hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Rænt?

Spørsmål: På radioen hørte jeg nylig en som kritiserte noe han kalte rænten (ræænten), og det var ikke en bergenser som snakket om styringsrenta. Hva kan dette være for et ord? Er det rant? Ordet mangler i Bokmålsordboka, og ifølge Nynorskordboka betyr det ‘trynering til gris’!

Svar: Ordet er (en) rant, men du finner det bare i de største norske ordbøkene og i engelsk-norske ordbøker. Det er et nyere lån fra engelsk a rant. Det Norske Akademis ordbok oversetter det slik: lang, energisk (og høyttravende) ytring; tirade Merk tirade. Et annet ord for det samme er harang. Harang og tirade er også lånord (av eldre dato), men de har den fordelen framfor rant at de uttales slik de skrives. Noen beslektede begreper: Når du legger ut om noe (særlig i det vide og breie), lirer av deg noe eller drar den faste remsa eller ramsa di, kan det oppfattes som «ranting». Hvis du ikke er prest, men likevel har holdt ei preike, har du ganske sikkert «ranta». Det gjelder også om du har lest noen teksten, holdt en s kjennepreken eller lirt av deg ei lekse. Trolig kan de fleste former for ordflom kalles rant. Men man kan altså gjerne kalle det noe annet.
Absorptiv kapasitet, absorpsjonskapasitet eller absorpsjonsevne?

Spørsmål: Når bør absorptiv kapasitet brukes, og når er absorpsjonskapasitet best? Jeg ser at EU benytter absorption capacity for ‘evnen til å ta opp nye medlemmer’, mens organisasjonslitteraturen benytter absorptive capacity for ‘evnen til å ta opp i seg ny kunnskap’.

Svar: Rent grammatisk er begge deler fullt mulig i norsk, men det er absorpsjonsevne som har vært mest brukt om absorpsjon av stoffer. Det er ikke noe i veien for å bruke det i overført betydning (se betydning 2 i Det Norske Akademis ordbok). Substantivene absorpsjon og absorbering er generelt mer kjent og brukt enn det tilhørende adjektivet absorptiv. Varianten absorberingsevne er på frammarsj. Noen fagfolk bruker utelukkende absorptiv kapasitet eller evne i overført betydning, og det er selvsagt i orden. Andre skriver absorberende kapasitet eller evne, og det må også regnes som riktig, selv om det strengt tatt ikke er selve kapasiteten eller evnen som er absorberende. Vi ser at en del skriver * absorbsjon med b, eller til og med * absorbtiv. Men før en ustemt konsonant som (s eller t) blir b-en i absorb - til p: absorpsjon, absorptiv.
Etter all sannsynlighet

Spørsmål: Benyttes uttrykket etter all sannsynlighet når noe er 100 prosent sikkert, eller er det et visst forbehold inne i bildet?

Svar: Etter all sannsynlighet betyr ifølge Bokmålsordboka ‘etter alt å dømme’. Man bør ikke gå ut fra at mottakeren oppfatter uttrykket nøyaktig slik det er ment. På den ene siden har vi uttrykk som en inntil visshet grensende sannsynlighet, som kanskje kan tolkes som at sannsynlighet stopper like før visshet (jf. også sannsynlig, men ikke sikkert), men på den andre siden snakker man jo om hundre prosent sannsynlighet, som er full sikkerhet. I både etter all sannsynlighet og etter alt å dømme kan det ligge et forbehold om noe annet enn selve sannsynligheten. Poenget kan være at vurderingsgrunnlaget er ufullstendig, og at det (bare) er mennesker som vurderer. I dagliglivet er et umulig å vite hvilket forbehold som ligger i formuleringen. Vi tror det beste er å se på den historiske bruken og slå fast at uttrykket etter all sannsynlighet er ganske omtrentlig, og at til og med sikkerhet kan være et graduelt så vel som et absolutt fenomen. Her fra Ordbog over det danske Sprog: efter al sandsynlighed, som udtr. for, at noget er i høj grad sandsynligt (i alm. m. stærkere bet. af sikkerhed end sandsynligvis) Det er mulig at uttrykket brukes mer presist i fag som matematikk og jus, men det vet vi lite om.
Diskusjon AV eller OM

Spørsmål: Kan ein skrive om ein diskusjon AV noko?

Svar: Når ein diskusjon involverer to eller fleire partar (som i eit ordskifte), er det vanleg og rett å kalle det ein diskusjon OM noko. Når diskusjon tyder ‘kritisk undersøking/vurdering’, er det rettast å kalle det ein diskusjon AV noko. Men det er vanlegare (både på bokmål og nynorsk) å kalle det drøfting.
Dialektord inn i skriftspråket?

Spørsmål: Vi skriv oppgåve om språknormering og lurer på kva for kriterium som må vere oppfylte for at eit dialektord skal bli teke inn i skriftspråket.

Svar: Det er ingen einskildinstans som avgjer kva for ord som høyrer heime i skriftspråket. Det finst heller ikkje noka liste over kriterium som alle er samde om. Ord vinn ein plass i skriftspråket når dei blir nytta i skrift såleis at dei når ut til mange og etter kvart blir felleseige for dei som skriv. Mange dialektord er det opphavleg diktarar som har gjort kjende og ført inn i skriftspråket. Ordbøkene Skriftspråket er eit omgrep som er vanskeleg å avgrense. For dykk kan det difor vere praktisk å ta utgangspunkt i at skriftspråket er det som er nedfelt i ordbøker, sjølv om mange ord som blir brukte i skrift, (enno) ikkje er komne inn i noka ordbok. Dersom eit ord er med i Bokmålsordboka og Nynorskordboka, kan det seiast å høyre heime i skriftspråket (i motsetnad til berre i talemålet), om det så måtte vere lite brukt. No er det ikkje alltid opplagt kva som er «dialektord», og kva som er «riksord». Dei fleste ord i norsk er jo dialektord i den vide tydinga at dei ikkje berre finst i dialektane, men til og med er dei viktigaste byggjesteinane der. Så dialektord tyder i praksis ‘ord som er mest kjent som særmerkt for éin eller fleire dialektar’. Og dei fleste ord som folk trur er avgrensa til éin dialekt, finst eller har funnest i mange! Dei som redigerer Nynorskordboka, har ein regel som seier at eit ord skal med når det er kjent frå minst tre fylke. Nokon tilsvarande regel for bokmål finst ikkje. Her er det meir avgjerande om den litterære eliten i si tid har lagt sin elsk på ordet og fått spreitt det vidt. Slik vart ein god del (dialekt)ord for særnorsk natur- og kulturliv tekne opp i det dansk-norske skriftmålet som rådde for over hundre år sidan. I begge mål kan ord som er brukte i skrift, framleis ha dialektalt eller regionalt preg eller beint fram stempel. Det gjeld mest for bokmål, og i Norsk Riksmålsordbok er mange ord med dialektopphav markerte med « dial.», jamvel om dei er nytta av kjende forfattarar. Då høyrer dei ikkje heilt med i det skriftlege normalmålet. I den tilsvarande nynorskordboka, Norsk Ordbok, er ikkje dialektord merkte på denne måten, jamvel om dei måtte vere svært sjeldsynte i skriftmålet. Dei kan likevel bli oppfatta som (for) dialektale av andre brukarar.
Symbolet for diameter

Spørsmål: Er tegnet for diameter en vanlig Ø, og skal det stå kolon mellom tegnet og tallet?

Svar: Diametersymbolet er strengt tatt en liten runding med en skråstrek gjennom (⌀), ikke en ø. Under «Encodings» i den engelske Wikipedia-artikkelen om diameter står det hvordan du skriver tegnet. Hvis du ikke får det til, kan du ty til vanlig ø i stedet. Ikke bruk kolon, men sett et hardt mellomrom mellom symbolet og tallet. På side 64 og 65 i denne læreboka i maskintegning ser du to litt andre utforminger av tegnet.
Å borde et skip – uttalen

Spørsmål: På Dagsrevyen i dag ble det snakket om bording av skip. Den ene reporteren kalte det «bårding», den andre kalte det «båring». Selv kaller jeg det boring med o. Hva er riktig?

Svar: Bord- i bording uttales akkurat som bord i å gå om bord, altså slik du uttaler det. D-en er stum. Uttalen /bårding/ vekker mistanke om påvirkning fra engelsk boarding, mens /båring/ er vanlig uttale av boring (altså det å bruke redskapet bor) i nynorsk og mange dialekter.
Skadd, såret eller begge deler?

Spørsmål: Når heter det skadde eller skadede, og når heter det sårede, for eksempel etter en terrorhandling?

Svar: Enhver som har fått en skade (medregnet skuddsår), kan kalles skadd eller skadet. Årsaken til skaden kan være alt fra en ulykkeshendelse til krigshandlinger. Men folk som har blitt skadd av fiendtlig våpenmakt, kalles oftest sårede. En som er skadd, kan være skadd av noen eller noe. Skaden er altså ikke nødvendigvis påført. En som er såret, er oftest direkte eller indirekte såret av noe n, altså med våpen og med vilje. Våpenmakt Etter krigshandlinger finnes det falne/ drepte og sårede. Falne viser oftest (ikke alltid) til soldater, mens det er nokså vanlig å bruke sårede om både soldater og sivile. En som er påført sår (f.eks. skuddsår) i krig, er i vid forstand skadd (jf. ordet skuddskade), men kalles helst såret mens skaden er fersk. I krig kalles også mange skadde sårede selv om de ikke har åpne sår. Etter bombeattentat og andre terrorhandlinger finnes det drepte og sårede, men her kan det være omvendt: Folk med sår/skader av alle slag kalles ofte bare skadde. Noen medier melder om så og så mange skadde etter et attentat, andre melder om sårede. Her har vi ikke noen fasit. Selv om det er pleonastisk (smør på flesk) sett fra både den ene og den andre synsvinkelen, er det også mulig å snakke om « skadde og sårede mennesker» (altså sårede + andre skadde) i forbindelse med både krig og terror. Det kan være nyttig med tanke på behandling av de sårede/skadde. Det kan også være nyttig å skille mellom sårede og (andre) skadde dyr, slik det gjøres bl.a. i viltforskriftten. Ulykker Etter trafikkulykker og andre ulykker finnes det drepte/døde/omkomne og skadde, ingen sårede. Det er altså ikke forekomsten av sår som styrer ordvalget.
Muligens på nynorsk

Spørsmål: Eg ser at det er mange som i fullt alvor skriv «moglegeins» på nynorsk. Det kan vel ikkje vere rett?

Svar: Nei, «moglegeins» eller «mogelegeins» er eit tulleord som ein har brukt for å parodiere dårleg omsetjing frå bokmål. På nynorsk heiter det beint fram kanskje eller kan hende (med a-infinitiv: kanskje eller kan henda).
Hvordan syklene sine/deres ser ut

Spørsmål: Vi diskuterer hva som er riktig av sine og deres i følgende setning: «Noen setter syklene sine i kjelleren, mens andre har glemt hvordan syklene sine/deres ser ut.»

Svar: Sine viser tilbake til subjektet i setningen, som er eieren av det som står etter sine. I setningen «Noen setter syklene sine i kjelleren» viser sine til noen (det er disse noen sine sykler), og det er helt korrekt. Regelen gjelder også for leddsetninger. «Andre har glemt» er oversetning (minus objekt), mens «hvordan syklene … ser ut» er en leddsetning. I leddsetningen er syklene subjekt. Men syklene kan jo ikke være eiere av seg selv. Altså er sine feil her. Da må det hete deres. Men vent! Dere i deres kan jo også i teorien vise til noen helt andre enn de nevnte andre (for eksempel de førstnevnte noen eller noen som ikke er nevnt i teksten). Jo, men da hjelper det ikke å sette inn sine; det må full omskrivning til. Merk at dette er regler for korrekt skriftspråk. I mange dialekter brukes sin og sine mer, også for å vise fra en leddsetning til subjektet i en oversetning. Det kan være helt riktig talemålsgrammatikk. Bare søk på « vet (ikke) hvem faren sin er ».
Dannelse eller danning?

Spørsmål: Heter det dannelse eller danning? Eller betyr de to ordene kanskje forskjellige ting?

Svar: Det heter helst dannelse når vi snakker om en viss væremåte, ellers er det valgfritt. Ifølge Bokmålsordboka betyr dannelse ett av tre: a) ‘(grad av) finhet i kultur og væremåte kombinert med (visse) kunnskaper’, som i allmenndannelse og ha dannelse b) ‘det å danne; tilblivelse’, som i dannelse av skyer c) ‘resultat av en prosess eller utvikling’, som i nydannelse, rustdannelse og utdannelse I de to siste betydningene kan en også bruke danning. (Forresten finnes det også rustdannelse og utdannelse under b.) Danning også under a ovenfor? På nynorsk er danning (før daning) den eneste riktige formen i alle de tre betydningene. Det er skrevet mye om danning i denne betydningen på nynorsk, særlig i forbindelse med oppseding og skole. Definisjonen er omtrent som i Bokmålsordboka, men ordet har nok ofte en litt annen valør, med mindre konnotasjoner til finkultur og «klasse» og mer til kunnskaper, ferdigheter og «finsleg framferd» som gir grunnlag for å være «gagns menneske». Varianten med -ing er også tatt i bruk i bokmål, f.eks. i barnehageloven. Vi kjenner ikke bakgrunnen for det. Kanskje er det for å knytte an til danningsbegrepet slik det er brukt på nynorsk (litt mer «klasseløst»), kanskje er det bare for å ha et felles uttrykk på de to målformene.
Bagett – skrivemåte og uttale

Spørsmål: Heter det bagett eller baguette, og hvordan skal det uttales?

Svar: Skrivemåten av det franske ordet baguette ble fornorsket i 1980. Korrekt norsk skrivemåte har siden da vært bagett, se rettskrivningsordbøkene. Skrivemåten uten -u- er i samsvar med den franske uttalen. (Denne u-en i fransk er stum, den tjener bare til å vise at g-en skal uttales som en vanlig hard g.) Ordet bagett bør altså uttales rett fram, med trykk på siste stavelse: baGETT. (I mye østnorsk, inkludert trøndersk, ligger trykket på første stavelse også i importord som bagett, og det må regnes som riktig i de dialektene det gjelder.)
Som om eller bare som?

Spørsmål: Kan man sløyfe «om» i «det var som om», «å late som om», «det virker som om», «det ser ut som om» og lignende uttrykk? Er forresten «det virker som at» eller «ser ut som at» et brukbart alternativ?

Svar: Det går oftest bra å sløyfe om. Det er ikke nødvendig å ty til at. Vi snakker her om hypotetiske sammenligninger der det kommer en leddsetning etter som (om). (I sammenligninger der bare substantiver er involvert, for eksempel «Gutten så ut som en mann», har om naturligvis ingenting å gjøre.) Det er som (om) de bare later som (om)! I Det Norske Akademis ordbok finner man sitater som viser at både Jonas Lie, Bjørnstjerne Bjørnson og Sigrid Undset har klart seg uten «om»: [det var] som svimmelheden begyndte at gaa over [barna] ropte ind; men han lod, som han ikke hørte paa Torkild virket det som hendes rastløse flid skulde tjene til at døve en dyp utilfredshet Faktisk var det vanligere å sløyfe «om» før i tida, men ikke helt uavhengig av de språklige omgivelsene. Det finnes formuleringer der «om» oftest er med, for eksempel «som om det skulle være noe å bry seg om!». På den andre siden kan «som om» iblant virke for omstendelig. Stort sett kan man la magefølelsen avgjøre. Etter å være finnes forresten også en beslektet formulering med liksom (uten om): Det var (lik)som tida stod stille. / Det var som (om) tida stod stille. Nærmere om virke som (om), se ut som (om) Disse variantene er altså likeverdige: Det virker som (om) han mener det. Det ser ut som (om) han mener det. Vi har også: Det ser ut til at han mener det. «Det ser ut til» passer ellers best om slikt som sannsynligvis kommer til å skje (jf. utsikter): Det ser ut til at det blir regn. Svarbasen inneholder forresten en særskilt artikkel om den nyere formuleringen virker å være, som mange nå bruker i stedet for virker og virker som (om). Som at Nyere varianter som «later som at», «ser ut som at» og «virker som at» er strengt tatt overflødige.
Tenkje, krenkje, senke og liknande på nynorsk

Spørsmål: Eg slit med bøyinga av verb som sluttar på -enke eller -enkje på nynorsk. Kan de hjelpe?

Svar: Den tradisjonelle bøyinga av tenkje, blenkje og krenkje er slik: tenkje – tenkjer – tenkte – har tenkt blenkje – blenkje – blenkte – har blenkt krenkje – krenkjer – krenkte – har krenkt Dette er såkalla e-verb; dei har ikkje nokon a i bøyingsendingane (bortsett frå dei valfrie infinitivsformene å tenkja osb.). J-en er valfri, men ikkje bøyingsmåten. «Har *krenkja», som ein stundom ser, er altså heilt gale. Skal ein fyrst bøye dette verbet gale, er det betre å skrive «har krenka». Då bøyer ein det på same måte som å senke: senke – senker – senka – har senka Somme blandar inn ein j i bøyinga av senke. Det er òg heilt gale. Skal ein bruke j, må ein halde seg til den tradisjonelle varianten av ordet i nynorsk, altså å søkkje: søkkje – søkkjer – søkkte – har søkkt (Merk at søkke – søkk – sokk – har sokke tyder noko anna. Det svarer til bokmål synke.) To ord som faktisk blir bøygde med både j og a, er å lenkje og å benkje: lenkje – lenkjar – lenkja – har lenkja benkje – benkjar – benkja – har benkja Dette «avviket» (a-bøyinga) heng saman med at verba er avleidde av substantiv (ei lenkje og ein benk). J-en er valfri i desse verba òg. (Ein bør velje same løysing i verbet som i substantivet, altså t.d. ei lenkje – å lenkje.) Det finst ein eldre variant av verbet å lenkje. Det er eit e-verb: lekkje – lekkjer – lekte – har lekt Det går som det meir kjende verbet å tekkje: tekkje – tekkjer – tekte – har tekt Fortidsformene av å lekkje kan sjå løgne ut for den som er mest van med bokmål, men hugs at bokmål lekte = nynorsk leika. Lekte kolliderer altså ikkje med fortid av å leike. Til slutt: Skriv ein å lekkje for å lenkje, bør ein helst òg bruke substantivet ei lekkje i staden for ei lenkje.
Frita FOR eller frita FRA?

Spørsmål: Er jeg fritatt for eller fritatt fra militærtjeneste?

Svar: Du kan trygt si at du er fritatt for militærtjeneste. Tradisjonelt heter det for det meste frita for i de fleste uttrykk (fritatt for ansvar, skyld o.a.), men vi vil ikke si at frita fra er feil. Begrepene å være fri for noe og å være fri fra noe er sammenfiltret langt bakover i språkhistorien. Fra hevder seg best foran å, når en person er subjekt, altså når en person ber om eller har fått fritak fra/for (plikten) til å gjøre noe. Det Norske Akademisk ordbok viser hovedmønsteret.
Komplettere eller komplementere?

Spørsmål: Min kollega bruker ordet komplementere i sammenhenger der det for meg virker mest korrekt å bruke komplettere. Eksempel: «Hvis vi bestiller delene som mangler, får vi komplementert denne dingsen.» Er dette riktig?

Svar: Å gjøre komplett er ganske enkelt å komplettere, jamfør Bokmålsordboka: komplettere v2 utfylle, gjøre fullstendig Komplementere står ikke i Bokmålsordboka, men det har kommet inn i Det Norske Akademis ordbok. I Den Danske Ordbog er det definert med ‘være komplement til; udvise komplementaritet til’. Det har altså med utfyllende egenskaper å gjøre. Der utfylle e.l. ikke er dekkende i fagspråket, må man selvsagt kunne bruke komplementere. Men i hverdagslig sammenheng er det neppe nødvendig. I tillegg til dette, og helt på siden, har vi komplimentere ‘rose, smigre; lykkønske’, altså gi komplimenter.
Forstå eller misforstå meg rett

Spørsmål: Heiter det «forstå meg rett» eller «misforstå meg rett»? Eller er begge delar mogleg?

Svar: Uttrykksmåten «misforstå meg rett» er ein humoristisk kombinasjon av «forstå meg rett» og «misforstå meg ikkje». Til vanleg bør ein bruka eit av dei to sistnemnde uttrykka. « Misforstå meg rett» kan ha oppstått som ein glepp, men det er lenge sidan det vart ein fast frase til bruk i mindre høgtidlege samanhengar. Det fungerer som ein slags avvæpningsteknikk. Det eldste dømet vi har funne på norsk, er frå Morgenbladet i 1904: [...] Enden paa det hele [blev], at vi atter maatte anbetro vore unge Liv til norsk Jernbanestel. / M[e]n mistforstaa mig ret. Jeg er i Grunden ikke af dem, som nærer uvenlige Følelser ligeoverfor Jernbanen [...] Ordlaget er sikkert eldre i dansk. Slik er det omtalt i Ordbog over det danske Sprog: i spøgefulde eller forvrøvlede udtryk: misforstaa mig ikke forkert (dvs.: misforstaa mig ikke)! misforstaa mig ret (dvs.: prøv at forstaa mig)!
Bullshit på norsk?

Spørsmål: Bullshit har i flere tiår vært et begrep innenfor forskning og filosofi, etter Harry Frankfurts kjente essay om emnet («On Bullshit»). Hva kan det kalles på norsk? Tullprat, drittpreik e ller oksemøkk?

Svar: Man må kunne bruke gode gamle ord som skittsnakk, pisspreik osv. i denne spesialbetydningen, selv om disse ordene gjerne har flere betydninger. Nykonstruksjonen oksemøkk vil vi ikke anbefale. Rent konkret kan bullshit være ‘oksemøkk’, men på norsk skiller man sjelden slik møkk fra kumøkk/kuskitt (nynorsk også kumøk/kuskit), så ordet har ikke klangbunn i norsk. Hvis man først må ha noe nytt, er det bedre å bygge på bull (se siste bolk nedenfor). Nok av tulleord fra før I overført betydning er bullshit ifølge Kunnskapsforlagets Stor engelsk ordbok blant annet pissprat, svada, vrøvl, tull, vås. Det er altså bare tullprat at vi mangler ord for bullshit på norsk. Dersom shit -elementet endelig må med, har vi fra før skittsnakk (nynorsk skitsnakk) og ei hel ruke med lignende ord, noen med flere nyanser, grensende mot ‘tomprat’. Vi skal heller ikke glemme pølsevev, som er som skapt for Frankfurts spesialbegrep. Både nylaging og lån er altså ganske unødvendig. Norsk bull Nå kan det riktignok tenkes at bull i bullshit opprinnelig ikke er okse. Bull alene betydde ‘tullprat’ i engelsk før bullshit ble vanlig om det samme. Det er trolig en tilfeldighet, men også i islandsk finnes det et bull som betyr ‘tullprat’. Det uttales nærmest /buttl/. Ordet bull er også kjent fra indre Sogn, der uttalt /buddl/, med betydningene ‘bobling’, ‘skvip, søl’, ‘tullprat’. Andre steder i landet har bull hatt betydninger som ‘(vind)pust’ og ‘blaff’. Hvis tullprat og skitsnakk ikke er bra nok, kan vi alltids låne bull fra engelsk, islandsk og norsk dialekt i betydningen ‘tullprat’. Vi kunne i teorien også ha lagt til norsk -skitt og fått bullskitt (nynorsk bullskit) med tonem 2. Den norvagiserte formen bullskitt ble brukt allerede i 1959, men har for det meste glimret med sitt fravær siden. Enda tidligere, i 1939, stod ordet i Aftenposten med én t: «[D]e historiene som amerikanerne blandt mannskapet har fortalt, det er hvad vi sjømenn kaller for bullskit.»
For en grunn, av en grunn?

Spørsmål: Heter det «Jeg gjorde det av en grunn» eller «Jeg gjorde det for en grunn»?

Svar: Tradisjonelt heter det ingen av delene på norsk. De to formuleringene er mer eller mindre direkte oversettelser av «I did it for a reason». Den minst direkte oversettelsen, med «av», knytter seg til eksisterende norske uttrykk som «av den grunn», «av grunner som …». På norsk starter vi vanligvis i en annen ende: « Det var en grunn til at jeg gjorde det» En grunn til at den engelske uttrykksmåten fester seg, er nok at vi gjerne vil kunne starte som på engelsk med oss selv og gjerningen i fokus: «Jeg gjorde det …». Bordet fanger, og vi må ty til direkte oversettelse av resten. Vi kan eventuelt si «Jeg hadde en grunn til å gjøre det» eller «Jeg gjorde det ikke uten grunn», men det er ytringer som krever litt mer planlegging.
Namn på fag på både nynorsk og bokmål

Spørsmål: Dersom namnet på eit fag eller emne berre står på bokmål i studiekatalogen, må eg då bruke bokmålsnemninga i ein nynorsk tekst?

Svar: Nei. Namn på fag skal finnast på begge dei norske skriftmåla. Treng du hjelp med omsetjinga, kan du spørje den fagansvarlege eller ta kontakt med Språkrådet.
Fleire kolon etter kvarandre?

Spørsmål: Er det gale å bruke fleire kolon etter kvarandre? Eller kan eg ramse opp slik som nedanfor? «Satsinga inneheldt tre delar: del 1: kjøpe mat til heile nabolaget; del 2: byggje scene i parken; og del 3: måle søppeldunkane i fine fargar.»

Svar: Det er ingen regel som seier at det er gale å setje fleire kolon etter kvarandre slik. Men det kan verke forvirrande eller litt uelegant, så vurder om du kan skrive det om. Dømet ditt kan skrivast om slik: Satsinga inneheldt tre delar: 1) kjøpe mat til heile nabolaget, 2) byggje scene i parken, 3) måle søppeldunkane i fine fargar.
Splitte mine bramseil

Spørsmål: Vi har hatt en diskusjon om det heter «splitte mine brannseil» eller «splitte mine bramseil». Kan dere avgjøre saken?

Svar: Det heter «splitte mine bramseil». Det handler nok opprinnelig om bramseil som blir spjæret i uvær. Bramseil og røyl var de øverste seilene på de fullriggede skipene i gamle dager. I dag fungerer uttrykket som et humoristisk alternativ til «jøss», «fytterakkern» og andre kraftuttrykk. Ordbog over Det Danske Sprog har uttrykket «splitte mine toppseil» fra 1850-åra. Det er usikkert hvor gammelt det tilsvarende med bramseil er. Jonas Lie skrev i 1892 «splitte min bramstang». I norsk skriftkultur finner vi «splitte mine bramseil» først i en Petterøe-reklame fra 1925. Senere har det vel vært mer brukt i skjønnlitteratur og tegneserier enn (på ramme alvor) til sjøs. Lignende utbrudd med splitte går langt tilbake i flere språk, jamfør for eksempel « Split my windpipe! » i engelsk slang omkring år 1700. Seil-motivet finnes blant annet i sangen Jolly Jack of Dover fra 1793: