hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
De gule vestene

Spørsmål: Bør ikke dette navnet skrives med stor forbokstav? En bevegelse trenger vel ikke å ha en ledelse og en organisasjonsstruktur for å ha stor forbokstav? Dessuten betyr jo navnet noe annet enn «gule vester» i bokstavelig forstand.

Svar: Jo, det er nok nettopp en organisasjon som må til for at en bevegelse skal bli omtalt med stor forbokstav. Inntil videre bør vi skrive «de gule vestene» eller «gulvestene». Organisasjoner har vedtatte navn og stor forbokstav, mens løsere bevegelser eller grupper snarere har kallenavn eller betegnelser med liten forbokstav. Det har ingenting å si om betegnelsen er metaforisk eller (som i dette tilfellet) metonymisk. Noen litt haltende paralleller fra fransk historie er sanskulottene, jakobinerne og kommunardene. Drar vi til Thailand, finner vi gulskjortene og rødskjortene. Dersom bevegelsen stifter en vedtaksfør organisasjon med navnet «De gule vestene», og organisasjonen utvikler seg i en annen retning enn bevegelsen som helhet, kan vi i prinsippet få et språklig skille mellom «De gule vestene» og den større bevegelsen «de gule vestene».
Misledende?

Spørsmål: Jeg benyttet meg av ordet misledende i en artikkel forleden og fikk det glatte lag i kommentarfeltet etterpå. Kan ikke ordet brukes?

Svar: Du har ikke gjort noe direkte galt, men du kunne gjerne valgt noe annet, nærmere bestemt villedende eller misvisende. Å mislede har vært i bruk i både norsk og dansk og svensk, men ble regnet som ganske litterært og foreldet i norsk for over hundre år siden. Når ordet nå sprer seg, er det i hovedsak som et nyere oversettelseslån fra engelsk (to mislead). Rent formelt glir ordet greit inn i det norske ordforrådet (igjen). Men spørsmålet er om ordet trengs. Oftest gjør det ikke det. Det tradisjonelt mest brukte på norsk er villedende og misvisende. Vi oppfordrer deg til å holde disse gode ordene i hevd der de er dekkende. Det kan tenkes at mislede dekker noen nyanser som de to synonymene ikke dekker (f.eks. når det gjelder å føre noen på moralske avveier, å «mislede» dem til noe). Men om man ikke vil risikere at det klinger av oversettelseslån, bør man oftest velge noe annet.
Statsforvalteren – stor eller liten forbokstav?

Spørsmål: Vi har lært at fylkesmannen (personen) skal skrives med liten forbokstav og Fylkesmannen (kontoret) med stor. Stemmer regelen? Og gjelder den også for statsforvalteren?

Svar: Ja, regelen er den samme som før. Vi skriver Statsforvalteren (før: Fylkesmannen) med stor forbokstav når vi sikter til et visst statsforvalterembete: Jeg fikk et brev fra Statsforvalteren i Trøndelag (= fullstendig navn). I vedtaket fra Statsforvalteren heter det at … Eg fekk eit brev frå Statsforvaltaren i Trøndelag (= fullstendig navn). I vedtaket frå Statsforvaltaren heiter det at … Det er ikke ofte vi har bruk for kortformen med stor forbokstav, altså Statsforvalteren med referanse til et visst embete, men uten eksplisitt stedsangivelse. Det er heller ikke noen stor feil å bruke liten forbokstav i slike tilfeller. Når vi viser til personen, bruker vi liten forbokstav: I går drakk jeg kaffe med statsforvalteren i Trøndelag. Dette følger dessuten av at titler har liten forbokstav på norsk. Også når vi viser til forvaltningsorganet generelt, bruker vi liten forbokstav: Det er statsforvalteren (= statsforvalterne) som har ansvar for forvaltningen av … Kontakt statsforvalteren i ditt fylke. (Her viser man for så vidt den enkelte borgeren til én spesifikk statsforvalter, men man viser samtidig til alle statsforvalterne.)
Er ho nordmann eller nordkvinne?

Spørsmål: Må eg, som er kvinne, kalle meg nordmann, eller kan eg bruke nordkvinne i staden?

Svar: Tydinga til eit samansett ord er ikkje alltid summen av delane. Nordmann kan brukast om folk av begge kjønn. Ingen kan nekte deg å skrive nordkvinne, men ver klar over at det kan verke litt påfallande. Nynorskordboka definerer nordmann som ‘person frå Noreg’. Før vart ordet mann meir nytta i tydinga ‘menneske’, medan t.d. kar fungerte kjønnsspesifiserande. Etter kvart har mann vorte meir innsnevra til ‘menneske av hankjønn’, så det er ikkje rart at somme reagerer mot å bli kalla nordmann. Det er ikkje noko i vegen for å bruke ordet nordkvinne. Dette ordet er noko brukt, men ikkje så mykje at vi kan seie at det er etablert i norsk allmennspråk. Ofte kan det vere vel så naturleg å bruke uttrykket norsk kvinne. Om ein ikkje vil spesifisere kjønnet, kan ein elles bruke adjektivet norsk aleine, som i «eg er norsk». I mange dialektar har det forresten heitt ein norske, på line med danske og svenske. Du kan lese meir om kjønn og språk i rettleiinga « Kjønnsbalansert språk » på nettsidene våre.
Syklist kolliderte med bil

Spørsmål: Jeg leser stadig om språklig usymmetriske kollisjoner mellom biler (i stedet for bilister) og syklister (i stedet for sykler). Her skjules bilføreren (og dennes ansvar) bak panseret. Hva er grunnen? Kan Språkrådet gjøre noe med dette?

Svar: Vi ser at det er en uheldig ubalanse her, men den kan ha gode grunner. Det spørs om det finnes noen patentløsning. Det er lite Språkrådet kan gjøre i første omgang. Vi kan gjerne anbefale kombinasjonene sykkel + bil syklist/syklende + bilist/bilfører der det passer. Vi kan likevel ikke si at syklist + bil er helt uforsvarlig. Generelt er det nok vanligere å nevne kjøretøyet i stedet for føreren når kjøretøyet er stort og føreren sitter skjult. Når en fører har større masse enn kjøretøyet sitt, driver det fram sjøl og troner på toppen av det, er det ikke så rart at føreren kommer i fokus når en kollisjon skal omtales. Det som støter sammen når en bil og en sykkel kolliderer, er i første rekke selve bilen, sykkelen og syklisten. Rent fysisk er bilisten faktisk i bakgrunnen. Det at helsa til syklisten står på spill, gjør det også naturlig å fokusere på den mjuke trafikanten og det harde kjøretøyet. Den uheldige kombinasjonen er altså godt motivert. Men journalister kan gjerne prøve å jevne ut språkbruken slik at ingen av «aktørene» blir kamuflert, eventuelt slik at de blir like godt kamuflert. Hvis bare én person nevnes, er det jo bare én mulig ansvarlig som er omtalt eksplisitt. Det finnes også alternativer til syklist. Hvis en «tretti år gammel kvinne på sykkel er påkjørt på Drammensveien», kan man jo skrive nettopp det.
Sammensetninger med egennavn: oslofolk, Ibux-tablett

Spørsmål: Hvordan skriver man sammensetninger med egennavn, for eksempel med et stedsnavn eller et varemerke som første ledd?

Svar: Sammensetninger med et egennavn som førsteledd kan i prinsippet skrives på to måter: oslofolk eller Oslo-folk, sydentur eller Syden-tur. Dersom førsteleddet er et varemerke, får sammensetningen stor forbokstav og bindestrek: Ibux-tablett. Er sammensetningen svært vanlig og innarbeidet, øker sjansen for sammenskrivning og liten forbokstav. Det betyr at oslofolk og oslomålet oftere enn for eksempel oslobedrift har liten forbokstav. Men skrivemåten er valgfri i begge tilfeller. Valgfriheten gjelder også etter fuge-s: trondheimsmann eller Trondheims-mann. Det vanligste er å skrive trondheimsmann, vestlandsjente osv. Sammensetninger med private navn (for eksempel virksomheter og varemerker) skrives oftest med stor forbokstav og bindestrek: Beatles-fan, Rimi-butikk, Nokas-ranet. Vi anbefaler denne skrivemåten. Legemidler er godt eksempel: Meronem-behandling og Ibux-tablett (men ibuprofentablett, fordi ibuprofen er et virkestoff). Bare små bokstaver Først når egennavnet er kommet i bakgrunnen for helheten, kan det være obligatorisk med liten forbokstav og full sammenskrivning: selbuvott, norgesglass, eidsvollsmann, telemarksski, nordlandsbåt. Mange vitenskapelige betegnelser som er innarbeidet i allmennspråket, hører til her, for eksempel geigerteller og røntgenbilde. Når helheten er et egennavn, eller nesten Annerledes er det selvsagt når også helheten er et egennavn. Slike navn skrives i ett med stor forbokstav: Munchmuseet. Den samme skrivemåten gjelder for historiske begivenheter og lignende (Vietnamkrigen) og for lover, konvensjoner og avtaler (Osloavtalen). Dette er strengt tatt ikke helt logisk, for slike navn skal ellers ikke ha stor forbokstav (trettiårskrigen, straffeloven)! Andre sammensetninger som bare ligner på egennavn, bør følge hovedregelen: kongsvingertraktene eller Kongsvinger-traktene. Hvis dette virkelig var et områdenavn, ville det vært riktig å skrive det i ett og med stor forbokstav, slik vi for eksempel skriver Oslofjorden. Sammensetninger med -region anbefaler vi å skrive slik: Oslo-regionen, Gjøvik-regionen osv.
Jernbanestasjon eller togstasjon?

Spørsmål: Eg er ein ihuga jarnbanemann som ergrar meg grøn når eg høyrer det nymotens og barnslege ordet togstasjon. Kva seier Språkrådet om det?

Svar: Det er ingen tvil om at jernbanestasjon (nynorsk òg jarnbanestasjon) er det tradisjonelle i både fagspråk og allmennspråk. Togstasjon er nokså nytt i ordbøkene. Rådet vårt er å halda seg til jernbanestasjon, særleg når ein skriv. Men vi trur du må venja deg til å høyra togstasjon òg, for helsa si skuld. Nedanfor er eit frekvenssøk i aviskjelder ved nb.no: Frekvenssøk i bokkjelder:
Strategiplan 2007–2010: treårsplan eller fireårsplan?

Spørsmål: Korleis skal ein forstå tittelen «Strategiplan 2007–2010»? Omfattar planen berre åra 2007, 2008 og 2009, eller gjeld han for 2010 òg? Med andre ord: Er dette ein treårsplan eller ein fireårsplan?

Svar: Vi les denne tittelen slik at planen òg dekkjer året 2010, altså at det er ein fireårsplan. Du kan samanlikne dette med uttrykk som «måndag–fredag». Når det siste ordet står for noko som har utstrekning i tid (ikkje berre eit tidspunkt), er vi vane med at ‘til’ betyr ‘til og med’.
Hvorfor er det stum e i mange norske etternavn?

Spørsmål: Hvorfor har så mange vanlige norske etternavn en e som ikke uttales? Jeg tenker på navn som Bøe, Lie, Moe osv.

Svar: Bøe, Lie og Moe stammer fra den tida dansk var eneste skriftspråk i Norge. På 1700-tallet satte man på dansk inn en e etter vokaler som skulle ha lang lyd, eller man kunne fordoble vokalen og skrive f.eks. Huus for hus. Og både Bøe, Lie og Moe uttales jo med lang vokal på norsk (som /bøø/, /lii/ og /moo/). I dagens rettskrivning angir vi ikke lang vokal med en ekstra e. Likevel er disse skrivemåtene blitt stående igjen fra den tida. Av Olav Veka: Norsk etternamnleksikon (Samlaget 2000) går det fram at det i dag er flere som heter Bøe enn Bø i Norge, flere som heter Lie enn Li, og flere som heter Moe enn Mo. Mange etternavn, også disse, er gamle gårdsnavn. Som gårdsnavn kommer de inn under stedsnavnloven og skal skrives rett fram: Bø, Li, Mo. Det samme gjelder hvis de blir navn på bygder, tettsteder og byer. Men som etternavn trenger de naturligvis ikke følge denne loven. Det har altså oppstått et tydelig skille mellom gårds- og stedsnavnene på den ene siden og de etternavnene som bygger på dem, på den andre siden.
Slåss, sloss – bøyning og uttale

Spørsmål: Vi diskuterer forskjellen på slåss og sloss. Kan dere forklare oss dette, slik at det blir slutt på slåssingen?

Svar: Kort sagt: Formen sloss er bare preteritum, akkurat som slo. Å slåss er en avledning av verbet slå. Å slåss har sin egen betydning (‘slå hverandre’), men bøyningen er helt parallell. Se på rotvokalen her: å slå – slår – sl o – har slått å slåss – slåss – sl o ss – har slåss Sloss er preteritum (fortid) av slåss, slik slo er preteritum av slå. Til slåing svarer slåssing, så det er ingenting som heter slossing. Slåsskamp kan også bare ha å, for substantiv bøyes ikke i fortid. Merk at den korte o -en i sloss i mange dialekter uttales /å/. Det er opphavet til forvirringen. Det gjøres feil i begge retninger. En feil som virkelig sprer seg fort, er o utenfor preteritum. Men merk at å -en kommer inn igjen i perfektum, slik at det rette etter hjelpeverbet har er sl å tt og sl å ss. På nynorsk heter det å slåst, og bøyningen er slik: å slåst – slåst – sl o st – har slegest/slåst
Aten eller Athen?

Spørsmål: Korleis skriv ein namnet på hovudstaden i Hellas på norsk?

Svar: Etter rettskrivinga kan ein velje mellom Aten og Athen. Begge desse skrivemåtane har lang tradisjon i norsk.
Verdiskaping eller verdiskapning?

Spørsmål: Heter det verdiskaping eller verdiskapning? Dreier det seg om handlingen eller prosessen (verdiskaping) på den ene side og resultatet (verdiskapning) på den annen side, slik vi skiller mellom bygging og bygning?

Svar: Det kan hete både verdiskaping og verdiskapning på bokmål. Det er fritt fram for å bruke verdiskaping om prosessen og verdiskapning om resultatet, men det er altså ikke obligatorisk. Bokmålsordboka forklarer ordet verdiskaping som ‘det å skape materielle el. åndelige verdier'. Ordboka viser altså bare til handlingen eller prosessen og nevner ikke noe om hva resultatet bør kalles, eller om det i det hele tatt kan skilles klart ut. Skaping kontra skapning: obligatorisk skille og valgfritt skille Vi skiller mellom skaping (skapelse) av verden og en skapning i verden (et eksemplar av det skapte). Men det er en gråsone mellom disse begrepene. Mange vil mene at det der finnes produkter av skaping som ikke er skapninger i vanlig forstand, men som likevel kan kalles skapning. Dette ning- ordet er da et abstrakt substantiv som helst brukes i entall. Slik skapning med n finner vi helst i sammensetninger. Det må sees i sammenheng med at - ning generelt holder seg best i sammensetninger. Bare tenk på prosessen ombygning/ombygging (valgfri skrivemåte) kontra prosessen bygging (usammensatt og alltid uten n). I mediene brukes verdiskaping og verdiskapning om hverandre, og det er ofte vanskelig å si om ordet viser til prosesser eller til verdier som er blitt frambrakt. Vi kan lage et eksempel der vi prøver å skille mellom betydningene: Verdiskapingen som arbeidsstokken har stått for i flere år, har ført til stor verdiskapning for bedriften. Det blir ganske kunstig. Stillingen mellom verdiskaping og verdiskapning Verdiskaping uten n står ganske sterkt, trolig fordi ordet er mindre enn hundre år gammelt i norsk, slik at den utbredte norske tendensen til -ing har trumfet den dansk-norske tradisjonen med -ning i abstrakte ord. På dansk heter det uansett helst værdiskabelse. Litt før tusenårsskiftet fikk verdiskaping uten n overtaket i trykte kilder, og varianten holder stillingen på nettet – interessant nok i litt mindre grad i bestemt form, der verdiskapningen klorer seg godt fast. Nynorsk Ifølge Nynorskordboka er verdiskaping det eneste rette i nynorsk uavhengig av betydningen. Nå er riktignok ikke resultatbetydningen tatt med i ordbøkene, men det er nok uansett «skapinga av verdiar», ikke «skapningen», det er tale om. Skapningen er et levende vesen, og noe hunkjønnsord * skapninga finnes ikke.
Hongkong eller Hong Kong?

Spørsmål: Heter det Hongkong eller Hong Kong på norsk? Dagens Næringsliv skriver Hong Kong, mens de andre store avisene ser ut til å benytte Hongkong.

Svar: Det er skrivemåten Hongkong som er den rette på norsk. Denne skrivemåten har lang tradisjon i Norge og Danmark og ble blant annet brukt allerede i Salmonsens store illustrerede Konversationsleksikon. En nordisk Encyklopædi fra 1898. Også på tysk heter det Hongkong. Engelsk og fransk har skrivemåten Hong Kong. Skrivemåten Hongkong er i tråd med hvordan vi ellers skriver kinesiske navn på norsk, jf. Beijing, Shanghai osv. I Kina brukes det som kjent et annet skriftsystem enn i Norge, og navn på kinesisk må transkriberes til det latinske alfabetet. Ifølge oppslagsverk er de kinesiske variantene Hēunggóng (kantonesisk) og Xiānggǎng (mandarin), mens Hong Kong altså er navneformen på engelsk i dag. Siden engelsk fortsatt har offisiell status i Hongkong, er det naturlig at den engelske varianten (Hong Kong) brukes i selve Hongkong; den skal ha blitt vedtatt av myndighetene der i 1926.
Huset brant eller huset brente?

Spørsmål: Heter det «huset brant» eller «huset brente»?

Svar: Det heter at huset brant. Men hvis brannen var påsatt, kan vi i tillegg si at noen brente huset. Det sterke verbet brenne – brant og det svake verbet brenne – brente er det vi kaller parverb. Det sterke verbet har én staving i preteritum (brant), det svake har to (brente). Det sterke verbet er intransitivt, det vil si at det ikke tar objekt. Det betyr ‘stå i brann’, ‘være i flammer’: veden brant godt det brant i ovnen stearinlyset brant fort ned huset brant Det svake verbet er transitivt og tar objekt. Dette verbet bruker vi om å tilintetgjøre eller ødelegge noe med ild: vi brente alle papirene vi brente bråte hele kvelden sigaretten brente hull i duken Her er det altså noen som brenner noe, og dette noe kaller vi objekt. Papirene, kvelden og hull er objekt. Et eksempel kan tydeliggjøre forskjellen: Da brannvesenet brente det gamle skuret, stod mange og så på at skuret brant. Andre parverb Andre parverb som krever at vi tenker oss om, er henge, knekke, skvette, smelle og slenge. Kanskje noen huskesetninger hjelper: Jeg hengte opp medaljen så den hang på veggen. Vi satt på ei grein og knekte nøtter. Da knakk greina. Da bonden skvettet vann på gåsa, skvatt vi unna. Mannen smelte handa i bordet så det smalt. Hun slengte sekken på ryggen, og der hang den og slang. Nynorsk Nynorsk skiller tydeligere mellom svake og sterke verb enn bokmål. Vi ser forskjell også i presens og perfektum: brenne – brenn – brann – brunne (papiret brann) brenne – brenner – brende – brent (eg brende papiret) I tradisjonell nynorsk har vi dessuten i noen ord en ekstra forskjell i presens og en forskjell i infinitiv (se j-en): henge – heng – hang – hange (jakka hang på knaggen) hengje – hengjer – hengde – hengt (eg hengde henne der) knekke – knekk – knakk – knokke (greina knakk) knekkje – knekkjer – knekte – knekt (eg knekte henne)
Tråkke i salaten og trampe i klaveret

Spørsmål: Hvor skriver disse uttrykkene seg fra, og hva er verst av de to alternativene?

Svar: I Tone Trytis Norsk slangordbok finner vi både trampe i klaveret og trampe/trå/tråkke i salaten forklart som ‘gjøre noe dumt, pinlig el. taktløst’. Uttrykkene må regnes som stort sett synonyme. Hva som er det mest alvorlige, kan folk ha ulike meninger om. Noen mener nok at tramping i klaveret er noe som påkaller mer umiddelbar oppmerksomhet enn tråkking i salaten. Nordisk samklang Klaver-uttrykket skal skrive seg fra det svenske ordtaket «Det låter, sa bonden til klockaren, trampa i klaveret». På svensk dekker nok klaveret salaten, for de bruker visst ikke noe salat-uttrykk. Danskene holder seg unna klaveret, men «træder» eller «jokker» til gjengjeld «i spinaten» rett som det er. Det ser ut til at dansker og svensker oversetter det ene med det andre, så da bør det være greit å bruke uttrykkene synonymt på norsk. Det første tramp Det trampes i klaveret i norske bøker fra rett etter krigen, men neppe tidligere. I Norsk slangordbok fra 1952 er det forklart med ‘passe dårlig i selskap’. Salaten er ikke med i denne slangordboka. Tråkke i salaten finner vi første gang i en oversettelse fra 1950. Ellers tråkkes det i en del spinat i norsk litteratur før man går mer over til salat i syttiåra.
Olav Tryggvassøn eller Tryggvason?

Spørsmål: Jeg legger merke til at det benyttes ulike stavemåter av denne vikingkongens navn, men mener selv at den korrekte stavemåten er «Olav Tryggvassøn», med to g-er, to s-er og søn med ø. Jeg har alltid ment at en skal skrive navnet slik vedkommende selv skrev det i sin tid. Hva mener Språkrådet?

Svar: Navnet er normert til Olav Tryggvason og har vært det i mange år. Det følger retningslinjene for normering av historiske navn slik de foreligger på Språkrådets liste over historiske navn. Navnet har vært gjennomført slik i lærebøker for skoleverket og står også slik f.eks. i Store norske leksikon. I Språkrådets liste over historiske navn står det slik: « Olav Tryggvason (968–1000) norsk konge». I lista står dessuten dette om -son, -søn, -sønn: «-son er obligatorisk form til ca. 1600. En bør således skrive Absalon Pedersson og Peder Clausson ». Det skal skrives to g-er i navnet, men det er ikke riktig med to s-er, og det var det heller ikke på Olavs tid. Den siste a-en i Tryggva- spiller nemlig samme rolle som s gjør i mange andre navn, f.eks. Knúts-. Tryggva- og Knúts- er sammensetningsformer av henholdsvis Tryggvi og Knútr. En s etter a-en ville ha vært smør på flesk. Og én n i søn må regnes som en dansk skrivemåte. Historiske navn (fra før 1700) tilpasses delvis til moderne rettskrivning. Yngre historiske navn skrives slik de ble skrevet i samtiden. Se disse retningslinjene. Se også Knut Sprauten (red.): Å kallast med sitt rette namn. Person- og stadnamn i lokalhistoria. Skrifter frå norsk lokalhistorisk institutt nr. 38, der Terje Larsen har en artikkel om «Offentleg normering av stadnamn og personnamn».
For en slikk og ingenting

Spørsmål: Hvor kommer uttrykket for en slikk og ingenting fra?

Svar: Det kommer nok fra dansk. En slikk er en ubetydelig mengde, en smule. Egentlig er det det man får med seg ved å slikke én gang. I utgangspunktet het det bare for en slik (= slikk), som det ennå heter på dansk. Det ser ut til at «og ingenting» ble lagt til etter at uttrykket kom inn i norsk. Vi finner det først i Aftenbladet fra 1856.
Samling i bånn

Spørsmål: Hvor stammer uttrykket samling i bånn fra, og hvordan skal det brukes?

Svar: Det stammer fra vinter-OL i 1928 og er opprinnelig positivt. Det viste til en samling av laget etter en lang og bratt utforkjøring med sikte på å ta igjen et forsprang i innspurten. Det tok lang tid før uttrykket ble vanlig i skrift (brukt fritt og metaforisk), og betydningen ble vridd litt på veien. Mange bruker det nå om å reise seg etter et nederlag (jf. å reise kjerringa), legge hodene i bløt når stillingen er dårlig, eller i verste fall bare samles om et lavmål – men dette er langt fra det uttrykket handlet om opprinnelig! Ole Reistads kommando I Store idrettsøyeblikk. Norsk idrett gjennom 50 år kan man lese blant annet dette: Historien fortelles også på s. 292 i Norske skiløpere. Skihistorisk oppslagsverk i 5 bind. Østlandet Nord (1955). Om man ikke kjenner historien bak, tenker man lett at bånn er noe negativt. Det er nok derfor utforkjøringen er omtolket til en nedtur (i overført betydning). Rettskrivningen Det er korrekt å skrive bånn i dette uttrykket selv om man ellers skriver bunn eller botn. Logisk sett er bånn som å skrive fånn for fonn, og dermed nokså inkonsekvent. Men rettskrivningen godtar det; meningen er å speile det muntlige preget så direkte som mulig. På nynorsk kan man bare skrive botn, som vanligvis uttales /bått(e)n/, men det kan ikke være så farlig om man akkurat i dette uttrykket uttaler det /bånn/, siden uttrykket alltid vil ha et visst preg av sitat.