo 1947–57) i tillegg har skjære/slå efter én lest. Alle de nevnte variantene må kunne brukes, men skjære over er nok best kjent, derfor er det uthevet ovenfor. Det er blitt vanlig å bruke andre verb også, og Den Danske Ordbog (DDO) nevner nettopp bygge som et eksempel. Men man bør enten holde seg til de tradisjonelle ordene ovenfor eller bruke noe som passer godt i sammenhengen (for eksempel skrevet), selv om ikke alle vil like det siste. Skodd virker i alle fall rart. Men hva betyr det i dag? Når skal uttrykket brukes? Bokmålsordboka og Nynorskordboka nevner bare betydningen ‘bedømme alle unyansert og sjablongmessig’, altså som å skjære alle over én kam, som er i samsvar med det tyske alles über einen Leisten schlagen. Men her mangler kanskje grunnbetydningen. Utgangspunktet er jo ikke å vurdere sjablongmessig, men faktisk å lage etter en sjablong. Noe som er skåret over samme lest, er ifølge DDO ‘ frembragt ud fra det samme grundprincip’. I ODS finner vi eksemper som «han var skaaren over en større Læst end de samtidige Politikere her i Landet»; han var altså ikke småskåren. ODS nevner riktignok også at slå over én lest (som i tysk) kan være det samme som å skjære over én kam i betydningen ‘(for)dømme likt’, men kaller det lite brukelig i dag. NRO har her både slå og skjære, men setter uansett lage- betydningen opp først. I DDO nevnes altså bare laging (jf. ‘frembragt ud fra det samme grundprincip’), og eksempelet er «musik til unge mennesker er altid blevet skåret over samme læst». Siden slik musikk også skjæres over én kam (av en del voksne), kan det jo være en god idé å reservere lest for laging og kam for vurdering i moderne norsk.
Skråsikkerhet

Spørsmål: Jeg forstår ikke logikken bak ordet skråsikker. Hva kommer det av? Og er det alltid negativt?

Svar: Skråsikker virker ulogisk hvis man tenker på adjektivet skrå. Men opprinnelsen er nok skrauv og skrov ‘noe som ruver’, jamfør skrauv, skrov og å skrøyve. Det betyr altså nærmest ‘kjempesikker’. I sørøstnorske dialekter har skrauv- og skrov- vært generelle forsterkere (akkurat som kjempe-). Slik er det også i svenske bygdemål. Et lignende dialektord er skrovstor (uttalt skråstor). Hvorfor -å- Skrov/skrauv har også blitt uttalt med /-å-/ eller /-ø-/, og med og uten /-v/. Ordet skrovis har gjerne blitt uttalt /skråis/. Det er altså ikke så rart at vi fikk skrivemåten skråsikker (skraasikker) da ordet festet seg i skrift rundt 1880. Skrauv- og skrov- manglet klangbunn i det dansk-norske skriftmålet. Skriftbildet skraa- (skrå-) var derimot kjent. Nedenfor går vi nærmere inn på en annen hypotese: at skrå her står for ‘skinnbok’. Dette er nok for spesielt interesserte og tålmodige. Skinnteorien: som hånd i fingert hanske Etymologene Hjalmar Falk og Alf Torp kjente ordet skrauv og mente at skråsikker var skrauvsikker. Ordbog over det danske Sprog har samme forklaring og regner ordet som et lånord fra norsk. Men ifølge Den Danske Ordbog stammer skrå i skråsikker fra det gammeldanske (og gammelnorske) skrá, som er omtalt slik i Bokmålsordboka: skrå (norr. skrá, egentlig ‘tørt skinnstykke’) om eldre forhold: (skinnbok, pergament med opptegnet) lov, statutt eller lignende // hirdskrå, laugsskrå Den samme forklaringen finner vi i Norsk Ordbok og naob.no. Det kan jo virke logisk: så sikkert som om det stod eller kunne settes i ei skrå! Men kulturhistorisk er det usannsynlig at skråa skal dukke opp i skråsikker etter å ha vært mer eller mindre borte i den aktuelle betydningen i lange tider. Adjektivet skråsikker ble vanlig i skrift på slutten av 1800-tallet, og på den tida betydde skrå i folkemålet snarere skinnlapp enn lovbok. Det fantes også et annet skrå som logisk sett kunne vært en aktuell kandidat: låsskrå. Det betyr ‘plate som danner bunn i en lås’. Men det er ingen opplagt grunn til å trekke inn flere kandidater, for det er egentlig ikke noe som mangler i Falk og Torps forklaring. Dersom Falk og Torp har rett i at skrøvsikker har funnes dialektalt, utelukker det at -å- er utgangspunktet; noe slikt er lydhistorisk nærmest umulig. Negativt eller positivt? Brukt om personer er ordet sjelden nøytralt eller positivt. Allerede den første forekomsten i norsk litteratur, som vi finner i Alexander Kiellands Arbeidsfolk (1881), er et eksempel på det. Sikker eller usikker? Unge dansker er i ferd med å gjøre skråsikker til et pendelord, altså et ord med to motsatte betydninger. Det forringer bruksverdien til ordet kraftig, så det gjelder å bruke ordet mest mulig i den opprinnelige betydningen om man vil berge den. Minst 3 av 15 forekomster av «litt skråsikker» på norske nettsider rommer allerede (mars 2015) den motsatte betydningen. Årsaken til forvirringen er selvsagt den sekundære tilknytningen til adjektivet skrå, som peker mot noe som ikke står så støtt.
Spillvarme og liknande på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter spillvarme på nynorsk? Eg ser at somme skriv spel-.

Svar: Det heiter beint fram spillvarme, nett som det heiter spillolje og spillvatn. Det handlar om slikt som går til spille, jamfør uttrykket gråte over spilt mjølk. Spilling har altså ingenting med speling å gjere (bortsett frå at ein spiller pengar når ein spelar dei bort).
Over en lav sko

Spørsmål: Hvorfor i all verden bruker vi uttrykket over en lav sko? Har det med masseproduksjon av skotøy å gjøre? Og hvordan bør uttrykket brukes?

Svar: Uttrykket betyr «i store mengder; i fleng». Det handler opprinnelig om drikking (å drikke over en sko), men ingen kan forklare uttrykket helt. Det har ikke med skoproduksjon å gjøre; da hadde det kanskje heller hett over en lav lest, som noen har vridd det til. Ordbog over det danske Sprog har denne mulige forklaringen: over en sko ell. (nu kun) over en lav sko (oprindelse uvis; maaske egl. m. h. t. overflødighed af drikkevarer (og sigtende til den skik at drikke af sko- ell. støvleformede drikkekar) Dette har de fra Hjalmar Falk og Alf Torps Etymologisk Ordbog over det norske og det danske Sprog. Akkurat hvordan lav kom inn i bildet, er uvisst. Utklipp følger: At ingen vet helt hva det opprinnelig handler om, hindrer ikke folk i å bruke uttrykket over en lav sko. Tvert om høyner man gjerne med en støvel og lignende, til og med en halvhøy støvlett er registrert. Det kan ikke kalles helt galt heller, og uttrykket brukes uansett ikke mye i seriøs sakprosa. (I Ordbog over det danske Sprog står denne bruksopplysningen: «Høres kun i den lavere Talebrug.») Her er det fritt fram for fantasien. PS til andre lesere, særlig til dem som bruker respons-knappen: Språkrådet er ikke ansvarlig for at uttrykket har et uklart opphav, så det nytter ikke å klage på det.
Kvifor har vi æ, ø og å i alfabetet?

Spørsmål: Kvifor har vi bokstavane æ, ø og å i det norske alfabetet?

Svar: Kort sagt har vi æ, ø og å for å gje att lydar i norsk talemål. Vi har alfabetet vårt frå latin, men dei nordiske språka har fleire vokalar enn latin hadde, og det latinske alfabetet vart difor tilpassa lydsystemet vårt alt i mellomalderen. Det latinske alfabetet vart spreidd med det latinske språket, som var administrasjonsmålet i Romarriket og dessutan språket til dei lærde i Vest-Europa heilt opp til nyare tid. Bokstavane æ og ø (før œ) fanst alt i latin som samansmeltingar av andre bokstavar (æ = a + e, og œ = o + e), men vart brukt litt annleis enn i norsk. Å -en er ei nyare oppfinning som vi stort sett brukar der gammalnorsk hadde lang a (á). Etter gammalnorsk tid nytta ein aa i fleire hundre år før å -en vart henta frå svensk, der han hadde vore nytta lenge. Ringen over å har ein gong førestilt anten ein a eller ein o. Du kan lese meir om korleis teikna vart til, i artikkelen Skandinaviske «særbokstaver» av Arne Torp.
Dass' gate?

Spørsmål: Heiter det verkeleg Petter Dass' gate med apostrof til slutt?

Svar: Ja, det er rett. Slik skriv ein òg Herman Foss' gate, Elias Blix' gate og namnet på andre gater som er oppkalla etter personar med etternamn som sluttar på s, x eller z.