hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Krona på verket

Spørsmål: Eg sette nyleg krona på verket. Eg hadde skifta batteri på klokka og tok derfor av krona. Det siste ein urmakar gjer når han lagar ei klokke, er jo å setje på krona. Er det det uttrykket kjem av?

Svar: Nei, det er det nok ikkje. Krone er her gloriøs hovudpryd, òg på ting som strengt teke ikkje har hovud. Ein krans som kastar glans. I artikkelen om krone i Ordbog over det danske Sprog står det under tyding 6.3: om hvad der gør noget fuldendt, fuldkomment (er “prikken over i'et”). *[…] Korstogene er.. Kronen paa Middelalderens Bedrift. […] nu især i forb. sætte kronen paa værket: […] Indenfor Haandværk og Industri er Teknologisk Institut noget for sig i denne Udvikling; man kan kalde det Kronen paa Værket. […] For alt under tyding 6 gjeld dette: om hvad der (ligesom en æres-, sejrskrans; jf. bet. 1.1) udmærker, fuldkommengør noget ell. udgør det ypperste, mest fuldendte i en ell. anden henseende. Og tyding 1.1 er denne: 1) om hovedsmykke, der bæres som værdighedstegn olgn. 1.1) (især i ssgr.; jf. ogs. bet. 6) om (hoved)krans af blomster, løv, guld osv., især brugt i oldtidens Grækenland og Rom til at hædre fortjente mænd med, til at smykke sig med ved forsk. festlige lejligheder (jf. Blomster- (1), Borger -, Digter -, Ege - (2), Laurbær - samt Martyr -, Tornekrone); nu oftest […] om saadan krans, der ved udseende ell. anvendelse minder om, efterligner fyrstekronen (se bet. 1.2) Men det er forståeleg at du leiter etter ei forklaring på krone i tradisjonelt handverk, for det er eit stykke frå å setje krone på personar til å setje krone på eit verk. Vi finn ikkje spor etter denne overgangen eller personifiseringa. Men kanskje verk er eit seinare tilskot til uttrykket, slik at det tidlegare har heitt krona på noko, det heile eller noko anna meir allment? Det kan ha letta overgangen. Både danske og svenske ordbøker kan tyde på noko slikt. Litteraturen (jf. nb.no) kan tolkast i same lei: Nicolai Wergeland vil i 1830 setje krona på både fedrelandet og forhandlingane til riksmøtet, og det er ti år før nokon set krona på noko verk på papiret. Dette sistnemnde verket frå 1840 er forresten heilt abstrakt, det gjeld eit vedtak.
Å lesse – leste?

Spørsmål: Er dette ein feil i Nynorskordboka? Heiter ikkje å lesse i fortid lesste – har lesst?

Svar: Nei, på nynorsk heiter å lesse i fortid leste – har lest. Slik konsonantforenkling (-sst > -st) er hovudregelen i norsk rettskriving. På bokmål heiter det likevel lesste – har lesst. Grunnen er at leste – har lest på bokmål er noko anna, nemleg fortid av å lese. Desse formene er opptekne. På nynorsk heiter å lese i fortid las – har lese. På nynorsk er leste – lest altså ikkje opptekne som fortidsformer av å lese. Det vil seie at lesse kan bøyast regelrett med konsonantforenkling i fortid: leste – lest. Det kan sjå litt forvirrande ut dersom ein er mest van med å lese bokmål. I nynorsk heiter det altså å lesse – lesser – leste – har lest på line med å kysse – kysser – kyste – har kyst å misse – misser – miste – har mist Unnataka frå forenklingsregelen Unnataka frå konsonantforenkling føre -t har vi berre der formene elles ville kunne bli forveksla med former av andre verb i den same målforma: å søkje – søkjer – søkte – har søkt å søkkje – søkkjer – søkkte – har søkkt å kvese – kveser – kveste – har kvest å kvesse – kvesser – kvesste – har kvesst å slepe – sleper – slepte – har slept å sleppe – slepper – sleppte – har sleppt Ein gong i tida vart verba kvese og slepe skrivne kvæse (preteritum kvæste) og slæpe (slæpte). Då kunne kvesse og sleppe skrivast med regelrett forenkling i fortid, slik: kveste og slepte. Såleis er det verbet sleppe vi ser der Olav H. Hauge skriv « So slepte draumen meg ».
Saft suse!

Spørsmål: I Donald Duck & Co forekommer krafttuttrykket «saft suse!». Stammer det fra norske Donald-oversettelser, eller hva?

Svar: Nei, det kommer av en dansk « ungpikeed», «saft suse mig», der saft trolig er en forskjønnende omskrivning av satan. Se Ordbog over det danske Sprog under saft (5). Rundt 1900 ble saft suse oppfattet som typisk dansk, selv i Kristiania (søk i boka Fra Vat'land til Homansbyen). Av oppvekstskildringen Det var en annen tid (1943) kan man få det inntrykket at saft suse var i vanlig bruk i folkelig oslomål rundt århundreskiftet, noe som er meget tvilsomt. Men da denne boka kom ut, var uttrykket trolig innarbeidet i sjargongen til visse grupper i hovedstaden (se trefflista på nb.no). Donald-oversetterne Vivi Aagard og Axel S. Seeberg var født i henholdsvis 1918 og 1914, så det passer bra. Uttrykket ble også brukt (blant annet av Seeberg) i andre oversettelser etter krigen. Noen stor utbredelse i norsk har det ikke hatt, hvis vi ser bort fra Donald-referanser. Forfatteren Jakob Arvola har skrevet noe om uttrykket i bloggen sin. Ellers er satan suse (meg) og lignende (med fanden o.a.) også kjent fra eldre norsk tradisjon.
Tørst og utørst

Spørsmål: Det motsette av svolten er jo mett, men kva er det motsette av å vera tørst? Manglar tørst eit antonym?

Svar: Det motsette av tørst (eller tyrst) er utørst (eller utyrst). Ordet fanst alt i gammalnorsk (úþyrstr) og er fullgodt. Mange skriv til Språkrådet og hevdar at vi har eit h ol i ordtilfanget, men utørst er faktisk eit ord. Det er til og med ganske praktisk. Berre tenk p å tyskarane og dei engelsktalande, som må ty til omstendelege uttrykk som (ich habe) keinen Durst mehr og (I am) no longer thirsty! Danskane drikk seg ikkje lenger utørste (meir om det nedanfor), medan svenskane har ordet otörstig. Islandsk og færøysk har i prinsippet høvesvis óþyrstur og ótystur, men orda er visst lite brukte. Mistyding Påstanden om hol i ordtilfanget byggjer på to mistydingar: 1) at eit antonym må ha ei heilt anna form enn det ordet som er utgangspunktet, og 2) at ord på u- ikkje duger som antonym. Ord som ugift, upraktisk og usunn viser at det ikkje stemmer. At det ikkje finst ei særskild ord rot for det motsette av tørst, er sant nok, så det finst ein liten ubalanse i ordtilfanget som er interessant nok. Både biologisk, økonomisk og kulturelt er det som kjent stor skilnad på fast og flytande føde. Kanskje ligg grunnen her, men det er vanskeleg å seia noko meir om. Bruk Sjølv om vi har ordet i språket, er det rett nok ikkje vanleg å bruka utørst heilt på line med mett. Det vanlegaste er å seia noko slikt som «eg e ’kje tørst (lenger) ». Og dei fleste seier sikkert heller berre «då eg hadde drukke» enn «då eg var utørst» eller «då eg hadde drukke meg utørst». Skal ein ta litt i, kan ein òg sløkkja torsten. Men merk at det er torsten som er sløkt, ikkje drikkaren. I engelsk har ein tilsvarande to quench one's thirst. Vil ein vera litt eksentrisk, kan ein saktens seia at ein (eller helst torsten) er leska. Dansk myte? Både engelsktalande og tyskarar har betre grunn til å diskutere mangelen på eit ord for utørst, og dei gjer det, ser vi på nettet. Danskane gjer det òg, for dei har mist ordet for lenge sidan. I Ordsamling fra den norske æsthetiske Literatur siden Aaret 1842 (1866) måtte «drikke seg utørst » forklarast for eit dansk publikum, slik: ‘læsket, ikke meer tørstig’. Ordlaget stod i eit norsk folkeeventyr. Om det ikkje var for Asbjørnsen og Moe, kunne utørst såleis ha vore heilt uhøyrt i norsk òg i dag. Det ville vore ugreitt. For over hundre år sidan prøvde danskane å laga eit nytt ord for utørst, eller å ta opp eit gammalt, nemleg sæt. Det lukkast visst ikkje godt.
Til pers

Spørsmål: Kan dere forklare meg opprinnelsen til uttrykket å måtte til pers?

Svar: Ifølge ordbøkene er uttrykket omdannet av til pæls ‘til (skam)pælen’. Det er kanskje alt du trenger å vite. Hvis du er spesielt interessert i hvordan overgangen kan ha skjedd, kan du lese videre, men da bør du sette ned lesehastigheten! I vanlig østnorsk vil pæls og pers bli uttalt likt, bortsett fra vokallengden. Når en østlending hører lyden /æsj/ i et ord, kan han eller hun oftest regne med at det står for <ers>, og ikke <æsj> eller <æls> (jf. f.eks. vers eller person). Slik kan <pæls> lett bli oppfattet som <pers>. Noe annet som kan ha fremmet skrivemåten <ers>, er at til pers (og i persen) tilfeldigvis også gir mening uten videre. pers betyr jo ‘pressing; presse’, ja, i overført betydning kan det bety ‘knipe’. Men er ikke pers(ing) da et mer sannsynlig opphav enn pæl? Pers løser jo tre problemer som pæl -forklaringen skaper: Hvordan ble æ-en i pæl kort, hvorfor er det vanskelig å finne litterære eksempler på til pæls i overført betydning før til pers, og hvorfor har ikke dansk metaforen til pæls (men bare det konkrete uttrykket)? Når vi foretrekker forklaringen med pæl, er det fordi uttrykket stå/sette til pæls har en forhistorie med konkret betydning som til pers mangler, se under pæl 1.7 i Ordbog over det danske Sprog. Se også boka Vanskabninger i det norske sprog fra 1894 (s. 39) av Hjalmar Falk. (Merk at Falk noen år senere justerte hypotesen; i Kulturminder i Ord (1900) står det at uttrykket kommer av til pal s.)
Vaksinasjon og vaksinering

Spørsmål: Hva heter det egentlig?

Svar: Før brukte man bare varianten vaksinasjon i skriftspråket uavhengig av betydningsnyanse. Men vaksinering er blitt svært vanlig de siste tiårene, og det er ikke rart, for -ing er et produktivt ordlagingselement i norsk. Hvis man vil bruke vaksinering, bør man først og fremst bruke det om handlingen å vaksinere (som i vaksinering av). Vaksinasjon kan man da reservere for fenomenet vaksinebruk generelt, eller metoden, og kanskje for enkelttilfeller av vaksinering. Det er i alle fall i slike betydninger vaksinasjon holder seg best. Det er vanskelig å skille nyansene fra hverandre. Her er et forsøk: «De fleste i bygda er tilhengere av vaksinasjon (eller vaksinasjonsprogrammet), og i morgen begynner vi med vaksineringa av de eldste.» Skillet kan absolutt diskuteres – det er for eksempel ikke noe galt med å skrive tilhengere av vaksinering. Vaksinasjon er under dobbel ild fra vaksinering og vaksine, men har forskanset seg godt i sammensatte ord som vaksinasjonsprogram og vaksinasjonsattest. Dessuten har varianten støtte i engelsk.
Genial – uttale

Spørsmål: Korleis er uttalen av ordet genial? Er det /sjenial/ eller /genial/?

Svar: Geni blir uttalt /sjeni/, medan genial oftast har bokstavrett uttale med /ge-/. Grunnen til skilnaden er at vi har fått ordet geni frå fransk, medan genial truleg har kome via tysk. Rota til begge orda er latin genius ‘ånd’. I klassisk latin var uttalen /ge-/.
Enda sintare, enda meir?

Spørsmål: Er det rett med enda/endå eller enno framfor ord i komparativ?

Svar: Språkrådet tilrår enda/endå, ikkje enno, framfor ord i komparativ (som sintare og meir nedanfor): Han blei enda/endå sintare. Ho ville drikke enda/endå meir. Dette handlar om gradar. Ein kan difor laga seg ein hugseregel med grad + enda/ endå, til dømes med å framheva d-en: enDa/enDå + graD Det heiter òg enda/endå i samband som enda/endå ein gong (= ein gong til) Vi brukar dessutan enda/endå for sjølv om: Enda/endå ho var sjuk, stod ho opp Opphavet til endå er fyrst og fremst gammalnorsk enn + þá ‘då’, men i tydinga rett ovanfor er opphavet enn + þó ‘likevel’. Før i tida nøgde ein forresten seg ofte med enn i fleire tydingar av desse orda. Kva med enno? Skrivemåten enno reserverer vi for tidsadverbet. Opphavet er gammalnorsk enn + nú ‘framleis no’. Tenk på enno som ‘framleis’, anten det gjeld før (strengt teke då), no eller i framtida, slik: Dei levde enno for tre år sidan. Fiskebilen er enno ikke komen. Om to veker er det enno ikkje for seint. Det er mange som likevel brukar endå/enda her, særleg om fortid, og dette har vore formelt godteke sidan 1991. Det er lenge sidan enno og endå som tidsadverb vart rota saman i talemålet til folk flest, om det nokon gong har funnest eit allmenngyldig skilje. Ikkje alle likar at begge delar er tillate. Men sett med tradisjonstru augo må både enno og enda/ endå i tidstyding vera betre enn fortsatt, som er i ferd med å ta heilt over for begge delar. (Denne utviklinga kan ein studera nærmare med å jamføra bibelomsetjingane på www.bibelen.no.)
En saga blott

Spørsmål: Jeg forstår at noe er helt slutt når det er en saga blott, men jeg forstår ikke helt hvordan og hvorfor!

Svar: Adverbet blott betyr ‘bare’ og brukes bare (blott!) i visse uttrykk, som i blott til lyst og en saga blott. En saga blott = ‘bare en historie fra gamle dager’. En saga blott er litt av en klisjé, som sjelden brukes i fullt alvor i dag. Uttrykket stammer fra den svenske dikteren Esaias Tegnér, som skrev om Karl den 12: «Hans minne uti Norden är snart en saga blott». Ellers har vi ordet blott mest fra dansk. Det er opprinnelig lavtysk. Ikke blått, men bart Blott har vi også som adjektiv, og da betyr det ‘ren’, ‘bar’ eller ‘naken’, som i å se noe med det blotte øye. Her aner vi en sammenheng med blotting, for noe som er blott(et), er jo bart, nakent og i beste fall rent. Man kan f.eks. blotte sin uvitenhet. Verbet blotte er ganske mye brukt i norsk. Det er lånt på samme måten som blott. (I eldre nynorsk het det heller nækja ‘gjøre naken’ eller berrleggja.) Merk at det heter med det blotte øye, ikke det blottede, som noen skriver. På nynorsk er det bedre å skrive med berre auga enn med det blotte auga. Da slipper vi også misforståelser som det blåtte auga.
Hanseatic league = hansaforbund

Spørsmål: I det siste har jeg sett hansaforbundet omtalt som «den hanseatiske ligaen». Det må vel være direkte oversettelse fra engelsk?

Svar: Ja, på norsk har det alltid hett hansaforbundet /hansasambandet, det hanseatiske forbund(et) eller bare Hansaen. I 2018 ble det etablert en « New Hanseatic League ». Det bør hete «Det nye hansaforbundet» eller lignende på norsk.
Spreiing av skarre-r-en

Spørsmål: Kan de seia litt om skarre-r-en og korleis han spreier seg?

Svar: Før år 1900 fanst h als-r eller skarre-r nesten berre på det sørlege Sørlandet og i nokre tettstader på Sør-Vestlandet. Sidan spreidde han seg kraftig i desse landsdelane. R-en har så å seia hoppa frå tettstad til tettstad før han har spreidd seg utover bygdene. Denne relativt nye r-en spreidde seg frå parisarfransk på 1600-talet og frå København frå kring 1780-åra. Hos oss kom han truleg fyrst til Bergen og Kristiansand. Hals-r-en er lett å læra, og tidlegare vart han rekna som fornem. Det er nok grunnen til at han har spreidd seg så lett. Dialektkartet No er hals-r-en i bruk i store delar av Aust- og Vest-Agder, nesten heile Rogaland, store område kring Bergen og delar av Sogn og Fjordane sør for Florø. Han spreier seg oppover Setesdalen, i Hordaland og i Sogn og Fjordane. Mange stader er det no berre dei eldste som nyttar rulle-r. Det er spådd at Agder-fylka, Rogaland og Hordaland vil bli reine skarrefylke, og at store delar av Sogn og Fjordane kjem til å skarra. I aust og nord har hals-r berre fått innpass hos einskildpersonar. I søraust ligg grensa fast ved Risør. Frogner-r Utanfor Sør- og Vestlandet har hals-r-en vore nytta av eit lite mindretal på vestkanten i Oslo. Grunnen skal vera at ein tidlegare nytta barnepiker frå Sørlandet. Dette har vorte kalla Frogner-r, men det same ordet er nytta om ein særeigen mjuk og surrande (altså ikkje trillande) tungespiss-r på vestkanten (nærmast ein tilbaketrekt z). I Kristiania (Oslo) rekna mange skarring som «fint». Ein av grunnane er at dansk, som har hals-r, tidlegare var teaterspråk i byen. Dessutan har bergensk finspråk (med hals-r) i periodar hatt høg status. Uttalevanskar Born som lærer å snakka, får lettare til å uttala skarre-r enn enn rulle-r. Det gjer at skarre-r-en lett spreier seg. Men i område med austnorsk «retrofleks» uttale av rn, rt, rs o.l. er borna truleg meir motstandsdyktige mot hals-r-en, for desse retroflekse lydane ligg framme på tunga. Somme meiner difor at skarre-r-en ikkje vil spreia seg stort lenger aust- og nordover. Les meir Det er skrive ei heil bok om r-lyden: Arne Torp: R – ei urokråke i språket (Samlaget 2007). Her er ein artikkel frå 2015 om spreiinga av skarre-r i Hordaland.
Atypisk eller utypisk?

Spørsmål: Hva er det motsatte av typisk – atypisk eller utypisk? Er det noen forskjell i betydning mellom disse to?

Svar: Atypisk er den tradisjonelle formen, men utypisk er også blitt vanlig, og kan gjerne brukes. Forleddet a- kommer fra gresk, og betyr det samme som forleddet u-. Det er bare i innlånte ord vi finner a-, f.eks. i fagord som atoksisk og atonal. Atypisk føyer seg inn i dette mønsteret. Forleddet u- er produktivt i norsk. Det vil si at vi spontant kan lage nye ord med u- som blir forstått uten videre. Utypisk er lagd på denne måten, og må regnes som helt kurant i norsk. Vi har flere slike par der det ene ordet har a- og det andre har u-, av og til med ulike betydningsnyanser: anormal – unormal amoralsk – umoralsk ahistorisk – uhistorisk asosial – usosial Når det gjelder atypisk og utypisk, ser det ikke ut til å være noen systematisk betydningsforskjell. Atypisk er den tradisjonelle formen, og står fortsatt sterkt, men data fra Nasjonalbibliotekets samlinger viser at utypisk blir stadig mer brukt: Figuren viser først og fremst utviklinga i bokheimen. Søk i aviskilder viser at atypisk der ble tatt igjen av utypisk allerede i 2006. Forfatterne og forlagene har altså vært litt mer tilbakeholdne. På den andre sida er det vanskelig å finne noe utypisk i avisene før 1976.
Friskt norsk kunstnerisk innslag

Spørsmål: Er det tillatt å bruke -t i adjektiv som dansk, svensk, norsk og tysk foran et intetkjønnsord?

Svar: Nei, nasjonalitetsadjektiv får ingen -t når de står til intetkjønnsord. Det samme gjelder noen andre enstavelsesadjektiv på -sk og flerleddede adjektiv med -(i)sk. Nasjonalitetsadjektivene skiller seg altså fra de «vanlige» adjektivene på -sk. Vi kan se litt nærmere på hovedmønsteret først. Hovedregel: intetkjønn med -t (-skt) De fleste enstavelsesord på -sk har vanlig bøyning, med -t i intetkjønn: barskt, beiskt, bryskt, dorskt, falskt, ferskt, friskt, morskt o.a. Det heter altså: et ferskt spor, et barskt svar, et friskt initiativ, men et dansk sildebord og et norsk fjell. Vi får kombinasjoner som et barskt norsk klima. Unntak: intetkjønn uten -t (-sk) Her har vi tre grupper med adjektiv: 1 nasjonalitetsadjektivene 2 flerleddede adjektiv på -isk og -sk: nordisk, barbarisk; grotesk, hedensk, himmelsk, kjettersk, krigersk 3 enstavelsesadjektiv som klart er avledet av substantiver eller verb: bondsk, glemsk, hatsk, løpsk, skjelmsk, spotsk, sprelsk, trolsk I gruppe 3 er -sk eller -isk lagt til noe som gir relevant mening alene. For eksempel er glem- i glemsk mer meningsfylt enn mor- i morsk. Variasjon Bokmål og nynorsk har lenge hatt de samme reglene. I eldre nynorsk brukte man av og til -t, f.eks. i «norskt mål», på linje med «ferskt brød». Ved noen adjektiv har det vært mye vakling tidligere; for eksempel har falsk flagg og falsk navn vært vanlig, og lumsk angrep var i gamle dager vel så vanlig som lumskt.
Punktum etter utropstegn?

Spørsmål: Kan man sette punktum etter utropstegn?

Svar: Kort sagt: Nei! Utropstegn og punktum er alternativer til hverandre. To unntak: En tittel med utropstegn plassert til slutt i en setning kan ha punktum etter seg, slik: Han hadde lest boka Ikke bry deg!. Dette er et nesten ikke-eksisterende unntak som lett kan unngås. Hvis det kommer et hermetegn etter utropstegnet, kan det stå punktum etter hermetegnet: Han ropte «fy!».
Til høring eller på høring? Hva med hørt?

Spørsmål: Har dere vurdert uttrykkene legge på høring og sende på høring kontra legge ut til høring og sende til høring? At et spørsmål har vært på høring, skurrer i mine ører. Det skurrer enda mer når noen skriver at saken ble hørt.

Svar: Vi forstår godt at du foretrekker til høring. Bruk gjerne det. Det stemmer også bra grammatisk med uttrykk som til gjennomsyn og til slakting, uten sammenligning for øvrig. Da hearing i syttiåra ble oversatt til norsk og tatt i bruk av styresmaktene, dominerte uttrykksmåten til høring. Forbindelsen til det å høre var tydelig, det vil si at høring var en levende metafor. Men ordet tok snart til å leve sitt eget liv som såkalt sovende eller død metafor, for å si det litt paradoksalt – forbindelsen til opphavet ble svekket. Det åpnet for den mindre bestemte preposisjonen på. På høring ble den vanligste varianten rundt 1990. Enn bare hørt? Det er naturlig at denne uttrykksmåten har utviklet seg, med eller uten påvirkning fra engelsk. Men flere enn du reagerer og synes den er for lettvint, utydelig eller sjargongpreget. Selv om hørt ikke er helt uhørt i denne betydningen, er det mulig å reservere til høring for saker og dokumenter og hørt for personer og parter.
Photoshoot

Spørsmål: Finnes det et norsk ord for photoshoot?

Svar: Fotoopptak og fotoøkt er gode alternativer. Fotoseanse er et lån fra fransk fra slutten av sekstiåra. Det blir fremdeles brukt, og det passer bedre i norsk rettskrivning enn photoshoot. Men aller best passer fotoopptak, fotoøkt og, når det er aktuelt, fotojakt. Det ser ut til at fotoshoot stod på trykk første gang i 1998 (se nb.no). Nedenfor er utviklingen i selve forholdet mellom synonymene i et aviskorpus ved nb.no (søk i november 2019). Fotoøkta var ikke til stede i kildetilfanget da bildet ble tatt, men fosser fram på Internett.
Kasse og eske

Spørsmål: Vi diskuterer forskjellen på en kasse og en eske. Vi er enige om at en kasse er større enn en eske, men når går en eske over til å bli en kasse? Eller er forskjellen den at en eske har lokk?

Svar: Ifølge Bokmålsordboka betyr eske eller øskje ‘ kasse, kartong, beholder’. Kasse har en rekke ulike betydninger, men i den betydningen dere spør om, forklares det som ‘(oftest firkantet) beholder av varierende størrelse’. Det går ikke noe absolutt skille mellom kasser og esker i allmennspråket. Det er likevel forskjell på typiske esker og typiske kasser på ulike områder. Ordene kan dessuten ha ulike fagspråklige definisjoner som vi ikke kjenner til. Størrelse, materiale og fasong Som dere er inne på, er kasser ofte større enn esker. Og selv om eske etymologisk er ‘beholder av (treet) ask’, er ei typisk kasse i dag gjerne av mer solid materiale enn ei typisk eske, jamfør at det heter skoeske (papp), men sigarkasse (tre). (Riktignok er det mulig å hevde at ei sigarkasse er ei slags treeske, jamfør Ordbog over det danske Sprog.) Skoeske og sigarkasse har begge lokk, så lokket er ikke avgjørende. Men det stemmer nok at esker oftere enn kasser har lokk. Esker har dessuten oftere andre fasonger enn firkantet, jf. f.eks. hatteeske. Etymologi og innlån Ei eske er som nevnt opprinnelig en beholder av ask, mens kasse via omveier kommer fra latin capsa ‘ boks, beholder’ (særlig for bøker). Men etymologien har ikke det siste ordet når dagens betydning skal bestemmes, tvert om. Både kasser, esker og ordene for disse tingene er fylt med nytt innhold gjennom århundrene. Akkurat hvilke sammensetninger som har fått -kasse som andreledd i motsetning til -eske, henger også sammen med import av varer, beholdere og tilhørende ord for beholdere gjennom tidene. Det har dessuten vært regionale og dialektale forskjeller på dette området i Norden. Flere kilder I Den Danske Ordbok står ordene forklart slik: æske mindre, som regel kasseformet beholder med låg, lavet af fx pap, træ eller metal og beregnet til at opbevare ting i kasse beholder af fx træ eller pap som typisk har en plan, rektangulær bund, lodrette sider og evt. låg, og som bruges til transport eller opbevaring På side 27–30 i Mål og Mæle 4/1995 finner dere en grundig utgreiing om disse og andre beholderbetegnelser i dansk. Merk at skillene mellom kasse og eske ikke nødvendigvis er de samme i norsk, siden de språklige og kulturelle omgivelsene er annerledes. Særnorske betydninger kan finnes f.eks. under ask og øskje i Norsk Ordbok. Vil dere se nærmere på sammensetningene, kan dere søke slik i nettversjonen av Bokmålsordboka og Nynorskordboka: %øskje %kasse