hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Kyrkjer, skular og sjukehus: nynorsk eller bokmål i namnet?

Spørsmål: Har kyrkjer, skular og sjukehus faste namn, eller skal ein omsetja namna til den målforma ein brukar elles i teksten? Døme: Oslo domkirke, Helgheim kyrkje, Nordbygda skule og Oslo universitetssykehus.

Svar: Skular (til og med vidaregåande) har berre éi namneform, som vi brukar på både nynorsk og bokmål. Kyrkjer og sjukehus har derimot namn på begge målformer. Dette heng saman med tilknytinga til staten. Forskrift om målbruk i offentleg teneste (§ 4) seier at dersom det ikkje høver med den same namneforma på bokmål og nynorsk, skal namnet på eit statsorgan ha ei bokmålsform og ei nynorskform. Sjukehus Sjukehusa er no statlege og skal følgja språklova. Kvart sjukehus har dermed to namn: eitt på nynorsk og eitt på bokmål. På nynorsk har alle sjukehusa namn med forma sjukehus. På bokmål kan ein velja mellom sjukehus og sykehus i fastsetjinga av namnet. Når sjukehuset har valt ein variant, bør andre halda seg til den når dei skriv bokmål. Kyrkjer Med kyrkjene er det ikkje like opplagt, men konklusjonen er den same: Kvar kyrkje har eit bokmålsnamn (kirke) og eit nynorsknamn (kyrkje). Den statskyrkja vi hadde fram til 1.1.2017, var ikkje fullt ut statleg. Presteskapet, bispedømma og Kyrkjerådet var statlege, medan kyrkjebygningane var åtte av kvar einskild sokn. Likevel meinte Språkrådet at kyrkjebygningane var så nær knytte til den statlege forvaltninga at namn på kyrkjer burde følgja mållova, såleis at éi og same kyrkje burde heita Nordbygda kirke på bokmål og Nordbygda kyrkje på nynorsk. Frå 2017 er ingen del av Kyrkja lenger statleg, men det er framleis soknene som eig kyrkjebygningane. Når Den norske kyrkja er vorten eit eige rettssubjekt utanfor staten, gjeld ikkje lenger språklova (før: mållova), men Kyrkja har signalisert at ho framleis tek sikte på å følgja mållova/språklova i verksemda si. Difor rår Språkrådet til å gjera som før, nemleg å skriva t.d. Nordbygda kirke på bokmål og Nordbygda kyrkje på nynorsk. Det same gjeld Oslo domkirke / Oslo domkyrkje, Mariakirken/Mariakyrkja, Helgheim kirke / Helgheim kyrkje og så bortetter, og vi kan ta med menighet/kyrkjelyd i det same systemet. Skular Dei fleste grunnskulane er kommunale, nokre få er private. Dei fleste grunnskulane får såleis namn av kommunen. Namneforma til skulen følgjer opplæringsmålforma, som kommunen har vedteke. Ein kan rekna med at grunnskular med nynorsk opplæringsmål i Vestland fylke har forma skule, men det finst unntak. I Rogaland, Agder, Telemark, Buskerud, Oppland og i Møre og Romsdal varierer det. I Trøndelag har grunnskular forma skole. Dei vidaregåande skulane er som regel fylkeskommunale. Somme skular med namn på nynorsk har forma skule, andre har skole. Begge nynorskformene kan finnast i eitt og same fylket. Den forma som ein skule har valt å bruka i namnet, bør brukast i nynorske tekstar som nemner denne skulen. Namn på grunnskular og vidaregåande skular bør ein altså skriva slik skulane gjer sjølve, same kva målform teksten har. Statlege høgskular og universitet har anten namn som er sams for målformene, eller to namneformer.
Kjært barn har mange navn

Spørsmål: Jeg synes det er mest naturlig å si «et kjært barn har mange navn», og jeg ser at det brukes en del på nettet. Kan jeg bruke det?

Svar: Ordtak skal helst brukes i sin faste form, og den desidert vanligste formen av dette ordtaket er «Kjært barn har mange navn». Det kan likevel ikke kalles feil å sette «et» foran hvis det måtte passe i sammenhengen. Ordtaket står i samlingen Almindelige danske Ordsproge av Peder Syv (1682), slik: Kiert barn gives mange navne. Vi ser at det må ha vært variasjon før i tida også.
Og så eller også?

Spørsmål: Vi diskuterer forskjellen på «og så» og «også». Når skal dette skrives i ett ord, og når i to?

Svar: Også har trykk på første stavelse og betyr ‘i tillegg’. Og så har oftest trykk på andre stavelse og betyr ‘og deretter’. Etter og så følger et verb i presens eller preteritum («og så sa jeg …»). Etter også skal det ikke stå noe verb (men det kan stå et verb foran: «jeg sa også …»). Utdypning Også er et selvstendig ord med egen oppføring i ordbøkene. Det betyr ‘i tillegg’, ‘til og med’. Uttalen er normalt / åss å/, med trykk på første stavelse (altså og). Eksempler på bruk,med understreking av det ordet også henger sammen med: Også du, min sønn Brutus. Nå har vi også vært i Syden. Nei, kommer du også? Det var da også et slags svar! Spesiell bruk av ordet (eller også): Nå får du enten komme eller også være uten mat. Og så er bare to ord som kommer etter hverandre og betyr det samme som ‘og deretter’, som i dette eksempelet: Vi dro først på kino, og så dro vi på fisketur. Trykket ligger her klart på så: /å så /. Det følger ofte en hel setning med subjekt og verbal etter. Setningen kan også være underforstått: Vi dro først på kino og så [dro vi på] fisketur. Det er ikke alltid opplagt at trykket ligger på så (hvis man uttaler det fort), men selv om man sier /åsså/, er det riktig å skrive det i to ord: Vi dro først på kino – og så dro vi på fisketur. Jeg er blitt bedre til å gå på ski etter at jeg flyttet til Oslo – og så er jeg blitt litt av en festløve. I det siste tilfellet er betydningen nærmest ‘i tillegg’, så vi skulle kanskje vente også, men når ordene innleder en setning og kan skiftes ut med «og dessuten» eller «for øvrig», er det alltid «og + så» vi har med å gjøre.
Å lage verb av substantiv?

Spørsmål: Vi har tallause substantiv som vert omgjorde til verb: ein fest – å feste (delta i festleg lag), ein bil – å bile, eit tak – å take (at bilen tippar rundt og hamnar på taket). Kva meiner Språkrådet om slike nyord?

Svar: Språkrådet har ingen innvendingar mot denne måten å lage nyord på, så sant det nye ordet verkeleg trengst, og det ikkje verkar forvirrande eller kjem i staden for eit anna godt ord eller uttrykk. Nokre ord, som å take i den nye tydinga, kan ein rett nok ikkje vente at folk forstår utan vidare. Vi har alltid laga verb med denominative avleiingar, som det heiter. Fenomenet er eldre i språket vårt enn namnet norsk er. Særleg mange av verba som vert bøygde med -a i fortid (-a eller -et i bokmål), kjem av substantiv. Sjå utklipp frå Olav Beito Nynorsk grammatikk (1986):
Workshop

Spørsmål: Hvordan bøyes workshop? Og hva kan det hete på norsk?

Svar: På norsk bøyes ordet slik: (en) workshop – (denne) workshopen – (flere) workshoper – (alle) workshopene (ein) workshop – (denne) workshopen – (fleire) workshopar – (alle) workshopane Avløserord er bl.a. arbeidsmøte, arbeidsseminar, arbeidsøkt, arbeidsgruppe. Men det viktigste avløserordet er kanskje den direkte oversettelsen verksted (nynorsk verkstad). Det fungerer uten videre i sammensetninger (jf. viseverksted, idéverksted). Det litt lange og pleonastiske arbeidsverksted har faktisk slått bra an. Det er litt ulogisk, for er det noe man gjør på mer konkrete verksteder, er det jo å arbeide, så det skulle ikke være nødvendig å presisere det. Men det hindrer i det minste forveksling.
Multitasking på norsk

Spørsmål: Finst det eit godt norsk ord for multitasking, altså at ein gjer fleire ting i same slengen? Samslenging?

Svar: Orda multitaskar og multitasking er nokså innarbeidde hos dei fleste no. Fleiroppgåvekøyring (fleroppgavekjøring) er vanleg på norsk om det at to eller fleire oppgåver blir utførte samtidig på ein datamaskin. Det islandske ordet er forresten fjölverkavinnsla (‘mangverksarbeid’). Fleiroppgåvekøyring høver ikkje som nemning for menneskeleg multitasking. Ein person som driv med slikt, kan kallast multitaskar eller med eit forslag frå publikum: parallellpuslar. Vi har frå før ordet mangsyslar, men det blir gjerne brukt i vidare tyding, altså ikkje om det å gjera fleire ting heilt samtidig. Ein som gjer fleire ting i same slengen, kunne saktens kallast ein samslengjar (samslenger), men vi trur nok ikkje at eit slikt ord vil bli teke i bruk. Kom gjerne med andre framlegg.
DE har bygd DERES/SIN egen...?

Spørsmål: Hva heter det? a) DE har bygd DERES egen båt. b) DE har bygd SIN egen båt. Og hva skjer hvis vi legger til i hagen sin/deres?

Svar: Svaret er at DE har bygd SIN egen båt. Med utvidelsen: I hagen (sin) har de bygd sin egen båt. De har bygd sin egen båt i hagen (sin). (Det er naturlig å sløyfe sin etter hagen, siden det nesten er selvsagt at det ikke er i noen andres hage de har bygd båten.) Utsagnet «De har bygd deres egen båt» gir knapt mening. Det kan til nød bety at «de» har bygd en båt for noen helt andre, altså for «dere» eller «de/dem», akkurat som i utsagnet « Vi har bygd deres (egen) båt». Men poenget er jo at de har bygd en båt for seg, altså sin båt. Her skiller norsk grammatikk seg fra dansk (deres egen) og engelsk (their own). Vi kan ta for oss hele pronomenrekka på bokmål og nynorsk. Bokmål Entall 1. person: Jeg har bygd MIN egen båt. 2. person: Du har bygd DIN egen båt. 3. person: Han/hun har bygd SIN egen båt. Flertall 1. person: Vi har bygd VÅR egen båt. 2. person: Dere har bygd DERES egen båt. 3. person: De har bygd SIN egen båt. Nynorsk Eintal 1. person: Eg har bygt MIN eigen båt. 2. person: Du har bygt DIN eigen båt. 3. person: Han/ho har bygt SIN eigen båt. Fleirtal 1. person: Vi har bygt VÅR eigen båt. 2. person: De har bygt DYKKAR eigen båt. 3. person: Dei har bygt SIN eigen båt. (Bygt kan òg heite bygd; det er valfrie former. Like eins kan de heite dokker, og då blir dykkar til dokkar ovanfor.)
Sidelengs eller sideveis?

Spørsmål: Er det riktig å skrive sideveis på norsk?

Svar: Grovt sett er sidelengs det norske ordet for sideways. Vi har alltid hatt ordet sideveis på norsk, men vi har før bare brukt det i noen helt spesielle sammenhenger. Sidelengs passer best der det som beveger seg, har en «side» som er vendt i bevegelsesretningen, eller der en bevegelse følger en linje til «siden». Hvis det handler helt generelt om bevegelsesmulighet eller utbredelse i horisontalplanet (i bredden), kan det være fristende og til og med rimelig å ty til sideveis. Uansett: Den veldige økningen i bruken av sideveis fra 1960-årene av skyldes hovedsakelig påvirkning fra engelsk.
Befolkning på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter befolkning og befolkningseksplosjon på nynorsk?

Svar: Du kan velje mellom befolkning og folkesetnad. Du kan ev. nytta befolkning berre der ikkje noko anna fungerer. Eksplosjon kan brukast som på bokmål, men vurder gjerne andre ord. I litt tekniske samanhengar er det ofte best å velja befolkning eller folkesetnad, til dømes endringar i befolkninga/folkesetnaden. I andre samanhengar kan det ofte vere vel så bra å bruke berre folk eller folket, til dømes: motstand i befolkningen: motstand blant folk (på staden). Men ikkje bruk det ukritisk, for då kan tydinga lett bli ei heilt anna. Bruk gjerne meir spesifikke ord der det høver. Her er nokre døme på nyansering frå Magne Rommetveits synonymordbok Med andre ord: verdens befolkning menneska på jorda fengselsbefolkningen fangane, dei innsette kystbefolkningen kystbuarane, strandbuarane landbruksbefolkningen bøndene, gardbrukarane, dei som lever av jorda lokalbefolkningen folket på staden, bygdefolket, byfolket sivilbefolkningen dei sivile, sivilfolket Samansetningar Om du ikkje vel befolkning, finst det fleire alternativ til befolkningseksplosjon, som brå/sterk/eksplosiv folkeauke eller folkesetnadseksplosjon. Til slutt eit utval andre samansetningar med alternativ (frå Med andre ord): befolkningskonsentrasjon tett folkesetnad/busetnad; tettbyde område, tettstader befolkningskontroll kontroll av folketilveksten, fødselsregulering, (ofte:) familieplanlegging befolkningsmengde folkemengd, folketal befolkningspress folkevekstpress befolkningsproblem folkesetnadsproblem, overfolkingsproblem befolkningsprognose folketalsprognose befolkningssammensetning folkesetnadsmønster (ofte: aldersfordeling) befolkningstetthet folketettleik; landet har stor befolkningstetthet er tettfolka, er tett folkesett, har tett busetnad befolkningsunderlag folketalet (som trengst) befolkningsutvikling endring i folkesetnaden Merk særleg: befolkningsvekst folkeauke, folketilvekst befolkningsøkning folkeauke
Et/ett eller annet

Spørsmål: Heter det «et eller annet» eller «ett eller annet»?

Svar: Begge deler må godtas som korrekt. Generelt bruker vi ett når uttalen er med trykk, og et når ordet er trykklett, men i dette uttrykket er det ikke lett å bestemme hvilken variant vi har å gjøre med. Velg gjerne det korteste og minst markerte hvis du ikke er ute etter å framheve ordet. Den samme regelen gjelder en og én. Én svarer til ett. Vi får: et eller annet / ett eller annet en eller annen / én eller annen På nynorsk er de trykksterke formene éin og eitt. Vi får: eit eller anna / eitt eller anna ein eller annan / éin eller annan
Ba, ga, sto, dro eller bad, gav, stod, drog?

Spørsmål: Hvorfor har vi alle disse fortidsformene av be, gi, stå og dra? Og hva er best å bruke?

Svar: Det er helt valgfrie former, og du må selv velge mellom dem. De lange formene er eldst og mest samnordiske. De korte formene bunner i et lydretthetsideal (ortofoni) som aldri har blitt enerådende i rettskrivningen. Rettskrivningshistorien Det har vært mye fram og tilbake med dette. I 1917-rettskrivningen var bad, stod, drog og gav eneformer på bokmål. I 1938 ble ba, sto, dro og ga jamstilt, men i 1959 kom disse formene i klammer og ble såkalte sideformer. Først i 2005 (da sideformsystemet ble avskaffet) ble det helt valgfritt igjen. Det var så mye variasjon i norske tekster at det virket umulig å utelukke den ene varianten. Sammenhenger i og mellom språk Før hørte man nok oftere /drog/ og /gav/ i talemålet, særlig i en del dialekter, men i dag er det vanlig å regne den siste konsonanten som stum (jamfør ord som vid og haug). Utlydskonsonanten i bad, drog, gav og stod er der først og fremst på grunn av selve skrifttradisjonen og dernest av etymologiske grunner – for å vise sammenhengen med beslektede ord som bedende, dragning, giver, stand osv. I dansk og svensk holder de på formene med konsonant til slutt, det samme gjelder nynorsk. Råd Språkrådet kan ikke velge mellom valgfrie former for deg. Vi kan bare gi deg grunnlag for å velge selv. Hvis du legger mest vekt på lydretthet/ortofoni (det at skriften skal svare nøyaktig til uttalen), er det naturlig å velge kortformene. Lydretthet er et ideal som ikke kan gjennomføres fullt ut. Du kan for eksempel ikke skrive naturli og kårtfårmene for naturlig og kortformene. Men du kan velge lydrette varianter der rettskrivningen tillater det. Hvis du er opptatt av sammenhenger i språket og sammenhenger mellom språk (her: de nordiske), kan det være naturlig å velge de lange formene. Du kan uansett uttale dem i samsvar med talemålet. Eksempel: Man skriver bad og sier /ba/ slik man skriver tida og sier /tia/.
Billige og dyre priser og å koste dyrt

Spørsmål: Jeg leser stadig om «billige priser» og «å betale dyrt». Kan dette være riktige uttrykksmåter?

Svar: Det normale og nøytrale i dag er i utgangspunktet lave og høye priser og å koste mye. Det er først og fremst selve varene, ikke prisene, som er billige eller dyre. Men uttrykksmåtene billig pris og betale dyrt er ikke så gale som man kanskje skulle tro. Andre varianter kan være mer tvilsomme. Billig pris/penge, rimelig pris, lav pris Før i tida brukte man gjerne ordet billig i stedet for rimelig. Og priser kan heldigvis være rimelige. «Billige priser» har således fulgt oss fra gamle dager og kan ikke stemples som feil. Problemet er at billig oftest ikke blir forstått som rimelig, men som ‘med lav pris’, og da skurrer det for mange. Fremdeles kan man forresten få noe for «en billig penge »; det er et fast uttrykk som må godtas uten videre. Vi har også «rimelig penge»; det er nok en nyere vri, men gal er den ikke. Billig pris og i alle fall billig penge er altså greit til sitt bruk, men i nøytral sakprosa i dag heter det helst rimelig eller lav pris. Dyr og høy Uttrykket dyr pris er også nokså gammelt, men det har ikke vært vanlig. Dyr penge er en nyere sammenblanding. Koste dyrt finner vi allerede hos Ludvig Holberg, men så blir det helt borte før det kommer tilbake etter år 1900 med grunnlag i engelsk (cost dear). De eldste og vanligste kombinasjonene er betale dyrt og betale en høy pris. Disse uttrykkene, særlig betale dyrt, brukes helst i overført betydning. Om pengebeløp heter det nå høy pris i nøytralt språk. Råd Bruk gjerne tradisjonelle formuleringer som å få noe for en billig penge, eller å betale dyrt for noe, men er du i tvil når du skal omtale priser, så hold deg til høy og lav. Bruk helst ikke metonymien høy prislapp, som mange har tatt i bruk. Det er ikke stort mer logisk enn stor eller lang prislapp!
Uttalen av Geiranger og lignende navn

Spørsmål: Hva er regelen for uttale av navn som begynner på Gei -, som Geilo og Geiranger?

Svar: Tradisjonelt uttales slike navn med j-lyd, akkurat som navn på Gy- og Gi-. Vi kan kalle det hovedregelen. Men noen navn har med tida fått bokstavrett uttale (skriftuttale). Alle uttaler fremdeles Geilo /jeilo/ i samsvar med tradisjonen og vanlige uttaleregler, men det har blitt så vanlig å uttale Geiranger med hard g- at NRK har endret uttalerådet sitt fra /jeiranger/ til /geiranger/. Den gamle lokale varianten hadde j-lyd: /jårånjen/. Den hadde trykk på første stavelse og tonem 2 i /jårang-/. (Trykk på -ang- skal også ha forekommet.) Den tidligere anbefalte uttalen /jeiranger/ har den samme tonegangen som /jårången/, i likhet med de fleste anger-navn, som Orkanger og Flatanger. Skriftuttalevarianten /geiranger/ hører man ofte med tonem 1 i /geirang-/ og av og til med trykk på /-ang-/ (som i Hardanger og Stavanger), men heller ikke NRK anbefaler disse uttalevariantene. Norsk talemål er ikke normert. Du velger selv om du skal gjøre som NRK-medarbeiderne og bruke den nyere skriftuttalen med hard g (som begynner å bli ganske gammel lokalt også), eller om du skal holde deg til den uttalen av Gei- som er mest i tråd med det norske språksystemet ellers, altså Gei- med j-lyd, som i Geilo. Det har også kulturhistorisk verdi at noen holder den gamle lokale uttalen med /jår-/ i hevd. Nedenfor byr vi på mer lesestoff for spesielt interesserte. Oluf Rygh i verket Norske Gaardnavne: Alf Hellevik i boka God norsk i skrift og tale (1956): Bjarne Berulfsen i boka Ordet går videre (1969):
Brukbarhet, brukbarheit og usability

Spørsmål: Kan ein omsetje det engelske usability (i dømes usability testing) til brukbarheit på nynorsk? Usability testing går ut på å finne ut kor brukande til dømes grensesnittet på nettsider er.

Svar: Endå brukbarheit ikkje står i Nynorskordboka, kan det brukast på nynorsk når det ikkje høver med adjektiv som brukande og brukarvenleg. I visse samanhengar er ordet brukarvenleg eller brukarvenlegheit. Usability testing blir gjerne omsett med brukartesting. På nynorsk brukar ein som kjent sjeldnare abstrakte substantiv enn i bokmål, og særleg når substantivet endar på -heit eller - else. For adjektivet brukbar har ein dessutan nytta å vera brukande, brukeleg e.l. I staden for å skrive om t.d. abstrakte substantivs brukbarheit skriv ein såleis heller om kor brukande dei er eller kor mykje gagn det er i dei – eller beint fram om dei duger. Brukarvenleg Eit nærsynonym for brukbarhet på bokmål er brukervennlighet. Brukarvenlegheit kan òg nyttast på nynorsk når ein ikkje kan greie seg med adjektivet brukarvenleg (jf. termbasen Snorre). Men det finst òg noko som heiter brukervennlighetstesting (dansk brugervenlighedsafprøvning, svensk användbarhetstestning), som skal vera det same som usability testing. Det er ikkje så brukarvenleg at det gjer noko. På Wikipedia ser det ut til at brukartesting ofte kan brukast i staden. Statistisk sentralbyrå nemner òg funksjonalitetstest.
Barke sammen eller brake sammen?

Spørsmål: Heter det barke sammen eller brake sammen?

Svar: «Barke sammen» eller gjerne «barke i hop» er helt riktig. Det kan også «barke helt galt av sted». Det ser du om du slår opp i f.eks. Bokmålsordboka under barke II. Ordet er lite brukt i denne betydningen ellers, og det kan forklare at mange nå bytter det ut med et mer kjent ord. Vi vil tilrå b arke, men vi kan ikke avvise brakinga helt, siden den gir mening i og for seg. Et annet ord er barke I, se den samme ordboka.
Bar (om søtsaker)

Spørsmål: Vi skal registrere en varefortegnelse som opprinnelig er skrevet på engelsk, og har problemer med noen uttrykk som inneholder det engelske ordet bar. Hvordan bør vi oversette dette ordet i betegnelsene nedenfor? nutritional candy bars vegetable based ready to eat bar granola based ready to eat food bars

Svar: Stang (nynorsk stong) er et godt norsk ord for bar i sammenhenger som dette. Det er også det som tradisjonelt har vært brukt i forbindelse med sjokolade, kaker o.l., ved siden av pinne, kubbe og rull. I Online Etymology Dictionary står det om bar: «Of soap, by 1833; of candy, by 1906 (the process itself dates to the 1840s).» Vi greide oss lenge uten et engelskbasert samlebegrep for avlange søtsaker. Men i det siste har vi fått en mengde nye «barer» av ulike slag i norske dagligvarebutikker. Det er likevel ikke sikkert at det trengs ett enkelt ord som svarer til bar. Før var en «bar» med sjokolade bare «en sjokolade», og et såpestykke var et såpestykke. Barcode er fremdeles strekkode, om vi ser bort fra de omstridte bygningene med samme navn. Mer om bar og barre Bar i den nye betydningen passer på en måte godt med det norske bar (som i granbar), men det er ingen historisk sammenheng her, og kjønnet er feil, for det heter jo et bar. Etymologisk henger bar derimot sammen med barre, av mellomlatin barra ‘stang, tverrtre’. Det er den samme stanga som ligger til grunn for bar i betydningen ‘skjenkested’. (Det har vel alltid vært bruk for en sperre mellom kunden og drikkevarene.) Senere har vi fått sammensetninger som hamburgerbar og salatbar, som vi får håpe er entydige fremdeles. Det ovennevnte barra har for øvrig blitt til (en) barre i gullbarre og sølvbarre. Barre kunne ha passet godt om de avlange stykkene med sjokolade og annet godt, men det er nok for sent å få det innarbeidet i denne betydningen.
Isteden(for) eller i stedet (for)?

Spørsmål: Hva er forskjellen mellom disse variantene?

Svar: Vi deler spørsmålet i tre nedenfor. Stedet eller steden? Du kan velge fritt mellom disse variantene: i stedet (to ord) isteden (ett ord) De betyr akkurat det samme. Det samme gjelder disse variantene: i stedet for (tre ord) istedenfor (ett ord) Ett eller tre ord? Velger du -t, må du skrive det som et preposisjonsuttrykk i tre ord. Grunnen er at stedet er en ordform som står på egne bein, jamfør et sted – stedet. (Steden er på sin side en forelda hankjønnsform som ikke lenger kan stå aleine.) I stedet (for) skrives altså oppdelt på samme måten som for eksempel i senga (til). På nynorsk er ein stad – staden et vanlig hankjønnsord. Derfor heter det bare i staden (for). Vi finner et liknende forhold mellom synonyma om lag og omtrent: Lag er et ord, trent er det ikke; derfor må trent settes sammen med om. Hvor skal det være for? Det er bare variantene med for som brukes før et substantiv: Jeg reiser til Oslo istedenfor (eller i stedet for) (til) Bergen. Dette er derimot valgfritt: (Vanlig:) Jeg skulle til Bergen, men reiste til Oslo isteden (eller i stedet). (Mindre vanlig:) Jeg skulle til Bergen, men reiste til Oslo istedenfor (eller i stedet for).