hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Hardere eller skarpere lut?

Spørsmål: Aftenposten skriver i dag om «hardere lut». Men korrekt språkbruk må da være «skarpere lut» eller «sterkere lut»?

Svar: Det heter tradisjonelt helst at lut er sterk eller skarp, men det er ikke direkte galt å variere med andre adjektiver. I et gammelt ordtak heter det: «Det skal skarp lut til skurvete hoder», det vil si at ‘hardhudede syndere trenger hard behandling’. Ordbog over det danske Sprog har flere eksempler med skarp, blant annet dette Holberg-sitatet: «[Der] behøves … skarpere Lud til at toe een Synderes Hoved end en andens.» Det samme ordtaket og liknende fraser finnes belagt også med adjektivet sterk, og ordtaket er ført opp med sterk blant annet i Bokmålsordboka. Man finner også hard(ere) og hard(are) lut i bruk, men dette er nok en nyere variant i skrift, selv om vi får treff helt ned på 1800-tallet i Nasjonalbibliotekets digitale tekstbase. Andre varianter er kvass(are) lut og bedsk(ere)/beisk(are) lud/lut. Hard er et vidt begrep, og hard lut er ikke helt ulogisk med tanke på den funksjonen luten har, jamfør hard kur. Men skarp og sterk er mer treffende og mer i samsvar med skrifttradisjonen.
Anmeldelse eller påmelding?

Spørsmål: I norsk ridesport benyttes ordet anmeldelse på et skjema for påmelding til stevner og konkurranser. Er ikke anmeldelse noe man gjør med en forbrytelse, og påmelding noe man foretar hvis man ønsker å delta på et arrangement, for eksempel et idrettsstevne?

Svar: Det er i dag nokså sjelden at man ser anmeldelse benyttet i samme betydning som påmelding. Men det er ikke galt, jf. betydning 3 i eldre utgaver av Bokmålsordboka: anmeldelse 1 det å anmelde [...] el. bli anmeldt, kunngjøring gå til anmeldelse av en sak, et forhold, en person / trekke anmeldelsen tilbake 2 kritikk, omtale bokanmeldelse / skrive en anmeldelse i avisen 3 påmelding Denne siste betydningen er ikke lenger oppført i Bokmålsordboka (nettutgaven). Men fremdeles står det å etteranmelde (= ‘melde på etter fristens utløp’). Selv i dansk er ordet sjeldent, og Den Danske Ordbog nevner nettopp sportsarrangement som eksempel (se under 1 c). Det kan se ut som om dette er et område der det moderne norske melde på og påmelding ikke har vunnet helt fram. Vi ser noe av det samme i å anmelde noe til politiet, som på folkemunne gjerne heter å melde noe til politiet.
Tjuekroning = tjuekronemynt

Spørsmål: Kva skal vi kalle mynten som er verd tjue kroner, tjuekronemynt, tjuekronersmynt eller tjuekronesmynt? Eller skal vi kanskje skrive 20-kronesmynt?

Svar: Du kan nøye deg med tjuekronemynt eller 20-kronemynt (eller tjuekroning), altså utan s-en du har med i spørsmålet. Andre døme er tikrone/tikroning/tikronestykke, hundrekronesetel, tohundrekronesetel, tusenkronesetel. (Ev. med 100-, 200- og 1000-.)
Outsourcing

Spørsmål: Fins det et godt norsk ord for outsourcing?

Svar: Du kan ta en titt på Wikipedia-artikkelen om utkontraktering. Ord som nevnes her, er blant annet tjenesteutsetting og konkurranseutsetting (men merk at konkurranseutsetting ikke nødvendigvis ender med outsourcing). Se også bortsetting.
Å ikke være eller ikke å være – det er spørsmålet!

Spørsmål: Da jeg gikk på skolen, lærte vi at infinitivsmerket å bare kunne brukes foran verb. Jeg ser at journalister i dag ofte skriver ting som «valgte å ikke gjøre det» og «bestemte seg for å ikke gjøre det». Er dette nå tillatt?

Svar: Det er greit å skrive å ikke + verb. Også andre korte ledd enn ikke kan plasseres mellom infinitivsmerket og verbet. Men vær litt forsiktig med lange ledd. Formuleringer med innskudd mellom infinitivsmerket og verbet kalles splittinfinitiv (eller splittet infinitiv). I tradisjonell skolegrammatikk er det gjerne blitt regnet som feil, som i dansk, tysk og engelsk. Men ugrammatisk er det ikke, og i norsk talemål er det helt vanlig (som i gammelnorsk og svensk). Det må regnes som kurant skriftmål i dag å skyte inn korte adverbiale ledd som aldri, alltid, bare, ikke, kanskje og nesten. Det var faktisk også vanlig i skrift i riktig gamle dager. Men det er uansett en god idé å unngå lengre innskudd. Ikke å kan være tvetydig Formuleringen «ikke å» har blant annet den fordelen at den kan gi bedre flyt og rytme i setningene, men den har også en stor ulempe: faren for tvetydige formuleringer. «Verb + ikke å» kan være tvetydig når ordet «ikke» like gjerne kan knyttes til verbet foran «ikke» eller til noe helt annet. Eksempel: Vi valgte ikke å gjøre det. = 1 Vi valgte å la være å gjøre det. = 2 Vi valgte ikke å gjøre det (men vi måtte). = 3 Vi valgte ikke å gjøre det (vi valgte bare å tenke det). Dersom vi mener (1), må vi faktisk ty til varianten «å ikke» (eller skrive helt om) hvis vi skal være sikre på å bli tolket rett. Mener vi (2), må vi i verste fall skrive helt annerledes. Det mest skjebnesvangre eksempelet fra enkeltmenneskets liv er kanskje ytringen «Jeg lover ikke å gjøre det»! Og i juridisk språk kryr det av litt ulne formuleringer som «antas ikke å». Ofte kan man stole på sammenhengen. For eksempel skal man være bra sær for å misforstå dette: Her gjelder det ikke å komme for sent! Og i talespråket gjør trykkplasseringen det ofte entydig. Men ikke vær redd for å skrive om til å ikke når det trengs. Du kan til og med blande hvis du vil. Norsk språknemnd presiserte allerede i 1967 at man kan skrive å foran ikke når tydeligheten krever det. Også for et par hundre år siden skrev man slik for ikke å bli misforstått (sitatet er fra en tale av Johan Nordahl Brun). Nynorsk Siden «å ikke» er det desidert vanligste i norsk talemål, er det god grunn til å holde seg til det på nynorsk. Men det betyr ikke at man er nødt til å sette andre slags innskudd enn nektelser mellom infinitivsmerket og verbet, og i alle fall ikke lange innskudd. Men «for ikke å» Etter «for» er «ikke/ikkje å» klart vanligst i begge målformer når det handler om å unngå noe: «Jeg løy for ikke å få juling». Til slutt: I det faste uttrykket «for ikkje/ikke å snakke om» er det «å» til slutt i begge målformene, med mindre vi sikter til formålet å la være å snakke.
Flått

Spørsmål: Er flått og skogmann det same? Og er flått rett stavemåte, eller burde det heite flott?

Svar: Flått er rett skrivemåte. Namnet heng saman med adjektivet flå ‘flat’. Både skogmann og skogbjørn (med uttalevariantar som skaumann og skaubjønn) er det same som flått. Flåtten har elles mange namn, mellom anna hasleflått, oreflått, skogflått, hesteflått, merraflått, kuflått, kinnflått; orelus, skoglus, einelus, hestelus, hundelus, kulus; hundemit; tikk, hanntikk(e)/hantikk(e); påte, stakkar og sugar. Slår du opp i Norsk Ordbok, kan du finne utbreiingsområdet til mange av nemningane. Her er flått-artikkelen i Norsk landbruksordbok: Ei flott gammal skildring av flåtten finn ein i boka Sau og saustell (1944):
Bort i staur og vegger

Spørsmål: Eg seier av og til at noko er bort i staur og vegger, men eg tykkjer uttrykket er bort i hampen rart. Kva kjem det av? Er det snakk om ein stad ein gjorde frå seg i retteleg gamle dagar?

Svar: Det er nok berre ei samanslåing av to faste uttrykk: bort i veggene (som er svært utbreitt) og bort i stauren (som opphavleg er meir trøndersk). Den fyrste som kombinerer staur og vegger i litteraturen, er kanskje Leif Halse, i 1927. Vi kan sjå litt nærare på ordet staur og på bruken av vegg i liknande uttrykk. Staur Ein staur er fyrst og fremst ‘ein grann påle el stokk som er tilkvesst i eine enden slik at han kan setjast i jorda og nyttast som kornstaur el[ler] som stø i hes el gjerde’ (Norsk Ordbok). Ordet har vore sentralt i arbeidslivet. Staur kan forresten òg vise til mindre dugande og omgjengelege (manns)personar. Det er eit av dei mest produktive orda til å laga personnemningar av, særleg i Trøndelag (latstaur, kranglestaur osb.). Det er òg grunnlag for forsterkande ord som staurande (t.d. staurande galen). Uttrykket «bort i stauren» (staur'n) er fyrst notert frå Grong, i 1885. Fleire trønderske forfattarar, mellom andre Olav Duun, har brukt det. Vegger Ivar Aasen nemner alt i Ordbog over det norske Folkesprog (1850) ordlaga «D'æ reint burti Veggjenne» ‘ det er altfor galt; det gaaer over alle Grændser’ og «snakke burt i Veggjenne» ‘tale ufornuftigt, snakke hen i Taaget’. Veggene i grannelanda har òg vore vitne til mykje tull, jf. dei danske ordlaga « snakke op ad stolper og ned ad vægge » (før òg «snakke op ad væggene » o.l.) og det svenske «uppåt väggarna»‘tullete’. Dette er altså gammalt i heile Norden, men preposisjonsbruken i norsk skil seg ut.
Når ble chokolade til sjokolade?

Spørsmål: Jeg skal lage noen reklameskilt til gjenåpningen av en gammel landhandel. I den forbindelse lurer jeg på når man gikk over til å skrive sjokolade med sj-.

Svar: I riksmål (bokmål) skjedde det ved rettskrivningsreformen i 1917. I landsmål (nynorsk) var skrivemåten med sj- fastsatt allerede i 1907. Forslaget om å endre skrivemåten til sjokolade var blitt satt fram allerede før århundreskiftet, men det tok altså sin tid før det ble formelt vedtatt. Hvor lang tid det tok før handelsstanden gikk over til sj-, er vanskeligere å svare på, men nedenfor ser du i alle fall utviklingen i et tekstkorpus hos Nasjonalbiblioteket. Den endelige knekken for ch- kom først i 1938. Noe av tregheten skyldes at ch- hang igjen i firma- og produktnavn (og dermed i annonsetekst), men da sjokoladerasjoneringen var over i 1950, var sj- kommet på plass de fleste steder (f.eks. i Freia melkesjokolade). Bøker: Aviser:
Tankestrek mellom tal: til eller til og med?

Spørsmål: Korleis skal ein forstå tittelen «Strategiplan 2008−2010»? Omfattar planen berre åra 2008 og 2009, eller gjeld han for 2010 òg? Enn «middag 13−15»: Er det to eller tre timar? Og endeleg: Er aldersgruppa 16–18 år to eller tre årskull? Med andre ord: Tyder streken ‘til’ eller ‘til og med’?

Svar: Vi les denne tittelen slik at planen også dekkjer året 2010, altså at det er ein treårsplan. Du kan samanlikne dette med uttrykk som «måndag−fredag», der tankestreken etter alt å dømme tyder ‘til og med’. (Her er andre tolkingar usannsynlege ut frå det vi veit om kvardag og helg.) Merk at preposisjonen til er vel så tvitydig som intervallstreken, for til kan òg tyde ‘til og med’. Ein kan ikkje alltid vite kva som er meint. Klokkeslett Når det gjeld timar, som i «middag frå 13 til 15», er det greiare. Det er heilt urimeleg å rekne med den timen som byrjar klokka 15. Klokka 15 er ikkje eit intervall på line med året 2010. Tolkinga til og med gjev heller ikkje så mykje meining i samanhengen. Det har jo fint lite å seie om ein reknar med sjølve slaget 15 eller ikkje. Alder Alder kan tolkast på liknande vis, slik at 16–18 tyder fram til fylte 18, og ikkje lenger. Det vanlege er nok likevel å rekne med alle 18-åringane, til dei fyller 19. Sikker kan ein ikkje vere. Like tvitydig er formuleringa «mellom 16 og 18 år».
Hjelpe oss å?

Spørsmål: Jeg stusser litt over følgende setning: «Språkprofilen hjelper oss å skrive klart og korrekt.» Jeg har lyst til å sette inn et «til» etter «oss». Og hva med «Jeg hjelper folk med å finne fram i butikken» kontra «Jeg hjelper folk å finne fram i butikken»?

Svar: Hjelpe å kan brukes i begge disse betydningene og har lang tradisjon. En språkprofil hjelper oss helst til å skrive godt, og hvis vi tilbyr personlig letehjelp i butikken, hjelper vi noen med å finne fram. Preposisjonen kan ofte sløyfes. Flere eksempler Noen kan altså hjelpe oss med noe vi driver med, særlig hvis de er til stede sammen med oss og hjelper til med det: Hun hjalp meg (med) å bære ut sofaen. Videre kan noe eller noen hjelpe oss til å nå et mål: Det/hun/han hjalp meg til å bli et selvstendig menneske. Før var det nok vanligere å bruke til også om mer direkte og personlig hjelp (jf. med). Som sagt kan preposisjonen ofte sløyfes. Det finnes også en variant med i som av og til kan passe når noe (upersonlig) hjelper i en situasjon man allerede er i: Det kan hjelpe deg i å stå imot fristelsene. (Jamfør: Jeg kan hjelpe deg med å …) Denne varianten er sjelden og neppe noen gang obligatorisk. Men det heter selvsagt: Hjelp oss i arbeidet med det og det.
Lunch, lunsj eller lønsj?

Spørsmål: Nokon hevdar at stavemåtane lunsj og lunch er jamstilte. Men dette er vel ikkje korrekt? Og kvifor skriv vi ikkje beint fram lønsj? Ein kan jo til og med skriva sørvis for service!

Svar: Den rette stavemåten er lunsj, både på nynorsk og på bokmål. Lunsj er den einaste oppførte forma i Krogsrud og Seips ordliste for riksmål alt i 1919. Skrivemåten vart truleg fastsett ved rettskrivinga av 1917. (Ordet er nemnt berre i nynorskdelen av rettskrivingsdokumentet, men vedtaket galdt sikkert begge målformene.) Uttalen Uttaleordbøker tyder på at både /lunsj/ og /lønsj/ var i bruk i talemålet på den tida. Ein har truleg rekna med at /lunsj/ ville vinna, og /ø/ verka nok i alle fall for radikalt. Det er nemleg ikkje alle lydfølgjer ein har vilja ha i norsk rettskriving. Eit anna døme på det er /æsj/ i engelske lånord, jamfør at vi framleis skal skrive krasje endå svært mange seier /kræsje/. Men lydsambandet /unsj/ hadde ein frå før, i det minste i punsj. I nynorsk hadde ein rett nok også /ønsj/, men då knytt til heilt andre slags ord, som ønskje (som dessutan vart skrive ynskje). Inkonsekvensar I dag er den vanlege uttalen /lønsj/, så skrivemåten er berre delvis lydrett. Det same gjeld brunsj, som er eit nyare innlån. Her har ein valt å byggje på skrivemåten av lunsj, som jo er godt innarbeidd, og som brunsj er laga av. Dette står i kontrast til andre nyinnlånte ord, til dømes punkar/pønkar, som har valfri skrivemåte. Rettskrivinga kan aldri bli heilt konsekvent. Det er ingen planar om å ta skrivemåten lønsj inn i rettskrivinga no.
Filmtitler og titler på fjernsynsprogram i kursiv?

Spørsmål: Skal filmtitler og fjernsynsprogram markeres med kursiv eller anførselstegn?

Svar: Norske skriveregler har ikke noe krav om at titler på fjernsynsprogram skal kursiveres eller settes i anførselstegn, men begge deler er mulig. Teksttypen kan være avgjørende, og ikke minst tradisjonen på ulike bruksområder. Det er en god, gammel regel som sier at man skal være litt tilbakeholden med typografiske virkemidler fordi det kan forstyrre skriftbildet. Dessuten skrives jo egennavn med stor forbokstav, og det kan være markering nok. Noen ganger kan det likevel være praktisk å markere en tittel, særlig om den består av flere ord og det er vanskelig å se hvor den slutter. Generelt kan anførselstegn brukes når de gjør meningen klarere. Anførselstegn brukes gjerne på boktitler i løpende tekst, og da må det kunne brukes på filmtiltler, teaterstykker og fjernsynsprogram også. Eksempel: Alfred Maurstad spilte Peer Gynt i «Peer Gynt». Det blir nok stadig vanligere å bruke kursiv på boktitler (det er regelen i avhandlinger), og da må man også kunne bruke kursiv på filmtitler og lignende. På nettsider kan kursiv være mindre godt egnet fordi kursiveringen ikke kommer like godt fram som på en bokside. Til sjuende og sist må dere velge selv. Hva som er viktigst av prinsippene «tydelig nok» og «mest mulig tydelig», får dere vurdere ut fra brukssituasjonen.
Elleville dager

Spørsmål: Jeg lurer på hvor uttrykket «elleville dager» i betydninga ‘dager med ekstra gode tilbud’ kommer fra.

Svar: I slutten av 1980-åra annonserte deler av handelsstanden i Oslo med «elleville dager». Vi veit ikke hvor de hadde det fra. Det kan i prinsippet godt ha oppstått spontant. Ellevill kan bety ‘vilter, vill og gal, ustyrlig, yr av glede, svært lystig’. Typisk bruk er ellevill jubel og en ellevill komedie. Selve formuleringa elleville dager var ikke helt ny i 1980-åra, så alt som mangla, var ei kobling til begrepet (dager med) «vilt» gode tilbud. Etymologien bak ordet ellevill er godt kjent. Vi har det fra dansk ellevild, som betyr det samme som alvevill ‘gjort vill og gal ved alvetrolldom’. Det finnes ikke noe adjektiv *alvevill på norsk, i stedet har vi blant annet substantivene alvblåster og alvskot, som er noe annet og reint negativt.
Gjerningsmann, gjerningsperson?

Spørsmål: Kan vi i politiet bruke det kjønnsnøytrale gjerningsperson i stedet for gjerningsmann, slik noen kriminologer allerede gjør?

Svar: Vi synes dette forslaget om gjerningsperson for gjerningsmann er greit. Politiet vil sannsynligvis ha god nytte av det, og det kan etter hvert bli et allmennord. Det fungerer dessuten like godt i begge målformene. Gjerningsperson ble brukt i VG allerede i 1981. Da hadde det vært i bruk i faglitteraturen i noen år. Første forekomst vi finner, er i NOU 1976: 55 Adopsjon og adopsjonsformidling. Noen har foreslått å unngå hele problematikken ved å blåse nytt liv i forøver. Men dette nokså stive ordet har i dag mer klangbunn i tysk (jf. verüben ‘begå’) enn i norsk. Begrepet gjerning har derimot klangbunn i andre ord på området, som gjerningsdato, gjerningssted osv. Man kan fortsette å bruke gjerningsmann når man vet at det dreier seg om en mann, og eventuelt gjerningskvinne når det er en kvinne, og altså gjerningsperson i tvilstilfeller. Historien og vanen I gamle dager betydde mann i større grad ‘menneske’. (To spor etter dette er islandsk karlmaðr ‘karmann’ i motsetning til kvenma ðr ‘kvinne’, og kar for mann i mange norske dialekter. Et annet er pronomenet man.) I sammensetning har denne betydningen holdt seg lenge i norsk, men i dag oppfatter nok de fleste nordmenn(!) ord på -mann som mer eller mindre kjønnsmarkerte. Mange stusser på bruk av gjerningsmann når den mistenkte like gjerne eller mest sannsynlig er en kvinne. For andre er mann fremdeles umarkert, og et brudd med vanen vil i verste fall vekke irritasjon. Behovet for et kjønnsnøytralt overbegrep veier trolig tyngre enn utfordringen av vanens makt i dette tilfellet. Det er riktignok et problem at de resterende x- mennene i språket (for eksempel fylkesmenn ene og takstmennene) blir mer problematiske og kjønnsmarkerte for hver x- mann ellers som skiftes ut med x- person, og noen slike betegnelser er virkelig vanskelige å skifte ut med noe annet praktisk (som sjømann og «politiord» som brotsmann (nynorsk) og ransmann). Men språket er på glid når det gjelder både voldsperson og gjerningsperson, og følelsen av at mann bare er hankjønn, er det neppe stort man(!) kan gjøre med.
Bak en vogn

Spørsmål: En rådsnar person er «ikke tapt bak en vogn», men hvorfor sier vi det slik?

Svar: Å være tapt bak en vogn er omtrent det samme som å ha ramla av lasset. Det er håp for dem som fremdeles er i vogna eller på lasset. De står ikke «att på veg», som det også har hett på norsk. Uttrykket er gammelt og finnes også i dansk og svensk.
Norskpakistaner eller pakistansknordmann?

Spørsmål: Mediene bruker norskpakistanere om pakistanske innvandrere i Norge og deres etterkommere. Men er ikke dette feil? Er ikke mønsteret slik at det er opprinnelsen som nevnes først? En norskamerikaner er jo en amerikaner med norske røtter. Da burde det vel hete pakistansknordmann om en pakistaner som har slått seg ned i Norge?

Svar: Det ville vært mest logisk konsekvent å bruke pakistansknordmann, i alle fall om norske statsborgere med pakistansk bakgrunn. Men av og til må praktiske språklige hensyn veie tyngst. Den lettvinte og «ulogiske» løsningen norskiraner, norskkenyaner, norskmarokkaner, norskvietnameser osv. (brukt om nordmenn) er så innarbeidet at den virker nesten umulig å endre på. Logisk hovedregel i strid med rytmisk hovedmønster I norsk er det jevnt over den siste delen av et sammensatt ord som bærer hovedbetydningen. En leddbuss er en slags buss, en bløtkake er en slags kake osv. Slik sett er en norskamerikaner en slags amerikaner. Og det stemmer bra, for utvandrerne ble inkludert og integrert i Amerika, og de ble etter hvert mer amerikanske enn norske. Med samme logiske rekkefølge som i norskamerikaner ville vi få pakistansknordmann, vietnamesisknordmann, pakistansknorsk, vietnamesiskknorsk osv. Disse ordene er litt i bruk, men norskpakistaner, norskpakistansk osv. er altså mye vanligere og lettere å uttale. I sammensetningen norskpakistaner er pakistaner kjernen i ordet. Kan ordlagingen være uttrykk for manglende vilje til integrering, det vil si at språkbrukerne mener at de aktuelle norske statsborgerne fremdeles primært skal regnes som pakistanere, iranere osv.? Vi tror ikke det er det som ligger bak. Trolig er det praktiske forhold som har gitt opphav til sammensetninger som norskpakistaner. Det er en klar tendens til at lette, korte ledd kommer først i sammensetninger, jf. det velkjente norskamerikaner. «Rytmeskjemaet» som etablerte sammensetninger følger, kan ha fungert som mal. Nabolandene I Norge må vi altså ty til sammensetningen -nord mann hvis vi setter pakistansk- osv. først. Mange kvir seg for å bruke ordet nordmann om kvinner, og det kan nok ha fremmet bruken av de udiskutabelt kjønnsnøytrale variantene med norsk - som førsteledd og pakistaner osv. som sisteledd. Men det tilsvarende problemet diskuteres også i nabolandene våre, der de slipper å ta nordmannen med i regningen, og utviklingen er ikke ulik den norske. I dansk er danskpakistaner kommet inn i ordbøkene som betegnelse på personer med pakistansk bakgrunn som bor i Danmark, trolig uten noe skille mot undergruppa som er danske statsborgere (se også dette svaret fra Dansk Sprognævn). I svensk har en fra gammelt av brukt finlandssvenske om svensker som er født og oppvokst i Finland, og ganske lenge har man også brukt sverigefinne om finner som er bosatt i Sverige. Det støtter opp under sammensetninger som svensksomalier og svenskkurd, som er de vanlige betegnelsene i Sverige. Men merk at det svenske Språkrådet har uttalt seg kritisk mot denne malen og anbefalt sverigesomalier.
Markering av lang vokal i japanske namn

Spørsmål: Bør ein markere lange vokalar med strek når ein gjev att japanske namn med latinske bokstavar?

Svar: Etter dei såkalla Hepburn-prinsippa skal ein i mange tilfelle markera lang vokal med strek over vokalen når ein gjev att japanske ord med latinske bokstavar. Men det er tradisjon for å sløyfa denne markeringa i ein del namn, til dømes Tokyo. Vi meiner det er best å la vera å bruka strekar for å markera vokallengda om ein skriv for eit allment publikum. Eit motargument er at det då blir uråd å føra ord frå bokstavar attende til japansk. Men slik retranskripsjon tilbake til japansk tel lite, meiner vi. Det viktigaste er at folk flest skal kunna kjenna att og uttala japanske namn utan kompliserande faktorar. Så vidt vi kan sjå, er det vanlegaste òg i andre språk å sløyfa dei diakritiske teikna. I atlas er rett nok strek over vokalar nokså vanleg i nokre geografiske namn. Strekar førekjem òg i somme samnamn, som no (‘teater’) og shogun, men begge desse orda står utan strek i Tanums store rettskrivningsordbok.
De mest brukte ordene

Spørsmål: Finnes det et oversyn over de vanligste ordene i norsk?

Svar: På bokhylla.no finner du Norsk frekvensordbok. De 10 000 vanligste ord fra norske aviser (Universitetsforlaget 1982). Se også denne nettsida: http://www.tekstlab.uio.no/frekvensordlister
Skipet kom i drift

Spørsmål: I artiklar om båtar eller skip som får motorstopp og har vanskar på sjøen, heiter det ofte at skipet er i drift eller kom i drift. Men er ikkje dette formuleringar som er lette å misforstå? At noko er i drift, tyder jo elles at alt er i orden.

Svar: Ja, vi har to ulike tydingar av ordet drift: 1 drift om det å drive, reke: rørsle på grunn av straum eller vind 2 drift om det å bli driven, gå: verksemd, aktivitet; funksjon, gang, bruk Den siste tydinga er relevant for anlegg, fabrikkar, it-system osv. Når dei er i drift, er alt i orden. Skip kan òg vere i drift på denne måten, t.d. om dei går i ei rute som nokon driv (som i «hurtigruteskipet Polarlys var sett inn i drift …»). Når eit skip er i drift eller på rek i den andre tydinga, driv det for vêr og vind fordi maskinen har stogga. Tydingane av i drift kan nok stå i teoretisk motsetnad til kvarandre til sjøs. Men som regel vil samanhengen gjere det klårt kva for tyding vi har føre oss.