hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Dedisere, dedikere, dedikert

Spørsmål: Kva er skilnaden på å dedisere og å dedikere? Og kva er det å vere dedikert?

Svar: Å dedisere og ein dedikasjon (om bøker) Å dedisere er det eldste av dei to verba i norsk. Til dette verbet høyrer eit substantiv med -k-: ein dedikasjon. Å dedisere tyder fyrst og fremst å tileigne eit verk til nokon. På ei særskild side framme i ei bok kan det stå trykt til dømes «Til minne om mor mi». Dette er altså ein dedikasjon. Ordet kan òg brukast om handskrivne helsingar i boka: «Til Kåre frå forfattaren». Når det handlar om kyrkjer, brukar ein verbet vie: Kyrkja er vigd til den og den. Å dedikere (om litt av kvart) Å dedikere fekk vi i åttiåra inn som eit dataord frå engelsk dedicate med tydinga ‘lage for, tilpasse, reservere for ein viss bruk/brukar’, som i: «Datasystemet er spesielt dedikert behova i etaten». Det blir no brukt i vidare tydingar som setje av til, øyremerkje for. Begge verba går attende til latin dedicare med tydingane ‘innvie, tileigne’. Dedikere er no i ferd med å stele tydinga til dedisere (brukt om bøker og andre verk). Det er ikkje så rart, for dedicate har denne tydinga i engelsk, og substantivet dedi k asjon byggjer ei bru frå dedi s ere med s til dedi k ere med k. Men orda bør skiljast åt i norsk. Å vere dedikert (om folk) Etter tusenårsskiftet blir dessutan adjektivet dedikert nytta mykje etter engelsk mønster om folk som brenn for noko eller nokon, mellom anna om ihuga og trugne tilhengarar av ymse slag. Ein kan dessutan snakke om å dedikere seg til noko, altså engasjere seg i, vie seg til eller gå heilt opp i ei sak eller eit emne. Til slutt resultatet av eit søk i aviskjelder:
Feminist

Spørsmål: Hvor gamle er ordene feminisme og feminist, og hva betyr de egentlig?

Svar: Ordene feminisme og feminist kommer fra fransk, der de ifølge flere kilder ble brukt første gang i henholdsvis 1837 og 1872. I en oversettelse av Alexandre Dumas bruker Camilla Collett ordet feminist allerede i 1877, og året etter bruker hun selv ordet feminisme, men ellers er disse ordene fint lite brukt i norsk litteratur før år 1900. I den historske Ordbog over det danske Sprog er ordet forklart slik: den lære ell. bevægelse, der hævder kvindens absolute ligestilling m. manden; kvindeemancipation De første tiårene stod feminisme for det vi nå kaller femininitet, men den betydningen har ikke vært vanlig hos oss. Ifølge Bokmålsordboka betyr feminisme: 1 teori om politisk, økonomisk og sosial likestilling mellom kjønnene 2 organisert arbeid for kvinners retter i arbeids- og samfunnsliv, særlig om en bevegelse på 1800- og 1900-tallet som arbeidet for kvinners likestilling og frigjøring Feminist forklares i ordboka som ‘person som arbeider for kvinners likestilling og frigjøring’. For en del år siden brukte en i norsk oftere ordene kvinnesak (første gang i den relevante betydningen hos Camilla Collett i 1872) og kvinnesakskvinne (første gang hos Arne Garborg i 1888). Norsk Kvindesagsforening ble stiftet i 1884. Et søk i en avisbase viser at ordet feminisme ble vanligere enn kvinnesak i året 1998.
Russeerter

Spørsmål: Tross utallige etterlysninger blant annet i Bergens Tidende har det vært uråd å oppdrive et svar på hva russeerter opprinnelig er. De forekommer i mange gamle menyer og oppskrifter. Kan Språkrådet hjelpe?

Svar: Det vil vi gjerne gjøre. Som det står i i Kostlære av Ingjald Reichborn-Kjennerud og Caroline Steen (s. 247), er russiske erter «ikke helt modne grønne erter som overstrøes med sukker og varmes over svak ild», og som siden ovnstørkes eller vindtørkes. Se også Fornuftigt Madstel: en tidsmæssig Koge- og Husholdningsbog av P.Chr. Asbjørnsen (s. 181) og Om opbevaring af levnetsmidler til husbrug av Olav Sopp (s. 56–57). Nora produserte lenge russiske erter, men en gang i åttiåra sluttet de med det (jf. www.renmat.no/oppskrifter/gronnsaker/russiske-erter). Lenge var ertene ikke å få fatt i, men de siste åra har andre produsenter kommet på banen (se www.culinar.no). Vi finner ertene nevnt første gang i Bergens Adressecontoirs Efterretninger i 1839: Ertene har vært kjent i Danmark også, jf. Ordbog over det danske Sprog: russiske ærter, (kog.) ærter (indført fra Rusland), der er tørret i umoden tilstand (og spises stuvede)
I hytt og pine?

Spørsmål: Jeg ble nylig kritisert for å bruke uttrykket «i hytt og pine». Det heter visst noe annet. Har jeg brukt uttrykket i hytt og pine? Hva betyr forresten hytt?

Svar: Det tradisjonelle er «i hytt og vær», som er blanda sammen med «død og pine». I Bokmålsordboka står det under oppslagsordet hytt: hytt substantiv (kanskje av dial hott ‘slump’) i uttrykket «i hytt og vær» på måfå / (vanlig, men ukorrekt: «i hytt og pine») Uttrykket betyr altså på slump og ut i været (= i lufta). Det går fram at «i hytt og vær» er det tradisjonelle uttrykket. «I hytt og pine» er nok som nevnt ei sammenblanding med «død og pine». Fra først var dette kanskje spøkefullt ment, akkurat som den ganske forslitte vrien «i hytt og gevær». Når slik sammenblanding slår igjennom, kan det være fordi vi ikke vet hva enkeltorda i uttrykket egentlig betyr (som hytt), eller at vi ikke tenker over saken fordi det er uttrykket som helhet som bærer betydningen. I dette tilfellet kan det også være at pine virker generelt forsterkende. Ifølge ordboka må altså «i hytt og pine» regnes som ukorrekt, men det er ikke noen fast standard for hvor lenge en sammenblanding skal regnes som feil. Hytt og pine står på trykk første gang i 1938, og i dag er det den desidert vanligste varianten på Internett. Også i trykte kilder ved nb.no haler pinen innpå. Vi viser bare forholdet mellom variantene nedenfor, de absolutte tallene er ikke så viktige. Bokkilder: Aviskilder: Mer om hytt i nynorsk I Nynorskordboka får vi vite at hytt kan henge sammen med verbet hutte, og at på slump også kan hete på ein hytt eller i hytten. Vi finner også i hytt og heim (som nok er en regional sammenblanding med i hør og heim ‘bort i veggene’). Siden uttrykkets bestanddeler har vært mer levende i nynorsk, er det rimelig om sammenblandingen i hytt og pine møtes med større skepsis der.
Lav eller låg, høg eller høy?

Spørsmål: Jeg holder på med å skrive en artikkel innenfor skogbruk og lurer på hva som er riktigst av «et lavt tre» og «et lågt tre», «et lågere damptrykk» eller «et lavere damptrykk». Jeg har det samme spørsmålet når det gjelder høy og høg. Er det noe som passer best i mitt fag?

Svar: Lav og låg er helt likestilte varianter i bokmål, og det er ingen betydningsforskjell mellom dem. Det samme gjelder høg og høy. Faget er ikke avgjørende. Likestillingen gjelder ikke alle avledninger og sammensetninger, se andre avsnitt i «Unntak fra valgfriheten» nedenfor. (Resten av svaret er for spesielt interesserte.) Blanding og stilbrudd Det er en viss sammenheng mellom høg og låg på den ene siden og høy og lav på den andre. Det er lov å kombinere på andre måter, men det kan virke umotivert. Høg og låg bør dessuten kombineres med flittig bruk av a-endelser og diftonger hvis det skal falle naturlig inn i en skrifttradisjon. Du trenger ikke ta hensyn til hvilket fag du skriver innenfor. Det er tradisjonelt relativt mest bruk av høg og låg i «jordnære» fag som ditt, men man trenger ikke la seg styre av fordommer mot særnorske former som høg og låg innenfor mer abstrakte fag. På den andre siden har man lov til å bruke høy og lav i jordnære fag også (man kan trygt skrive at det er mest høy i lavlandet og mest lav i høylandet, for å bruke en gammel vits). Poenget med valgfrihet er uansett at den som skriver om emnet, skal velge. Det som bør avgjøre valget (i sakprosa), er hva som passer best i skribentens skriftspråk ellers. For eksempel er det tillatt å skrive høgtid og Høgsterett uavhengig av hva f.eks. presten eller høyesterettsjustitiarius selv måtte si eller skrive. Om du skal legge skriftspråket opp mot ditt eget talemål eller et fastere ideal, kan du også velge helt fritt. Unntak fra valgfriheten Språk speiler vaner og fordommer og kan sementere sosiale vurderinger. Det er en sterk sammenheng mellom det høye, det fine og det danske (eller dansknære) i norsk språkhistorie. Der emnet er fint og fornemt, finner man oftere variantene høy og lav. Der variantene er valgfrie, trenger man ikke ta hensyn til denne fordelingen, men der rettskrivningen har obligatoriske eneformer, må man holde seg til dem. Det gjelder først og fremst ordene høyhet (Deres Kongelige Høyhet), høyne og høylig. Det er ikke tilfeldig at dette er abstrakte og høytidelige begreper, og det er heller ikke tilfeldig av vi finner denne sosiale skjevheten i paret høy/høg (ikke låg/lav).
Ordn eller ordne i imperativ (bydeform)?

Spørsmål: Heter det «ordn opp» eller «ordne opp» når man ber noen rydde opp i noe?

Svar: Både «ordn opp» og «ordne opp» er riktig, og dette gjelder på både bokmål og nynorsk. Den første varianten er i tråd med hovedregelen i norsk: bydeformen (imperativformen) av et verb svarer til infinitiven minus -e. Til infinitiven kjøre svarer imperativformen kjør, og til skyte svarer skyt, osv. Infinitiven minus -e kalles stammen. Det spesielle med verb som ordne, somle, sykle, utfordre osv. er at stammen slutter på en spesiell konsonantforbindelse som vi sjelden ser til slutt i et ord. Grammatisk sett er det egentlig ingenting i veien for å skrive ordn, soml, sykl, og mange uttaler /sykl/ eller /sykkel/ osv. uten problemer. (Utfordr er kanskje litt mer utfordrende enn de andre formene, og saktn blir sjelden bokstavrett uttalt.) De vanligste er likevel å bruke infinitivsformen: sykle, utfordre osv. Det er nok en del som unngår bydeform av slike verb helt (med eller uten -e) og skriver om for å slippe å velge. I nynorsk og i mange dialekter finnes dessuten et spesielt system: infinitivsformen som bydeform i alle a-verb (dvs. verb som slutter på a i fortid) uavhengig av konsonantforholdene i ordet: Kast(a) ikkje bort tida! Ikkje soml(a) slik! (med a-infinitiv). Kast(e) ikkje bort tida! Ikkje soml(e) slik! (med e-infinitiv). Til slutt noen flere eksempler på ord vi får spørsmål om, satt opp i kort bydeform for søkevennlighetens skyld: ankr, behandl, forandr, foml, forbedr, forkludr, handl, hekl, hamr, hamstr, klatr, lagr, oppmuntr, pepr, pensl, plystr, saml, sladr, smadr, smuldr, stempl, sykl, våkn, åpn. Noen av disse brukes bare med «ikke» foran.
Eg lev ikkje, eg lever

Spørsmål: Mange skriv lev i presens på nynorsk. Kan det verkeleg vere rett?

Svar: Nei, det heiter eg lever, du lever, dei lever og så vidare. Særskilt interesserte kan lese meir om bakgrunnen nedanfor. Sterke og svake verb Lever er presensforma til eit svakt verb. Svake verb har to stavingar i både presens og preteritum: å leve – ² lever – levde Dette stemmer med dei fleste dialektane rundt i landet. Merk at lever i nynorsk tradisjonelt blir uttalt med tostavingstonelag (tonem 2), altså som ² bønner, ikkje som ¹ bønder. (Tonema er markerte med heva tal.) Tonelaget i lever er altså det same som i infinitiv å ² leve. Sterke verb har på nynorsk éi staving både i presens og preteritum: å lese – les – las å ete – et – åt Bokmål har ingen skilnad i presens i skrift. Presens har to stavingar anten verbet er svakt eller sterkt: å lever – ¹ lever – levde å lese – ¹ leser – leste å lete – ¹ eter – åt Men som du ser, har bokmål likevel einstavings tonelag (tonem 1) i alle presensformene ovanfor. I historisk sett heilt svake verb, som å lesse og å gjete, har presens derimot tonem 2 (lesse – ² lesser – lesste, gjete – ² gjeter – gjette). På bokmål kan ein altså ikkje sjå på ei presensform om verbet er sterkt eller svakt. Ein kan berre til ein viss grad høyre det. Einstavingstonelag (tonem 1) er vanlegast i sterke verb. (Grunnen er at desse verba ein gong i tida har hatt éi staving i presens.) Men dersom ein alltid omset presensformer som har tonem 1 på bokmål, til einstavingsformer på nynorsk, blir det av og til gale. Som vi har sett, har talt bokmål nemleg «sterkverbstonelaget» tonem 1 i presens av mange svake verb (ord med to stavingar i preteritum). Til dømes er det mange som seier ¹maler i presens både om det kattar og kvernar gjer (jf. det sterke verbet å male – mel – mol på nynorsk), og om det handverkarar og kunstmålarar gjer (jf. det svake verbet å måle – ² målar – måla). Å skrive eg lev er altså som å skrive eg mål. Begge delar er gale, for begge verba er svake. (I dialektar med apokope kan begge delar vera rett, men det er ei anna sak.) Hadde ein på bokmål uttalt jeg lever som andre svake verb (med tostavingstonelag som i jeg ² hever og jeg ² bever), ville vi ikkje så ofte sett eg lev på nynorsk.
Partinavn og forkortelser som bryter med skrivereglene

Spørsmål: Flere norske partinavn bryter med rettskrivningen, og forkortelsene spriker i flere retninger når det gjelder bruk av punktum og forbokstav. Skal det være slik?

Svar: Språkrådet anbefaler generelt både folk og partier å følge rettskrivningen, men i vanlig tekst bør man nok rette seg etter navneeieren i dette tilfellet. I motsetning til statsorganer er partier og private organisasjoner ikke forpliktet til å følge rettskrivningen når de fastsetter navn. Det kan selvsagt diskuteres om publikum er mer forpliktet til å følge navneeierens krumspring enn navneeieren er til å følge rettskrivningen, men partiforkortelsene har så sterk hevd nærmest som emblemer eller ikoner at det ikke er praktisk å se dem i et strengt rettskrivningsperspektiv. Navnene De fleste etablerte partiene har navn som svarer fullt ut til skrivereglene: Høyre, Venstre, Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet. Men Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti burde ideelt sett hatt stor forbokstav bare i det første leddet i navnet. Flere mindre partier har også vel mange store forbokstaver, og i en klasse for seg står Miljøpartiet De Grønne, med stor d til og med i De. Her kunne det vært på sin plass med litt ressurssparing, men tanken er kanskje at navnet så å si består av to navn. Forkortelsene Her er forkortelsene slik partiene nå vil ha dem, satt opp etter type: H, V SV, MDG Ap, Sp KrF FrP For Rødt er R brukt, men det er vanlig å skrive navnet fullt ut. De første tre radene er uproblematiske. KrF kan sies å bygge på samme logikk, det vil si at ny stor bokstav først kommer der navnet inneholder et nytt ord (etter et mellomrom). Det er særlig FrP som skiller seg ut, med en stor p som skriver seg fra tredje ledd i et sammensatt ord. Men Språkrådet godtar altså alle forkortelsene ovenfor (se forkortingslista). Det er også disse vi finner hos Statistisk sentralbyrå. Det finnes riktignok lang tradisjon for andre varianter enn de nevnte, både i og utenfor partiene selv. I Norsk forkortingsordbok (Cappelen 1997) står for eksempel både KrF og Kr.F. I samme bok står både Frp og det mønstergyldige Fr.p. med punktum. Arbeiderpartiet er representert med A, Ap og DNA. Finn-Erik Vinjes Skriveregler (Aschehoug, 2009) nevner i tillegg AP. På nettsidene til Stortinget og i stortingsreferat er A mest brukt. (Det norske Arbeiderparti heter nå offisielt bare Arbeiderpartiet, så DNA er ikke med på lista ovenfor.) I alt fra tabeller til parenteser kan man rett som det er også finne «utjevning» til for eksempel bare store forbokstaver (AP og SP osv.) eventuelt et system med veksling mellom små og store bokstaver etter et logisk system (som på lista ovenfor, men med Frp og med f.eks. Pp for Pensjonistpartiet, som selv bruker PP). Det må være helt i orden til sitt bruk. Se for eksempel under ulike valgår hos Statistisk sentralbyrå her.
Bosnia-Hercegovina

Spørsmål: Kvifor gjev ordbøker og ordlister att namnet Bosnia-Hercegovina på denne måten (med bindestrek) og ikkje som Bosnia og Hercegovina? Eg har fått vite at det før krigen i landet var krangel om nett dette. Det var eit krav at det skulle stå og (på bosnisk og kroatisk i) mellom Bosnia og Hercegovina, sidan dei utgjer to ulike delar av landet. Framleis finst det folk som blir sinte når dei ser namnet med bindestrek.

Svar: Det er vedteke at den offisielle skrivemåten på norsk er Bosnia-Hercegovina, altså med bindestrek. Slik er det i dansk og svensk òg. Det er vi i Noreg som avgjer korleis namn skal skrivast på norsk. Dette gjeld òg namnet på andre land og på stader i utlandet. På norsk har bindestreken i samansetningar som dette same funksjonen som og. Han bind saman to jamstilte ledd. Slik gjer vi det i ord som marxist-leninist (‘marxist og leninist’) og i ein del namn, til dømes Aurskog-Høland, Austerrike-Ungarn, Sistan-Balutsjistan og Bosnia-Hercegovina.
Pakke snippesken

Spørsmål: Hvorfor heter det å pakke snippesken når man tar sin hatt og går, altså drar sin vei? Burde man ikke heller pakke hatteesken?

Svar: Det er ikke godt å si, men ei snippeske er i alle fall noe man før pakket løse skjortesnipper i når man skulle reise eller flytte. Vi har om ikke annet funnet en mulig kilde til spredning av uttrykket i Kirsten Brunvolls komedie for amatørteateret med tittelen På venteværelset (1935): Merk at det ikke heter å pakke snippen eller å pakke snippsekken*, som mange skriver. Man skulle egentlig ventet skipssekken i sitatet ovenfor. Skipssekken har jo vært viktigere for mange enn snippeska, og uttrykket pakke skipssekken har vært brukt sporadisk i skrift i hele etterkrigstida, mest i den bokstavelige betydninga. Men at snippeska er et virkelig fenomen, trenger man ikke tvile på, for det finnes bildebevis. (*Ordet snippsekk er en nyere oppfinnelse som mange nå assosierer med det som tradisjonelt heter et knytte.)
Indian summer – attpåsommar

Spørsmål: Kvifor kallar ein det indian summer når det kjem ein varm periode etter at sommaren eigentleg er over?

Svar: Dette skal visst ha å gjera med vêrlaget i område der nordamerikanske urfolk har halde til eller gått på jakt. Det er nok ikkje mogleg å koma til botnars i ordhistoria, men du kan gjerne lesa i Online Etymology Dictionary og Wikipedia sjølv og vurdera teoriane. Ifølgje Den Danske Ordbok, som nemner ein diskutabel etymologi, har ordet vore kjent i dansk sidan 1963, men både Ordbog over det danske Sprog og søk på nb.no vitnar om at ordet har vore kjent mykje lenger i Noreg og Danmark, særleg brukt om amerikanske tilhøve. Vi finn til og med indiansk sommer allereie hjå Jonas Lie (1887). På norsk skal indian summer skrivast med liten i. I Stavanger Aftenblad 5.10.1916 står det eit forvitneleg innlegg om ein norsk ekvivalent til indian summer: I tillegg til husmannssommar har attpåsommar og helgemessesommar vore nytta. I overført tyding blir indian summer brukt o m ny oppblussande livskraft hjå eldre folk. Slike somrar er ikkje årvisse.
Gulf, golf og bukt

Spørsmål: Jeg har sett Mexicogulfen med -u- på flere kart. Er det Språkrådet som har bestemt at det skal skrives Mexicogolfen?

Svar: Nei. Det har alltid hett golf i norsk, og ikke minst Golfstrømmen. Språkrådet har ikke funnet opp formen, bare stadfestet den. Ordet golf har vært brukt i dansk og norsk med o i lange tider før det fantes noe Språkråd. Paret golf og gulf er altså ikke som paret golv og gulv, der u-varianten er den «fine» som samsvarer med dansk. Golf skrives med -o- både i dansk, svensk og tysk og andre språk (jf. fransk golfe og italiensk og spansk golfo). Opphavsordet er gresk kolpos ‘bukt’. Det er under senere engelsk innflytelse at varianten med u har spredd seg. Det er ikke så rart at den engelske skrivemåten har fått stor betydning for hva folk kaller bukter der USA har gjort seg sterkt gjeldende. Det er litt rarere at gulf uttales med norsk (altså uengelsk) u-lyd. Hvis du vil studere utviklingen, kan du slå opp på ordnet.dk eller søke på nb.no. Prøv med «den persiske golf», «den meksikanske golf» og «golfen ved» og tilsvarende med «gulf» og «gulfen». Den østlige «golfen» som er mest aktuell, er den persiske. Den heter og bør hete Persiabukta på norsk. Golfen alene viser da til Mexicogolfen. Vi kommer riktignok ikke utenom ord som Golfkrigen og golfstatene (på grunn av the Gulf War og og the Gulf states), men vi får nøye oss med bukta om vi ikke har begge endene. Her er mer om emnet, fra Språknytt 1987:
April − trykkplasseringa

Spørsmål: Skal april uttalast med trykk på fyrste eller siste stavinga?

Svar: Den vanlegaste uttalen er nok med trykk på /-i-/, men i somme dialektområde ligg trykket på /a-/. Begge desse uttalemåtane vil vi rekne som korrekte. I aprilsnarr høyrer ein nok oftare den opphavlege trykkplasseringa i austnorsk. Endå alternativa er jamgode reint språkleg, er det somme som reagerer når dei høyrer trykket lagt på fyrste stavinga. Samanhengen avgjer korleis det blir oppfatta. Når ein til dømes les andres tekstar høgt offentleg, kan det difor vere lurt å vurdere kva som høver best med teksten og opphavspersonen. Det gjeld begge vegar. Mange andre lånord har to uttalevariantar på same måten, t.d. banan og avis.
Banning i det offentlige rom

Spørsmål: Kan Språkrådet gjøre noe med den økende bruken av banning og stygt språk i mediene? Kampanjer mot krenkende språk i skolegården hjelper ikke mye når barn og unges forbilder i mediene snakker så stygt som de gjør.

Svar: Språkrådet kan saktens oppfordre til god folkeskikk, men den rette klageinstansen er først og fremst de mediene det gjelder. Dere har helt sikkert rett i at kampanjer og retningslinjer monner mindre når forbilder i mediene bryter med dem. Det er likevel begrenset hva Språkrådet kan gjøre med dette. Hva Språkrådet gjør og ikke gjør Språkrådet beskjeftiger seg hovedsakelig med emner som rettskrivning, fagterminologi, byråkratspråk og morsmålets status. Det hører til unntakene at stil og tone (utenom i offentlig språkbruk) tas opp til bred behandling. Et slikt unntak er noe arbeid som ble gjort med kjønnsbalansert språk for en stund siden. Språkrådet har også tatt opp spørsmålet om såkalt sensitive ord, men i begge tilfeller går rådet mest ut på oppmuntring til bevisstgjøring. Det skal mye til at Språkrådet gir seg i kast med holdningskampanjer eller forsøk på å regulere andre detaljer i språkbruken i samfunnet enn de som er nevnt ovenfor. Ta kontakt med redaksjonene I økende grad viser og gjengir mediene folk i sitt naturlige miljø. Da er det rimelig at den virkelige språkbruken i miljøet kommer fram. Bruken av banning og kraftuttrykk er i mange miljøer harmløst ment og i det store og hele umulig å påvirke. Den ansvarlige, redaksjonelle språkbruken kan likevel reguleres, selv om skillet mellom programskaper og deltaker er blitt mindre tydelig med tida. Mange medier, blant dem NRK, har retningslinjer for den redaksjonelle språkbruken. Lyttere og seere som er lei av stygt språk, bør derfor ta direkte kontakt med mediene. Intimisering og brutalisering Den utviklingen dere beskriver, ble av professor Einar Lundeby (som var medlem av tidligere Norsk språkråd) karakterisert som «intimisering og brutalisering» av det offentlige rommet (du kan finne artikkelen med et nettsøk). Det språklige hoveduttrykket for denne trenden de siste åra er kanskje ordet «fuck», som kombinerer kjønnsliv og aggresjon på en måte få vel egentlig setter pris på. Det er imidlertid lite som tyder på at folk slutter å bruke ordet når de blir gjort oppmerksom på koblingen. Banning kan være så mangt Selv om grensene er uklare, og det er mye vekselvirkning, bør man skille mellom tankeløs banning og rent retorisk bruk av kraftuttrykk på den ene siden og nedsettende språkbruk på den andre. Det kan være verdt å avgrense problemet til dette siste. Men her er vi tilbake til spørsmålet om folkeskikk og god tone i samfunnet, som man neppe kan regne med at det offentlige får gjort mye med. Unntaket er skolen, der nettopp skoleverket er rette instans, tross alt. Ellers kan vi nevne at det er blitt forsket på holdninger til banning i det offentlige rommet, og at professor Ruth Vatvedt Fjeld, som før også var språkkonsulent i NRK, har arbeidet med emnet. Her er de retningslinjene som gjelder i NRK nå.