hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Blurb, vaskeseddel og baksidetekst

Spørsmål: Jeg har støtt på ordet blurb i forbindelse med omtaler av bøker og filmer. Hva betyr det?

Svar: På engelsk brukes blurb om en kort reklametekst f.eks. for en bok. På norsk kaller vi dette tradisjonelt for vaskeseddel. Løsrevne sitat brukt i markedsføringsøyemed er blitt kalt skrytesitat. Ordet blurb kommer fra engelsk, og i Cappelens store engelsk-norsk ordbok (1996) er det oversatt slik: Ordet kan spores tilbake til begynnelsen av 1900-tallet, da det ble brukt som en hånlig omtale av forlagenes overdrevne skryt på bokomslag. I Online Etymology Dictionary og på Wikipedia kan du lese mer om opprinnelsen. Selve teksten, som vanligvis står på baksiden av bokas smussomslag, kan bestå av forlagets omtale eller forfatterens omtale. Teksten kan også være utdrag av positive anmeldelser. På norsk har ordet vaskeseddel lenge vært brukt i den aktuelle betydningen, altså veiledning om innholdet i en bok (eller en film). Opprinnelig var vaskeseddelen ei liste over plagg som ble sendt til vaskeriet. Det mer selvforklarende ordet baksidetekst er også i bruk. I Det litterære system i Norge (1986) er ordene forklart slik: I boka Om å utgi bøker (1974) omtales både baksidetekst, vaskeseddel og eventuelle sitater (fra anmeldelser) som tas i bruk i seinere markedsføring (s. 119–120). Forlag skiller av og til mellom blurb og vaskeseddel. V askeseddelen er da (hele) forlagets omtale, mens «skrytesitatene» er blurber. Vi anbefaler å bruke de norske ordene der de passer.
Er dysleksi et «lyte»?

Spørsmål: Kan dysleksi (medfødt dysleksi) defineres som et lyte? Jeg underviser på lese- og skrivekurs for voksne med dysleksi. For at noen med diagnosen dysleksi skal kunne gå til hjelpemiddelsentralen og få låne kompensatoriske hjelpemidler som datamaskin og egnede programmer, må dysleksi betraktes som et lyte (folketrygdeloven paragraf 10-5 og paragraf 10-7).

Svar: Hva lyte betyr tradisjonelt og allmennspråklig, kan være noe annet enn det det betyr i regelverket. Det er det siste som teller i denne sammenhengen. Det ser ut til at dysleksi kan regnes som et lyte. I Bokmålsordboka er dysleksi bare forklart som ‘lesevanske(r)’, mens lyte er forklart som ‘feil’ eller ‘skavank’, med brukseksemplene være uten plett og lyte og kroppslyte. Dette gir ikke noen rettledning. Det gjør merkelig nok heller ikke folketrygdloven. Her er ingen definisjon av lyte. Men det er klart at folketrygdloven handler om stønad til mennesker med nedsatt funksjons- eller arbeidsevne på grunn av sykdom, skade eller lyte. Vi kan prøve å sirkle inn dette lytet. I St.meld. nr. 34 (1996–97) står det mye om skiftende definisjoner av funksjonshemming og lyte. Det går fram at dysleksi kan regnes som en (skjult) funksjonshemming, og funksjonshemming som ikke kommer av sykdom eller skade, går tydeligvis under betegnelsen lyte uten hensyn til ordets historiske bruk eller konnotasjoner. I et rundskriv som tidligere lå på NAVs hjemmesider, stod det: Lyte omfatter tilstander som det ikke er naturlig å henføre under lovens begrep sykdom eller skade, men som likevel anses som medisinsk invalidiserende. Eksempel på lyte kan være klumpfot, psykisk utviklingshemming og dysleksi. For å få svar på spørsmålet om stønad og hjelpemidler kan du søke etter skrivevansker i dette rundskrivet. Merk det som står om dokumentasjon av behov.
Faste eller fast ansatte

Spørsmål: Heter det faste og midlertidige ansatte eller fast og midlertidig ansatte? Hva med offentlig ansatte, faglig ansatte, selvstendig næringsdrivende og daglige ledere?

Svar: Det heter fast ansatte og midlertidig ansatte (eventuelt tilsatte, som er det samme). Fast uten -e står ikke som adjektiv til de ansatte, men står snarere adverbielt til å ansette. Riktignok har fast knyttet seg så sterkt til ansatt at vi kan snakke om to slags ansatte: de faste og de midlertidige, men vi anbefaler likevel å skrive fast ansatte og midlertidlig ansatte. Logikken er ikke helt den samme når adjektivet er faglig, men det er nok best å skrive de faglig ansatte. Likeledes: de offentlig ansatte. I alle tilfellene er variantene uten flertalls-e både de tradisjonelle og de mest brukte. Lignende tilfeller Tre grammatisk beslektede eksempler er psykiatrisk sakkyndige, frivillig innlagte og psykisk utviklingshemmede. Disse uttrykkene bør skrives uten -e. Det samme gjelder medisinsk sakkyndige, selv om det var ganske vanlig med -e før. I selvstendig(e) næringsdrivende var -e det vanligste før i tida, men det er nærliggende å tenke at disse næringsdrivende driver selvstendig, så vi skriver i dag de selvstendig næringsdrivende. Likevel: de private næringsdrivende. Når ordet som kommer etter, er et vanlig bøyelig substantiv (altså ikke et partisipp på -t, -ende eller noe annet) skal adjektivet bøyes, selv om det kan virke ulogisk. Eksempel: daglige ledere. Det finnes ikke noe grammatisk alternativ.
Er kurdisk ein dialekt av tyrkisk?

Spørsmål: Eg har norsk-tyrkisk bakgrunn og har høyrt at kurdisk ikkje er eit eige språk, men berre ein dialekt av tyrkisk. Stemmer det?

Svar: Nei, kurdisk er langt ifrå ein dialekt av tyrkisk. Kurdisk høyrer til dei indoeuropeiske språka og er i slekt med persisk, og med norsk, men ikkje med tyrkisk. Til dei indoeuropeiske språka høyrer nesten alle språk i Europa og dessutan asiatiske språk som urdu og hindi. Kurdisk høyrer til den iranske undergruppa av dei indoeuropeiske språka. Dialektar av kurdisk blir snakka ikkje berre i Tyrkia, men òg i Irak, Iran, Syria og Armenia. Språkslektskap er noko anna enn innlåning av ord frå andre språk. Ein seier at to språk er i slekt når ein reknar med at dei stammar frå eit felles «urspråk» som dei har utvikla seg frå. Eit språk kan godt bli påverka av eit anna språk, og til dømes ta imot lånord frå det, sjølv om dei to språka ikkje er i slekt. Såleis finst det tyrkiske lånord i det kurdiske språket i Tyrkia, men tyrkisk og kurdisk er altså ikkje i slekt for det.
Ein forelder?

Spørsmål: Kan ein seie ein forelder, eller er dette berre eit fleirtalsord?

Svar: Du kan seie og skrive ein forelder dersom til dømes «ein av foreldra» eller «ei mor eller ein far» fell tungt. Forma forelder er nokså ny. Språkrådet vedtok henne i 1974, noko inspirert av at svenskane hadde teke i bruk en förälder. Det tok tid før denne eintalsforma vart innarbeidd i norsk.
Samfunnskritisk i ny betydning (dvs. nødvendig, samfunnsviktig)?

Spørsmål: Jeg har alltid vært interessert i samfunnskritisk litteratur, men nå ser jeg at alt fra funksjoner til virksomheter kan være samfunnskritiske. I slike sammenhenger betyr samfunnskritisk tydeligvis ‘avgjørende for at samfunnet skal fungere’. Hva mener Språkrådet om den nye bruken av ordet?

Svar: Det hadde vært best om adjektivet samfunnskritisk var entydig knyttet til substantivet samfunnskritikk, og at kritisk i andre sammenhenger (f.eks. helse) var reservert for noe avgjørende negativt, som i «en kritisk situasjon». Den positive betydningen (‘avgjørende, viktig’) kan dekkes av samfunnsnødvendig og det videre samfunnsviktig, som i samfunnsviktig infrastruktur. I Nasjonal beredskapsplan for pandemisk influensa fra 2001 het det nødvendige samfunnsfunksjoner og samfunnsviktige funksjoner, ikke kritiske samfunnsfunksjoner. Det var nok lettere å forstå for folk flest. Men vi er klar over at utviklingen er kommet langt. Den nye betydningen har festet seg på rekordtid. Grunnlaget for kriseterminologien etter tusenårsskiftet finner vi for det meste i engelsk. Se også siste avsnitt i denne artikkelen i Språknytt 2/2017.
Mangler det noe i oppramsingen?

Spørsmål: Kan dere svare på om denne setningen er korrekt? «Meld deg inn i vår organisasjon, som gir deg trygghet på arbeidsplassen, arbeider for flere heltidsstillinger, krever lønnsløft for fagarbeiderne og lovfestet rett til læreplasser.» Vi har fått innspill om at det må være et verb før ordet «lovfestet».

Svar: Her gjelder det å finne ut hva som svarer til tallene i den kjente oppramsingsformelen 1, 2 og 3! Leddene 1 til 3 er sidestilt, og a og b er sidestilt under 3. 1) gir deg trygghet på arbeidsplassen 2) arbeider for flere heltidsstillinger 3) krever a) lønnsløft for fagarbeiderne + b) lovfestet rett til læreplasser Etter formelen skal det stå «og» i stedet for komma mellom 2 og 3, slik:... som gir deg trygghet på arbeidsplassen, arbeider for flere heltidsstillinger og krever lønnsløft for fagarbeiderne og lovfestet rett til læreplasser Det står allerede et «og» mellom 3 a og 3 b, så oppramsingen blir litt tung, men løsningen er ikke å sløyfe et «og». Det blir som å skrive «1, 2, 3 a og b». Det er heller ikke løsningen å sette inn et ekstra krever; det blir for tungt. Man kan bruke samt for det siste og-et, men det er litt stivt.
Hvordan markerer man avsnitt?

Spørsmål: Hva er den rette måten å sette avsnitt i en tekst på? Og hva bør et avsnitt inneholde?

Svar: Det er tre hovedmåter å markere avsnitt på: 1 Blanklinje Man tar to linjeskift slik at det blir en tom linje (blanklinje) før neste avsnitt. Da lar man samtidig alle linjer begynne fra venstre marg. Her er et eksempel på nytt avsnitt etter blanklinje. Her er et eksempel til. 2 Ny linje med innrykk Man tar linjeskift og lar den første linja i det nye avsnittet begynne med innrykk. Her er et eksempel på nytt avsnitt med innrykt førstelinje. Her er et eksempel til. Merk at man skal bruke innrykksfunksjonen og ikke mellomromstasten til å lage innrykk. (Ovenfor har vi likevel vært nødt til å bruke mellomrom på grunn av begrensninger i redigeringsprogrammet.) 3 Ny linje Man tar linjeskift, men lar den nye linja begynne uten innrykk. Hvis dette skal fungere, kan ikke den siste linja i det forrige avsnittet gå helt ut til høyre marg. Her er et eksempel på nytt avsnitt uten mellomrom og uten innrykk. Her er et eksempel til. Når bruker man hva? Type 1 ovenfor gir den tydeligste markeringen av de tre, mens type 3 er minst tydelig. Type 1 er vanlig i pc- og nettsammenheng, mens type 2 er vanlig i bøker og andre mer forseggjorte tekster. Type 3 er sjelden i vanlig tekst. Det vanligste er å holde seg til én markeringsmåte. Det er oftest det beste. Men man kan også bruke to nivå om det virkelig trengs. I noen aviser skilles det mellom «storavsnitt» og mindre avsnitt innenfor hvert storavsnitt. Da bruker man gjerne type 1 for å markere storavsnittene og type 2 for å markere mindre avsnitt. Å bruke blanklinje + innrykk (samtidig) er unødvendig. Hva inneholder et avsnitt? Avsnitt tjener til å ordne teksten og skape god oversikt over stoffet. Generelt bør man sette avsnitt når man er ferdig med noe som naturlig hører sammen, og begynner på noe nytt. En enkel og god avsnittsmodell finner du hos Skrivesenteret. Aage Rognsaa har et helt kapittel om avsnitt i Kunsten å skrive godt (1998). Et tips til slutt: Sett en arbeidstittel på hvert avsnitt. Det gjør det lettere å holde oversikt over strukturen i teksten.
Kvadratmeter (forkorting)

Spørsmål: Kan ordet kvadratmeter forkortast? Korleis skal ein i så fall gjere det?

Svar: Ein kan nytte forkortinga kvm eller symbolet m ². Det er heilt i orden å forkorte kvadratmeter, og den rette forkortinga er kvm (utan punktum til slutt). I tillegg kan ein sjølvsagt nytte symbolet m ² (m tett følgd at eit total, som bør vere opphøgd dersom programvara tillet det). På nynorsk kan det òg heite rutemeter, men det finst ikkje noka allment kjend forkorting for dette, så ein må bruke ei av forkortingane ovanfor. Sjå òg denne lista over forkortingar og symbol i allmennspråket.
Uttalen av Spetalen

Spørsmål: Hvordan uttales etternavnet Spetalen egentlig? I radioen sier de Spet a len med trykk på andre stavelse.

Svar: Hvordan navnebærerne uttaler etternavnet, har vi ikke oversikt over, men gårdsnavnet som etternavnet kommer av, uttales i alle fall tradisjonelt med trykk på første stavelse og enstavelsestonelag (tonem 1): Spétalen. Nedenfor følger to utklipp fra Norske Gaardnavne av Oluf Rygh. Fra bindet Jarlsberg og Larviks amt (1907): Fra bindet Hedemarkens amt (1900): Til slutt et utklipp fra Tjølling bygdebok 3 av Jan W. Krohn-Holm (1972):
Orlogsskip, krigsskip

Spørsmål: Hva er forskjellen på orlogsskip og krigsskip?

Svar: Ifølge Bokmålsordboka og andre ordbøker betyr orlogsskip og krigsskip det samme. Dette er for enkelt hvis vi ser på eldre bruk, jf. Ordbog over det danske Sprog: Ordet orlog betyr ‘krig' på nederlandsk (oorlog) og er lånt inn i både norsk og andre skandinaviske språk, men bare om det som angår sjøen, altså sjøkrig og marine. Eldre skandinavisk sjøfartsspråk er generelt sterkt påvirket av nederlandsk. Andre orlogsord Vi har flere ord med orlogs- som førsteledd. For eksempel er et orlogsflagg et flagg som føres av et lands krigsskip og brukes på marinens landstasjoner, mens en orlogskaptein er en offiser i Sjøforsvaret med en grad som svarer til major i Hæren. At de ulike våpengreinene har litt ulik terminologi, vitner om at de har hatt sterkere særpreg i tidligere tider.
Forfordele

Spørsmål: Kva tyder forfordele? Er det å gje nokon for lite eller å gje nokon for mykje?

Svar: Tradisjonelt tyder forfordele å gje nokon for lite eller gjere urett mot dei på anna vis. Det er altså det motsette av å favorisere. Vi tilrår å bruke ordet i den tradisjonelle tydinga eller å velje andre ord. Fleire og fleire bruker det i staden om å favorisere, og denne tydinga er nyleg komen inn i norske og danske ordbøker. Den nye tydinga kan verke meir logisk, men den gamle tydinga må likevel reknast som den rettaste; ho er framleis heilt dominerande i juridisk språk og gjennomarbeidd sakprosa. Kva skal ein gjere med ordet? Same kva ein legg i ordet, er det mange som vil tolke det motsett. Ordet er i ferd med å bli eit såkalla pendelord. Når den nye tydinga er komen inn i ordbøkene, er det fordi ordbøkene er nøydde til beskrive utbreidd faktisk bruk av orda. Meininga er altså ikkje å skifte den gamle tydinga ut med den nye. Språkrådet rår ikkje frå å bruke eit ord berre fordi nokon mistyder det. Til dømes bør ordet bjørneteneste nyttast i same tyding som før, både fordi vi manglar ei god erstatning, og fordi det er lett å hugse historia bak ordet (bjørnen som slår ei fluge på panna til herren). Det er diverre ikkje like lett å hugse bakgrunnen for forfordele, men det er ikkje noko argument for å la det skure. Ordet er for viktig til det. Skal ordet brukast, bør det vere i den tradisjonelle tydinga. På den andre sida er det nokså optimistisk å tru at alle kan lære å bruke det rett att. Det tryggaste er ofte å bruke ei formulering alle forstår. Kan det uttrykkjast med «få/gje mindre enn», er ingenting betre enn det. Det er no vanleg å bruke skeivfordeling om sjølve fordelinga, men formuleringa «å skeivfordele nokon» gjev ikkje god meining; ein kan skeivfordele ein arv, men ikkje arvingane. (Før kunne det forresten heite å misbyte på nynorsk, jamfør landssviklova frå 1947.) Kva kjem det av? Forfordele har kome inn i norsk og dei andre skandinaviske språka frå lågtysk, der det heitte vorvordelen. Førestavinga for- har ulike tydingar i norsk, som ‘altfor’, ‘føre’ (i tid og rom) og ‘pro’, altså ‘til fordel/føremon for’. Når for- i desse tydingane blir kopla til verbet å fordele, blir resultatet gjerne positivt, så det er ikkje rart at ordet har vorte mistydd. Men opphavet til forfordele ligg ikkje i ei slik kopling. For- i forfordele har opphavleg ei tyding som kan omsetjast med ‘bort frå’, og resten av ordet er fyrst seinare blitt påverka av verbet å fordele. Opphavleg hang forfordele nærare saman med substantivet fordel ‘føremon’, og bort frå fordel er jo klårt negativt.
Dobbel(t) konsonant, enkel(t) konsonant og lignende

Spørsmål: Heter det dobbel konsonant, dobbelt konsonant eller kanskje dobbeltkonsonant? Hva med enkel?

Svar: Det er mulig å skrive dette i både ett og to ord, men reglene for skrivemåten er ikke helt de samme for dobbel(t) og enkel(t). Sammensetning til ett ord krever uansett -t- i bokmål. Når man uttaler det som et toordsuttrykk, er det riktig å skrive det i to ord også. Da kan en velge mellom dobbel konsonant og dobbelt konsonant, på både bokmål og nynorsk. I sammensetning Uttalt som ett ord skal det skrives sammen. Da heter det dobbeltkonsonant (med -t-) på bokmål, mens det på nynorsk er valgfritt med dobbeltkonsonant eller dobbelkonsonant (altså med eller uten -t-). Et eksempel til: På nynorsk er det valgfritt med for eksempel dobbelmoral og dobbeltmoral, mens bare dobbeltmoral er korrekt i bokmål. (I praksis finner vi en del dobbel- i bokmål også i sammensetninger, med rot i talemålet og kanskje noen ganger med støtte i svensk og engelsk. Men i intetkjønnsord og i verb og adjektiv står t-en meget sterkt og fungerer nok for mange som et intetkjønnsmerke, som i dobbeltmord og dobbeltløpet. Fordelingen mellom dobbel- og dobbelt- i nynorsk er også preget av dette.) Enkel(t) De samme reglene gjelder langt på vei for enkel og enkelt, men siden enkel også betyr ‘ukomplisert’, foretrekkes generelt enkelt i motsetning til dobbel(t) i bokmål, altså enkelt konsonant og enkeltkonsonant. Dette poenget gjelder likevel ikke i flertall. Det er derfor mulig med både enkle konsonanter, enkelte konsonanter (som imidertid kolliderer på en annen kant!) og enkeltkonsonanter. Uansett er det bare -t i sammensetninger, som i f.eks. enkeltperson. Det er også det vanlige i nynorsk. Når poenget er at noe er alene, men ikke i motsetning til å være i et par, er det enkelt som gjelder: «Ord som består av én enkelt vokal.» Oppsummering Vi kan oppsummere med ei liste: med dobbel konsonant med dobbelt konsonan t med dobbelkonsonant (bare nynorsk) med dobbeltkonsonant med enkel konsonant (bare nynorsk; men med enkle konsonanter er greit) med enkelt konsonant med enkelkonsonant (bare nynorsk) med enkeltkonsonant Typen enkelkonsonant er ikke vanlig i nynorsk heller. Vi finner oftere enkelt- eller einskildkonsonant. Nordiske forhold Når det gjelder t-endelsen, går bokmål sammen med dansk. Nynorsk kan slå følge, men har også former uten -t, og det stemmer med svensk. I eldre nynorsk skrev man forresten gjerne dubbel-, også det som i svensk.
Allmenn eller almen?

Spørsmål: Stemmer det at allmenn og almen er sidestilte, valgfrie former på bokmål? Hva er i så fall den mest moderne eller fremtidsrettede av de to formene?

Svar: Som det går fram av Bokmålsordboka, er allmenn i dag den eneste korrekte formen på bokmål. Skal dere følge offisiell norsk rettskrivning, må dere velge den. I offisielt språk er almen bestemt form entall av en alm. I intetkjønn heter det allment og i bestemt form og flertall allmenne. Merk også at det heter allmennhet, allmennfag, allmennmedisin osv. I allmennyttig sløyfer vi den ene n-en i tråd med vanlige rettskrivningsregler. Den eldre skrivemåten almen var offisiell fram til 1981. Den brukes fortsatt noe, men er altså ikke lenger korrekt. Svaret på det siste spørsmålet gir seg dermed selv.
Trilemma

Spørsmål: Eg kom over ordet trilemma i ein avistekst. Ordet er brukt om ein situasjon der ein må velje mellom tre vonde. Er dette eit kurant ord i norsk, og kan -lemma brukast med andre talformer òg?

Svar: Det er ingenting formelt i vegen for å bruke trilemma på norsk. Søk på nb.no og i andre tekstbasar syner at trilemma er brukt på norsk, t.d. her i ei bok utgitt i 1990: Ordet står òg i Fremmedordbok av Dag Gundersen med definisjonen «valg mellom tre (oftest vanskelige eller ubehagelige) muligheter, jf. dilemma». Ordet er godt etablert i norsk filosofisk språkbruk. Sjeldne framandord bør generelt berre brukast når det er grunn til å tru at dei vil bli forstått i målgruppa. For mange lesarar vil vel assosiasjonen til det kjende ordet dilemma vere nokså klår her, så det skulle gå greitt. Det er mogleg å lage samansetningar som tetralemma (4), pentalemma (5) og så vidare, men i dei fleste samanhengar vil vi nok rå ifrå å trekkje det så langt. Ein er med enklare ord i klemme (som i utgangspunktet = dilemma) mellom så og så mange val.
Sløyfing av infinitivsmerke etter visse verb

Spørsmål: Eg tykkjer stundom det verkar naturleg å utelata infinitivsmerket, som i «eg freista gjera det» i staden for «eg freista å gjera det». Andre gonger er det omvendt, til dømes «eg forsøkte å gjera det» i staden for «eg forsøkte gjera det». Det er mest så eg ikkje torer (å) velja. Kva reglar gjeld her?

Svar: Etter ein del verb står infinitiven snart utan å, og snart med å. Det gjeld mellom anna desse: behøve (å), gidde (å), makte (å), orke (å), trenge (å), våge (å) Her kan du kan velje sjølv. Variasjonen er til ein viss grad regional, og det er vanlegast å sløyfe infinitivsmerket vest og nord i landet. Difor er det vanlegare å sløyfe infinitivsmerket i nynorsk, der vi òg finn vakling etter verb som byrje, forsøkje, freiste, greie, klare, nekte, pleie/pla, prøve, sleppe og slutte. Eit «ikkje» etter visse av verba kan auke «faren» for sløyfing av å. Når du tykkjer det er meir naturleg å sløyfa infinitivsmerket etter «freista» enn etter synonymet « forsøkte », er nok grunnen at verbet freiste mest berre er brukt i nynorsk. Ikkje «å» etter modale hjelpeverb Etter modale hjelpeverb har vi oftast ikkje å i standardmålet. Det heiter bør vurdere, skulle bli, ville springe, hadde måtta gå, kan komme osv. Det heiter òg til dømes kan sykle – både når kan fungerer som modalt hjelpeverb (i tydinga 'har høve til') og elles (i tydinga 'vera i stand til'). Men i fleire dialektar nyttar ein kan å i den siste tydinga: kan å sykle ‘er i stand til å sykle’ Dette er òg noko brukt i skrift, men det er ikkje allment akseptert, endå det ikkje er noko grammatisk gale med det. Dei aktuelle orda: ein fot i kvar leir Når eit verb kjem etter eit av dei verba som er nemnde i ingressen, har vi to alternativ. I den store Norsk referansegrammatikk (Universitetsforlaget 1997) står det at verb som behøve, trenge osv. (sjå ovanfor) bør reknast som «hovudverb som tek objekt» når dei står med ein infinitivskonstruksjon med å etter («Du behøver ikke å komme»), og som «hjelpeverb som tek verbfrase» når å manglar («Du behøver ikke komme»). Dette påverkar ikkje valet, berre analysen av det. Spesialtilfelle: tore Etter tore nyttar ein ikkje å når tydinga er ‘kunne’, altså i ordlag som «Om eg tør be» (vanlegare på bokmål enn på nynorsk). Her fungerer tore meir som eit modalt hjelpeverb. Når tore tyder ‘våge’, kan ein nytte å eller la det vere: «Eg tør ikkje (å) gjere det». Andre tilfelle: alltid «å» Infinitivsmerket er alltid med når ein infinitiv er subjekt eller innleier subjektet i ei setning: «å tagge er ulovleg», «å bade i sjøen er spennande». Det er òg sjølvagt for dei fleste at infinitivsmerket må vere med der infinitiven er ein del av eit preposisjonsuttrykk: «for å komme», «til å svare», «utan å sove» osv.
Kronologisk, ikkje-kronologisk, omvendt kronologisk

Spørsmål: I samband med eit systematiseringsarbeid ordnar eg stoffet i omvend kronologisk rekkjefølgje. Eg nyttar f.eks. ein ringperm der det nyaste står først. Kva er ordet for denne sorteringsmåten? Omvend kronologisk eller ikkje-kronologisk?

Svar: Det må beint fram bli det du sjølv skriv: omvend kronologisk rekkjefølgje. I Nynorskordboka finn vi kronologisk forklart med ‘som gjeld kronologi, som samsvarer med tidsfølgja’. I ei trong tyding av ordet er kronologi tidsfølgje framover, altså den vegen sjølve tida går. Men i vidare tyding er kronologi tidssamanheng i det heile. Omvendt kronologisk er litt ulogisk anten ein legg den eine eller andre tydinga til grunn, men det er ein heilt innarbeidd og i røynda eintydig uttrykksmåte. Ikkje-kronologisk bør reserverast for noko anna, nemleg alt som ikkje ordnar den eine eller andre vegen langs tidslina.