hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Stupe kråke eller slå kollbøtte

Spørsmål: Eg har eit par spørsmål om uttrykka å stupe kråke og å slå kollbøtte: Kva kom først? Og er det nokon meiningsskilnad mellom dei? Til dømes når det gjeld viljestyring?

Svar: Stupe kråke er nok det eldste i norsk talemål (dialektar). Uttrykka tyder stort sett det same. Det rare med ordet kollbøtte er at det korkje kjem av substantivet bøtte/ bytte eller uttrykket i koll ‘på hovudet’. Merk at det helst heiter kolbøtte og ikkje kulbøtte eller kuldbøtte på dansk (der i koll jo heiter omkuld). Ordet kjem frå fransk culbuter, av cul ‘bakpart’ og buter ‘snåve’ eller ‘støyte imot’ (i slekt med norsk baute ‘slå’ og engelsk beat). Men ein kan vel seie at cul har knytt seg til koll ‘hovud’ seinare. I alle fall handlar det om å gå hovudstups (jf. bokmål hodekulls). Ordet er gammalt i litteraturen her til lands, men truleg ikkje like gammalt i dialektane. I dansk og norsk er kol(l)bøtte ei gymnastisk øving så vel som rulling i samband med eit fall eller liknande. I til dømes Haandbog i Gymnastik for Skoler og Seminarier (1891) er det tale om ei kontrollert øving. Stupe kråke er gammalt i norsk talemål, men i bokheimen ser vi det fyrst hjå Asbjørnsen og Moe i 1852, her i ei nyare utgåve av Det blaae Baand: «Så var det en dag den største løven jaget en hare, og den var blind, for rett som det var, løp den på både stokk og stein, og til sist rente den imot en furulegg, så den stupte kråke bortetter bakken like ned i en tjernpytt.» Ordlaget måtte forklarast for danske lesarar, og ei norsk-dansk ordbok omset det med ‘slaae kolbøtte’. Haren ovanfor stupte ikkje kråke med vilje, men det har med samanhengen, ikkje uttrykket, å gjere. Elles er det særleg born som stuper kråke i litteraturen i tiåra etter, men stupinga er ofte kontrollert nok. Det ser ut til at kollbøtteslåinga stengjer for kråkestupinga i gymnastikkbøkene. Men det snur seg i 1920-åra, etter som norske ord og uttrykk vinn fram. Andre tradisjonelle norske synonym er m.a. gjere/hoppe/støyte stålhuve (Nord-Vestlandet), stumpa/stupa/sturta/støyta sterte eller gump (Sør-Vestlandet). Å stupe kråke er nok opphavleg meir typisk for austnorsk. Vi kan ikkje sjå at det må vera ein skilnad mellom omgrepa, endå å stupe kråke vel inneheld ei jamføring med kråkerørsler (jf. òg å hoppe kråke om å hoppa på huk). I eldre dansk eller danske dialektar finst forresten at skyde (en) krage, som anten viser til å slå kollbøtte eller ein leik der ein kastar ein annan person.
På krita – kreditt på norsk

Spørsmål: Krit i «å handle på krita» må vel komme av latin kredit?

Svar: Det er ikke dumt tenkt, og slik blir det vanligvis oppfattet, sier Ordbog over det danske Sprog. Men det stemmer nok ikke. Krit er kritt. Bokmålsordboka og Nynorskordboka forklarer krita med at «gjeldspostene ofte ble skrevet med kritt på en tavle». På dansk heter det på kridt, og på vanlig bokmål skulle man vente at det het på kritt (som også brukes), på krittet eller på krittene. I nynorsk må det hete på krit eller på krita (jf. f.eks. krut for krutt), og det er krita som er blitt det vanlige i norsk skrift. Krita kan være både hunkjønn entall (ei krit – den krita) eller intetkjønn flertall (eit krit – alle krita) i nynorsk og i norske dialekter. Men i den grad krita uttales med tostavingstonelag (som bønner, ikke bønder), har det nok opphav i det svenske krita ‘kritt’, se SAOB, betydning 4. Uansett har Hans Lind i Nordlandsvisor (Kristiania 1910) viet en hel vise til det å ta på borg eller få på krita. (Verbet å borge er forresten motstykket til verbet å krite, som betyr det samme som å ta på krita).
Gulost, kvitost

Spørsmål: Kva er skilnaden på gulost og kvitost?

Svar: Det er ingen allmenngyldig skilnad. Gulost og kvitost blir i dag stort sett nytta om dei same osteslaga, men av ulike personar. Kvitost (og hvitost) har vore det vanlegaste, både i talemål og fagspråk. Gulosten har spreidd seg kraftig frå Oslo-området i nyare tid. Gulost som allment kvitost-synonym har nok spreidd seg frå Oslo-området i etterkrigstida. Ost av kumjølk er mindre kvit og meir gul enn ost av saue- og geitemjølk, men ingen av osteslaga vart kalla gulost i gamle dagar. Språkleg sett er gulost eit nokså nytt fenomen dei aller fleste stader. Gulosten vart landskjent som kallenamn (på ein person) lenge før ordet spreidde seg over landet som nemning for kvitost. Her er ostepromillen i ei samling tekstar frå Nasjonalbiblioteket: Konsernet Kavli gjennomførte i juni 2015 ei undersøking der det viste seg at hvitost (og kvitost) framleis hadde eit lite forsprang. Det er all grunn til å tru at gulosten vil rulla vidare frå Oslo og slå ut kvitostar over heile landet. Mange stader er det nok slik at vaksne seier kvitost, medan yngre som er meir påverka av media, seier gulost. Det er for enkelt å seia at dette handlar om Austlandet mot resten, i alle fall historisk, for kvitost og hvitost har vore vanleg i austnorsk bygdemål nær Oslo. Meir om osteslaga Fagterminologisk er kvitost eit vidare omgrep og ei samlenemning for løype- og surmjølksostar. På dansk heiter dette hvid ost, på svensk vit ost, på tysk Weisskäse og på engelsk white cheese. Til kvitostane i vid tyding høyrer mellom anna gammalost, pultost, gauda, nøkkelost, jarlsbergost og sveitsarost. Brunost er ei samlenemning for mysostar. Den osten som mange kallar brunost, eller geitost (også når osten ikkje er laga av geitemjølk), har gått under namnet raudost i Gudbrandsdalen og fleire andre stader. Tradisjonell ordbruk og fagterminologi er to heilt ulike ting, men éin ting er sams: Ein skal ikkje ta fargenemningane for bokstavleg. Eit anna døme på det kan vera kvitvin, som sjølvsagt ikkje er kvit.
Fisket eller fiske (bestemt eller ubestemt form av intetkjønnsord)

Spørsmål: Når skal en skrive fiske, og når skal en skrive fisket i for eksempel «fiske etter norsk vårgytende sild», «i det aktuelle fisket», «for å kunne delta i fisket», «fisket er i gang».

Svar: Her kan man ikke stole på øret, så man må gjennomføre en «utskiftingstest». Siden t-en er stum, er det umulig å høre forskjell på bestemt og ubestemt form av intetkjønnsord som slutter på -e. Metoden i slike tilfeller er «substitusjon»: Du må sette inn et hankjønns- eller hunkjønnsord med lignende betydning for å se hva som passer best av bestemt og ubestemt form. (Husk å fjerne dette ordet etterpå hvis du taster det inn!) Hvis du prøver med fangst eller fisking, ser du at det trolig trengs bestemt form (fangsten, fiskinga) i de tre siste tilfellene, altså fisket, slik du har skrevet det. I det første eksempelet må du velge det som passer best i sammenhengen, for her får vi to ulike meninger med uttrykket.
Sjølve på nynorsk – rett og galen bruk

Spørsmål: Læraren hevdar at sjølv og sjølve er heilt valfrie former på nynorsk, men det kan vel ikkje stemme?

Svar: Nei, det stemmer berre i fleirtal. Det heiter eg sjølv du sjølv han/ho sjølv vi sjølv(e) de sjølv(e) dei sjølv(e) Døme: Eg gjer det sjølv – Vi gjer det sjølv(e) Du gjer det sjølv – De gjer det sjølv(e) Han/ho gjer det sjølv – Dei gjer det sjølv(e) Hankjønnsord og hokjønnsord i eintal går som han/ho: mannen sjølv, kvinna sjølv. Det same gjeld ordet det og alle inkjekjønnsord: det sjølv (t.d. dyret sjølv, departementet sjølv). I fleirtal: mennene, kvinnene, dyra, departementa sjølv(e). E-en ovanfor er altså ein fleirtals-e. Det er vanleg i uttale av nynorsk å sløyfe v-en dersom ein ikkje har v i dialekten. Men i føresett sjølve (sjå nedanfor) bør v-en vere med. Eit anna sjølve føre substantiv (= selve) Forma sjølve er obligatorisk når ordet står føre eit substantiv slik: sjølve jenta, sjølve departementet. Det svarer til selve på bokmål. Eintal og fleirtal har ikkje noko å seie her. Eit anna sjølv (= til og med) Ein annan bruksmåte er den adverbielle. Døme: «Sjølv norsklærarar kan rote med bøyinga av sjølv.» Merk: Her finst det inga fleirtalsform med -e! I «klassisk» nynorsk brukar ein ofte «jamvel», «til og med» eller noko anna i staden for adverbet sjølv.
Ansette, tilsette

Spørsmål: En kursholder påstod at ordene ansatt og tilsatt ikke betyr det samme. Han sa at en er tilsatt så lenge en er i midlertidig stilling, vikar eller på prøve, men når stillingen blir fast, er en å regne som ansatt.

Svar: Det er galt. Ansette og tilsette betyr nøyaktig det samme når ordene brukes om at noen får en stilling. Videre betyr ansatt og tilsatt det samme, slik også ansettelse og tilsetting gjør det. De tilsatte i en virksomhet er de ansatte. Tilsette har slått mer gjennom i det offentlige enn i privat sektor, men det har ikke noe å si for selve betydningen. Folk vil gjerne legge ulik mening i to ulike ord, men det er ikke grunnlag for det her. Tilsette var ganske enkelt det norske alternativet i sin tid. På slutten av 1800-tallet ønsket mange å slippe til norske ord der mer eller mindre danske eller tyske ord hadde vært enerådende i skrift. For eksempel ville bokmålets bestefar, Knud Knudsen, ha tilsette, sette til og innsette for ansette. En tilsatt er jo satt til å gjøre noe (ikke satt an).
Stor forbokstav på partar i kontraktar?

Spørsmål: Når vi i vårt juridiske firma utformar kontraktar, skriv vi gjerne partane i kontrakten med store forbokstavar: Festar, Bortfestar, Utleigar, Leigetakar, Leverandør osb. Er denne praksisen korrekt?

Svar: Språkrådet tilrår å bruke små forbokstavar i slike tilfelle. Skriv helst festaren osv. Dette er ikkje omtalt i reglane for bruk av liten og stor forbokstav, slik vi finn dei til dømes på nettsidene våre. Da må vi sjå på dei allmenne prinsippa som ligg til grunn for reglane. Norsk rettskriving er minimalistisk på den måten at vi bruker liten forbokstav der det ikkje er særleg grunn til å bruke stor. Særnamn Den fremste «særlege grunnen» til å bruke stor forbokstav er at eit ord er eit særnamn (eigennamn). Når vi nyttar eit samnamn (fellesnamn) i staden for eit særnamn, bruker vi som regel liten forbokstav. Til dømes kan samnamna ordføraren og departementet i rett samanheng vise til det same som Marit Halvorsen og Utanriksdepartementet. Kontraktar Kontraktar skil seg ikkje frå andre teksttypar i denne samanhengen. I ein konkret kontrakt vil ord som festar eller leigetakar vise til einskildpersonar (som har særnamn, altså personnamn), men det gjer ikkje desse orda til særnamn. Dersom det i innleiinga til kontrakten også er presisert kven festaren eller leigetakaren er, kan vi ikkje sjå nokon god praktisk grunn til å bryte hovudregelen. Med andre ord bør de halde dykk til små forbokstavar her òg. Dersom ein veit talet på partane, kan ein forresten godt nytte rett tal og bunden form i staden for naken form, altså til dømes festaren og leigetakarane. Tradisjonen Liten forbokstav har dessutan god tradisjon. For eksempel bruker Ivar Alnæs og And. Færden liten forbokstav i formularbøkene sine.
E-ID og liknende

Spørsmål: Hvordan bør forkortelser for e-løsninger og ID-løsninger skrives? Jeg tenker særlig på kombinasjonen!

Svar: Forkortelsen for elektronisk er en liten e, og den skal ha bindestrek etter seg. Det er valgfritt med id og ID, men ID er tydeligst. Vi få altså e-ID, på linje med for eksempel e -handel.
Tolvte time?

Spørsmål: Somme seier «i tolvte time» når tida snart er ute, andre seier «i ellevte time». Kva er det rette?

Svar: Det tradisjonelle bibelske er i (den) ellevte time(n). Vi tilrår det, men det er vanskeleg å kalla tolvte feil. I ellevte timen tyder ‘sein, men trass alt tidsnok’, altså ‘i siste liten’. Med utgangspunkt i det blir jo tolvte timen i seinaste laget. Men ordaget i tolvte timen (i same tyding som ellevte) har nok kome for å bli. Arbeidsdagen og den ellevte timen Hos Matteus (20,9) står likninga om arbeidarane i vingarden. Ein jordeigar skal leiga arbeidsfolk til vingarden sin. Han tek inn folk då arbeidsdagen byrjar, og så fleire arbeidarar den tredje, sjette, niande og ellevte timen. Alle får ein denar kvar i løn når dagen er omme. Dei fyrste klagar på at dei som kom i ellevte timen, får like mykje som dei sjølve. Men då seier jordeigaren at han gjer som han vil med det som er hans, og dessutan skal dei siste bli dei fyrste, og dei fyrste skal bli dei siste. Ei vanleg tolking er at ein trygt kan la seg omvenda seint i livet, ja, i ellevte timen. Arbeidsdagen byrja klokka 6 om morgonen, så arbeidarane må ha vore tekne inn mellom klokka 16 og 17. Dagslyset: tolv timar Uttrykket i tolvte timen har ikkje opphav i Bibelen, men har likevel ein slags indirekte stønad der. Jesus seier i forteljinga om Lasarus (Joh 11,9–10, 1978-omsetjinga): Har ikkje dagen tolv timar? Den som ferdast om dagen, snåvar ikkje, for han ser ljoset i denne verda. Men den som ferdast om natta, han snåvar, av di han ikkje har ljoset i seg. Tolvte timen er altså siste timen før det blir mørkt. I tolvte timen gjev såleis meining uavhengig av kva som er det rette faste uttrykket frå før. At dei typiske fristane middag og midnatt er klokka tolv på klokkene våre, stør opp om logikken. Dessutan får vi eit fint bokstavrim på norsk, med t – t. I engelsk held den opphavlege formuleringa seg betre enn i norsk. Merk at det er det er e leventh som gjev bokstavrim der, med ou i hour (som har stum h). I den tolvte time vart nytta sporadisk allereie i siste halvdel av 1800-talet. Etter siste verdskrigen auka det på med tolvte time i kjeldene, og i avisene har i tolvte time vore det vanlegaste sidan litt før 1980. Om lag samstundes kom trettande for alvor på banen, vel gjerne i tydinga ‘for seint’. Det er nok eit uløyseleg problem at dei som brukar ordlaget ellevte time, kan oppfatta i tolvte time som ‘for seint’.
Adjektiv på -lig, -slig og -elig

Spørsmål: Hvorfor har noen adjektiver s eller e foran suffikset -lig, f.eks. i barnslig og folkelig?

Svar: I -slig og -elig er s og e rester av gamle genitivsendelser. Suffikset -lig har samme opphav som substantivet lik, som i eldre tid kunne bety ‘skikkelse, utseende’. Avledninger med -lig oppfører seg litt som sammensetninger av to substantiv, blant annet ved at det kan stå en s eller e mellom grunnordet og suffikset. Disse elementene har sin opprinnelse i genitivsendelser. Olav Beito kommer inn på dette i boka Nynorsk grammatikk. Se også artikkelen om -leg i Norsk Ordbok. Noen ganger har vi to adjektiv med samme grunnord, men ulike varianter av suffikset. Da er det gjerne en viss betydningsforskjell mellom de to. Det gjelder f.eks. barnlig og barnslig.
For alle praktiske formål?

Spørsmål: Det er blitt vanlig å oversette for all practical purposes direkte til norsk, til «for alle praktiske formål». I praksis betyr dette uttrykket ofte det samme som enten praktisk talt eller stort sett. Jeg trodde språket utviklet seg mot det enkle og økonomiske, men her har det visst gått den andre veien?

Svar: Språklig økonomi er ikke en lov i språkutviklingen, bare en tendens som motvirkes av andre tendenser. Økonomiske og andre praktiske hensyn kan overstyres av andre faktorer, blant annet status. Engelsk har som kjent høy status. Når det er sagt, kan det lange være enkelt på sin måte. Som du er inne på, svarer for all practical purposes til flere uttrykk – vi kan legge til blant annet i praksis, nesten alltid og når det kommer til stykket. Hvis man holder seg til det nye uttrykket, slipper man dermed å ta stilling til nyansene i de «gamle» uttrykkene, og hva er vel enklere enn det? Det har også lettet innføringen av det nye uttrykket at det ikke er hundre prosent nytt. Det har vært noe brukt lenge, og hoveddelen av det – praktiske formål – er jo helt innarbeidet.
Enhet på nynorsk

Spørsmål: Kva ord skal eg bruka for enhet? Kan eg skriva einheit?

Svar: Du kan bruka eining eller einskap, men ikkje om einannan! Det spørst kva du har i tankane. Einskap = unity Når enhet betyr ‘samanheng, heilskap, samhald’, er einskap det rette («finna einskapen i mangfaldet», «fremja einskap mellom landa»). Eining = unit Når du siktar til enhet i tydinga ‘sjølvstendig del (av ein større heilskap)’ eller ‘grunnstorleik i eit målsystem’, heiter det eining på nynorsk («militære einingar», «produsera 100 einingar om dagen», «mynteininga er pund»). Einheit =? Einheit står ikkje i Nynorskordboka, for eining og einskap er dei innarbeidde orda. Men om ein ikkje er interessert i å nyansera slik som i engelsk og tradisjonell nynorsk, kan ein saktens bruka ordet einheit i staden.
Mellomnavn og etternavn i omtale av personer

Spørsmål: Hva er korrekt bruk av mellomnavn og etternavn når journalister og andre omtaler personer? For eksempel omtales ofte Torbjørn Røe Isaksen som Røe Isaksen. Jeg ville tro at Røe er mellomnavn og at etternavnet er Isaksen, og at han derfor bare burde omtales som Isaksen, eventuelt at man bruker hele navnet Torbjørn Røe Isaksen.

Svar: Etter personnavnloven er Torbjørn fornavn, Røe mellomnavn og Isaksen etternavn, men media trenger ikke å følge denne loven i det de sier eller skriver. Hvis de kjenner navneeierens eget ønske, bør de respektere det. Mellomnavn + etternavn eller dobbelt etternavn? To navn som følger etter et fornavn, er i de fleste tilfeller henholdsvis mellomnavn og etternavn. Men det kan også være et dobbelt etternavn. Det er ikke alltid så lett å se forskjellen. I personnavnlovens § 7 står det: «To navn som kan tas som etternavn, kan tas som et dobbelt etternavn der de to navnene er satt sammen med bindestrek.» Hovedregelen er altså at doble etternavn skrives med bindestrek. Fra gammelt av finnes det likevel en del doble etternavn som skrives uten bindestrek. I kommentarutgaven til navneloven av 1964 skriver Gunnar Nerdrum dette: Slektsnavnet er som overveiende hovedregel bare ett navn. Bindestreknavn er riktig nok ganske utbredt, men disse betraktes som ett navn […]. I enkelte tilfelle foreligger slektsnavn som dobbeltnavn uten bindestrek. Delvis er det gamle adelsnavn, von Munthe af Morgenstierne, Wedel Jarlsberg, men også enkelte andre, – Smitt Ingebretsen, Stang Lund. Dette grunner seg på bruk som er eldre enn loven av 1923. Men navn av denne typen er en uting registreringsmessig sett, og slike navn har derfor ikke vært godtatt etter 1923. Justisdepartementet gir aldri bevilling til dobbelt slektsnavn uten bindestrek. Etternavnet er viktigst Når vi refererer til en person, er det alltid korrekt å bruke bare etternavnet. Det har lange tradisjoner. Tidligere ble mellomnavn ofte også forkortet; for eksempel kunne et navn som Peter Heier Carlsen skrives Peter H. Carlsen (Heier er mellomnavn, Carlsen etternavn). Etternavnet var viktigst og det som vanligvis ble brukt. Staten regner fortsatt etternavn som viktigere enn mellomnavn og alfabetiserer etter etternavnet, for eksempel slik: Carlsen, Peter Heier. Ta hensyn til navnebæreren De siste åra har det blitt vanligere å bruke både mellomnavn og etternavn i mediene og i samfunnet ellers, i sammenhenger der man tidligere gjerne bare brukte etternavnet. Det er rimelig å ta hensyn til hvordan navnebæreren selv ønsker å bli omtalt. På Språkrådets gamle nettsider finner du en generell artikkel om personnavn. Se også artikkelen om personnavn i Store norske leksikon.
Ikke for katten

Spørsmål: Nylig fikk jeg høre «du er ikke for katten». Først visste jeg ikke om jeg skulle bli glad eller fornærmet. Hva ligger bak dette uttrykket?

Svar: Du skal være glad, for du er for god til å være kattemat! Du er sikkert heller ikke skvetten eller tapt bak en vogn, som er mye av det samme. I Ordbog over det danske Sprog heter det at denne frasen svarer til tysk nicht für die Katze. Uttrykket har vært kjent i danske dialekter, men lite brukt i dansk skriftmål i nyere tid. I eldre svensk betydde för katten ‘borte, forsvunnet’. Slike uttrykk bygd på hverdagslige emner kan godt ha oppstått uavhengig av hverandre. Kattemat i litteraturen I norske tekster finner vi det først i det radikale tidsskriftet Statsborgeren fra 1837: «Translatørposten er heller ikke for Katten». Senere forekommer den flere ganger hos Wergeland (bl.a. slik: «Deres kjæreste har megen Aand.» «Aa ja, hun er ikke for Katten,» sagde jeg). Det er ellers lite brukt i skrift på 1800-tallet. Det hadde nok et muntlig preg, dels på grunn av selve emnet. På nb.no får vi nesten like mange treff på nynorsk som på bokmål, enda det er langt flere tekster på bokmål. Det første treffet er fra Fedraheimen 1880: Og Sandnesbuen er ikkje for katten. Han «knotar» so det er reint rart å høyra på – halvt Jarbumaal, halvt Stavangermaal –, og dei som då vil vera nokot rundt om i Bygderne, hermer etter so godt dei kann, og Smaafolkjet etter Kaksarne, og so alt fort. Dessutan gjeld det å leva fint […].
Trykk seksten

Spørsmål: Kvifor seier vi å gje nokon ein trøkk eller trykk seksten?

Svar: Det finst ikkje nokon betre hypotese enn at det kjem frå boktrykkjarfaget. Ordbog over det danske Sprog seier: trykseksten [...] [ tr̥øgˈsaisd(ə)n ] (ofte skrevet - sejsten) [...] (af usikker oprindelse; 1. led er vel trykke 1 (jf. sv. tryckare, slag), 2. led II. seksten; muligvis egentlig et bogtrykkerord, om det kraftige tryk, der krævedes for med en haandpresse at trykke et oktavark paa 16 sider (?) Merk at det heiter trykken, ikkje trykket, i denne samanhengen. Det gjeld både norsk og dansk. På norsk skal det skrivast i to ord: trykk seksten. Ein ser det òg skrive med siffer: trykk 16. Det er så vanleg å skriva (og seia) trøkk med ø at det snautt kan kallast ein feil. Ø-en har støtte både i dansk uttale og i det norske trykk i tydinga 'slag’, som helst blir uttala med ø, jf. å få seg ein trøkk. Ordlaget trykk seksten er vorte sterkt knytt til denne tydinga av trykk.
E. coli

Spørsmål: Korleis skal ein skrive namnet på bakterien E. coli? Og kva gjer ein i samansetningar med dette ordet?

Svar: Det rette er å skrive E. coli slik du har gjort (men kursivering eller anna markering trengst vanlegvis ikkje). Dette er eigentleg eit latinsk artsnamn, Escherichia coli, som er forkorta. «Escherichia» er etter den tyske legen Theodor Escherich. Punktum høyrer med i slike forkortingar. Fyrste del av artsnamnet er eigentleg slektsnamnet, og slektsnamn skal ha stor forbokstav. I samansetningar er det rett å nytte bindestrek mellom namnet på bakterien og resten av ordet: E. coli-saka, E. coli-smitte osb. Når vi skriv meir generelt om kolibakteriar, skal kolibakterie skrivast i eitt og med k. Koli kjem av gresk kolon ‘tjukktarm’.
Å ha noko på tapetet

Spørsmål: Veit de kvar uttrykket «å ha noko på tapetet» kjem frå?

Svar: I Nynorskordboka finn vi desse opplysningane om ordet tapet: tapet (gjennom tysk, frå italiensk, latin ‘teppe, duk’, opphavleg iransk) 1 tekstil, papir eller kunststoff til å kle innvendige vegger med 2 eigenleg etter tydinga ‘duk (på forhandlingsbordet)’; i uttrykk: ha på tapetet ha på programmet, ha planar om vere på tapetet bli omtalt, diskutert stå på tapetet stå for tur, vere aktuell Tyding 2 er gammal, og uttrykka ovanfor er kjende i fleire språk, jamfør Ordbog over det danske Sprog under tapet i tyding 3: tysk aufs tapet bringen og lignende, fransk mettre sur les tapis, italiensk metter sul tappeto, jf. engelsk be on the carpet og lignende; egentlig til betydning 1, om hvad der lægges frem (ligger fremme) paa et med tæppe(r) beklædt (forhandlings)bord […] i forbindelser som være, komme eller bringe [ …] have [ …] paa tapetet, være, bringe osv. paa dagsordenen, til forhandling, paa tale, under overvejelse; i forbindelsen være paa tapetet Uttrykka finst òg i svensk, der det heiter på tapeten.
Tonivåmodell

Spørsmål: Skal ein skriva to-nivå-modell, to-nivåmodell eller tonivå-modell?

Svar: Det bør skrivast i eitt: tonivåmodell.
«Trykk knappen», «Klikk ikonet»?

Spørsmål: Hva mener Språkrådet om oversettelsene «Trykk knappen» og «Klikk ikonet» for «Press the button» og «Click the icon»? Altså uten «på».

Svar: Vi holder en knapp på «på knappen» og «på ikonet». Det som stemmer best med eksisterende ordlegging i norsk i den analoge verden, er å bruke «på». I Bokmålsordboka finner du bare uttrykksmåten med preposisjon, under både trykke og klikke. «Trykk knappen» må kalles dårlig oversettelse. Foreløpig utgjør visst uttrykkene med «på» minst 99 % av forekomstene på nettet (oktober 2014).