hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Hvorfor h i Dahl og e i Moe?

Spørsmål: Hvorfor skriver folk som heter for eksempel Dahl, Lie, Moe eller Juul navnet sitt med h eller e eller en annen ekstra vokal?

Svar: De viktigste grunnene til at vi har stumme bokstaver i skriftspråket, er at bokstavene ble uttalt annerledes i tidligere tider, eller at folk skrev enkelte lyder annerledes enn vi gjør i dag. Markering av lang vokal Skrivemåtene du viser til, er en arv fra den tida da man markerte lang uttale av en vokal med utbrodering av selve vokalen. I dag trenger ikke ord med lang rotvokal noen ekstra kruseduller for å bli lest riktig. Ord har jo oftest lang rotvokal (som i dal) så sant det ikke kommer dobbelt konsonant etter (som i dall). E-en i ord som lie og moe skulle i sin tid altså markere at rotvokalen var lang. Den samme funksjonen har h-en i navnet «Dahl» hatt. Den ekstra e-en i «Lie» og «Moe» har aldri blitt uttalt i vanlig tale. En annen ting er at noen kan ha begynt å uttale navnet sitt med to stavelser etter skriftbildet. Nærmere om de enkelte navnene Bare en liten prosent skriver etternavnet sitt rett fram som Dal; de fleste skriver «Dahl». Svært få har «Jul» til etternavn; de fleste skriver «Juell», «Juul», Gjul», «Hjul» eller «Iuell». Det er en del som skriver etternavnet sitt «Mo», mens det er nesten ti ganger så mange som skriver «Moe». Veldig mange nordmenn har et etternavn som uttales /li:/. Få av dem skriver «Li» (hvis de ikke har kinesisk opphav). Mange flere skriver «Lie», og noen skriver «Lid». Opphavet til det norske etternavnet er selvsagt ordet li. På norrønt ble dette ordet skrevet med stungen d til slutt, så skrivemåten «Lid» har sin berettigelse. Den er på linje med tid, som uttales /ti:/ de fleste steder.
Bynavn i Finland på finsk eller svensk?

Spørsmål: Bør jeg bruke den finske eller svenske formen av navn på byer i Finland?

Svar: Der stedsnavn i Finland har både en svensk og en finsk form, anbefaler Språkrådet å velge den svenske formen. En bør altså skrive Esbo heller enn Espoo, Helsingfors heller enn Helsinki, Uleåborg heller enn Oulu osv. At de svenske formene bør ha prioritet, er også nedfelt i Tanums store rettskrivningsordbok, der de er hovedoppslagsord, og i lista Utanlandske stadnamn på nettsidene våre. Svensk er sidestilt med finsk som offisielt språk i Finland, men svensk er et mindretallsspråk som er under økende press. I sin tid gikk det ut en anbefaling fra Nordisk språksekretariat om at språknemndene i Norden burde tilrå de svenske formene av finske stedsnavn til bruk i skandinaviske språk. På et møte i Norsk språkråd i februar 2000 ble Helsingfors vedtatt som eneform.
Vinsorter og drinker: stor eller liten forbokstav?

Spørsmål: Skal det være stor forbokstav i navn på vintyper? Og hva med navn på drinker, som martini, margarita og manhattan?

Svar: Hovedregelen er at det skal være liten forbokstav i betegnelser for matsorter: gudbrandsdalsost, brie, gravenstein. Den samme regelen gjelder for drikkevarer: cappucino, konjakk, beaujolais. I Finn-Erik Vinjes hefte Skriveregler er bloodymary nevnt som eksempel på drink. Betegnelser på vinsorter og andre alkoholholdige drikker regnes altså ikke som egennavn. Det heter for eksempel: armagnac, chablis, riesling, ripasso, sjampanje (el. champagne), tokaier; gin, konjakk, vodka; bayer, bokk, pils(ener) Unntak er produktnavn eller varemerker, som bør skrives slik de er registrert: Veuve Clicquot, Kestener Paulinshofberger Riesling Man skiller med andre ord mellom en fin beaujolais og en flaske Beaujolais Royal (eksempel fra Skriveregler). Geografiske distrikter skrives naturligvis med stor forbokstav: Champagne, Bordeaux, Mendoza, Rioja, Tokaj Altså heter det en champagne/sjampanje produsert i Champagne.
Ut og stjæle hester?

Spørsmål: Er bruken av «og» i romantittelen «Ut og stjæle hester» riktig, eller skulle det vært brukt «å» her?

Svar: Det er helt riktig med «og». Det samme gjelder formuleringer som «skal ut og reise», «ut og spise» og lignende. Riktignok er stjæle en infinitiv, og derfor ville kanskje noen vente infinitivsmerket å her. Men og kan også stå mellom to sideordnede infinitiver, som her: «Det er viktig å spise og (å) drikke før man stjeler hester». Utelatt verb Mange har lært den såkalte fortidsprøven og mener den taler for å. Prøven går ut på å sette det første verbet i fortid (preteritum). Hvis det andre verbet må bli stående uendret i infinitiv, er å riktig, som her: Infinitiv: å like _ stjele Fortidsprøve: Jeg likte _ stjal. (Feil!) Riktig: Jeg likte _ stjele. Altså: å stjele Vi prøver med ut + stjele: Infinitiv: å skulle ut _ stjele Fortidsprøve: Jeg skulle ut _ stjal. (Feil!) Riktig: Jeg skulle ut _ stjele. Vi skulle vente å. Men vi skriver likevel og. Grunnen er at vi regner med et underforstått dra e.l. foran ut: Infinitiv: å dra ut _ stjele Fortidsprøve: Jeg dro ut og stjal. (Riktig) Vi beholder sideordningen med og når vi setter et hjelpeverb foran: Jeg skulle (dra) ut og stjele. Vi beholder og når vi sløyfer det første hovedverbet (dra). Hadde det stått «… ut for å stjæle …», ville å vært det eneste korrekte. Men da ville tittelen vært en annen, med sterkere understreking av hensikt og vilje. I gamle dager kunne å (før: at) alene bety ‘for å’ (jf. engelsk to), såkalt hensiktsinfinitiv eller formålsinfinitiv (eksempel: «han var kommen at frelse dem»). Derfor finner vi fremdeles ofte formuleringen ut å i norske tekster. Stjæling med æ Hvis det skulle finnes en språklig feil i tittelen, måtte det være skrivemåten stjæle for stjele, som rettskrivningen krever. Men den er bevisst valgt for å gi tittelen et muntlig og dialektfarget preg, og dette fungerer utmerket. I skjønnlitteratur finnes det egentlig ingen regler mot slikt. En mer tradisjonell østlandsform i den samme leia er forresten stæla, som det het i eldre Oslo-mål.
Er alle velkommen eller velkomne?

Spørsmål: Heiter det at alle er velkomne, eller at alle er velkommen? Og er alle ønskt eller ønskte velkommen/velkomne?

Svar: På nynorsk er alle helst velkomne, med fleirtalsbøying. På bokmål er det valfritt, men den ubøygde forma velkommen er den vanlege i mange uttrykk, same kor mange som er velkomne. Sjå døma i Nynorskordboka og Bokmålsordboka. Velkommen eller velkomen er eit adjektiv som er laga av perfektum partisipp kommen/komen (valfrie former). Slike samansetningar blir stundom kalla «uekte partisipp». Nynorsk På nynorsk skal tradisjonelt både perfektum partisipp (ekte og uekte) og adjektiv helst bøyast i kjønn og tal etter det ordet dei står til: Han vart ønskt velkom(m)en. Alle vart ønskte velkomne. Slik var det i den såkalla læreboknormalen før. Utanfor den kunne ein sløyfe samsvarsbøying i partisipp av svake verb som ønskje. I dag er det valfritt med samsvarsbøying av svake partisipp (som ønskt(e)), medan samsvarsbøying av adjektiv og partisipp med «sterke» endingar (som kom e, kom en, kom ne) er obligatorisk. Det er altså dette som gjeld no: Alle er velkomne. Alle vart ønskt(e) velkomne. Når ein helsar fleire, kan ein i tråd med dette seie: Velkomne! Underforstått: Velkomne skal de vere! Det er forresten mykje vanlegare å ha trykk på fyrste stavinga i nynorsk enn i bokmål. Bokmål Bokmål har ikke samsvarsbøyning av partisipp, bare av adjektiv. Uekte partisipp bøyes som adjektiv, så det taler for alle er velkomne (jf. «alle er velstelte»). Men så kommer en annen faktor inn: Å hilse eller ønske noen velkommen er så faste fraser at partisippet ofte ikke bøyes. Det samme gjelder langt på vei for selve hilsenen. Vi kan sette det opp slik: Alle er velkommen (velkomne)! Velkommen alle sammen! Hun ønsket/hilste dem velkommen. Alle ble ønsket velkommen. Dere er (alltid) velkommen/velkomne.
Læreboknormalen – finnes den fremdeles?

Spørsmål: Finnes det fremdeles en snevrere rettskrivning som gjelder for lærebøker og statsforvaltningen?

Svar: Nei, den såkalte læreboknormalen for bokmål forsvant med en reform i 2005. Da ble systemet med hovedformer og sideformer (klammeformer) avskaffet. Det som fram til da hadde vært sideformer, ble enten fjernet fra rettskrivinga eller fikk status som fullt jamstilt med de gamle hovedformene. Læreboknormalen for nynorsk forsvant med rettskrivingsreformen i 2012.
Virus eller virus? Om forbokstav i samansetningar med -virus

Spørsmål: Er det Noroviruset eller noroviruset som er årsak til årvisse farangar med oppkast og diaré i barnehagane?

Svar: Det heiter noroviruset (og eit norovirus) med liten forbokstav. Namnet på dei fleste sjukdomar og virus skriv vi med liten forbokstav. Krondøme: covid og koronaviruset! Namnet norovirus har rot i stadnamnet Norwalk (det var i Norwalk i Ohio viruset vart isolert fyrste gongen, står det i leksikon), men det spelar ikkje noka rolle for skrivemåten. Vi brukar liten forbokstav òg i samansetningar der fyrste leddet er eit særnamn, som asiasykja, zikavirus og ebolavirus. Eventuelt brukar vi stor forbokstav og bindestrek, som i Epstein-Barr-virus. Namn på sjukdomar og syndrom skriv vi med stor forbokstav når særnamnet står for seg med genitivs-s: Alzheimers sjukdom, Eisenmengers syndrom. Legg merke til mellomrommet. Kortvarianten av namnet får liten forbokstav att. Det heiter altså alzheimer om sjukdomen og Alzheimer om personen.
Fornøyde med å være enige?

Spørsmål: Spørsmålet er: e eller ikke i flertall? Er dere fornøyd eller fornøyde med spørsmålet? Og er dere enig eller enige i at det er vanskelig?

Svar: Det heter vi er fornøyde og vi er enige, men hvis vi legger til en preposisjon (som med eller i), får vi en fast frase der flertalls-e-en er valgfri, altså fornøyd(e) med, enig(e) i. Historisk sett er fornøyd et partisipp av å fornøye, og partisipp bøyes ikke i flertall i bokmål. Men i dag er fornøyd et adjektiv, og adjektiver skal stort sett flertallsbøyes: Vi er glade og fornøyde. Vi nikker og er enige. I et fast uttrykk som fornøyd med og enig i er det likevel litt annerledes. Mange opplever det som en så fast enhet at det ikke føles riktig å bøye noe inni det. Derfor er det valgfritt i bokmål å sløyfe e-en. Altså: Vi er fornøyd/fornøyde med spørsmålet. Vi er enig/enige i at det er litt vanskelig. I paret ovenfor er flertallsbøying med -e mindre vanlig ved fornøyd, og det skyldes nok delvis partisipp-bakgrunnen. I uttrykket enig(e) om slår flertallsfølelsen gjennom, slik at de aller fleste skriver: Vi er enige om svaret.
Ikkje apostrof føre årstal

Spørsmål: Kva er rett skrivemåte for årstal som er skrivne med berre to siffer, '97 eller 97?

Svar: Det rette er 97. Ein skal ikkje bruke apostrof i slike tilfelle.
Hva er et språk?

Spørsmål: Jeg skriver en tekst som handler om språket, språkets funksjon og vår oppfattelse av språket. Kunne dere fortelle meg hvordan dere vil definere ordet språk?

Svar: Definisjonen av språk er noe de lærde strides om. Det kan til og med hevdes at språk ikke er noen språkvitenskapelig term. Språk har flere betydninger I en svensk fagordbok heter det: I dagligt tal menar vi med språk just det kommunikations­system som den mänskliga arten utvecklat. När man i språkvetenskapliga sammanhang vill vara mer precis brukar man i stället tala om mänskligt språk eller naturligt språk. Motsatsen kan då vara konstgjort språk, t ex esperanto [...], eller formellt språk, t ex det predikatlogiska språket, eller djurspråk, t ex binas språk. Med språk i ordets generella betydelse förstår vi ett kommunikationssystem uppbyggt av tecken eller signaler och regler för hur dessa kombineras. Man brukar skilja mellom talspråk och skriftspråk. (Peter A. Sjögren: Termer i alllmän språkvetenskap, Stockholm 1979) I løsere betydning brukes ordet dessuten om alt som kan fungere kommunikativt eller symbolsk, fra blomsterdufter til trafikklys og andre signaler. Vi bruker oftest språk om de historisk framvokste menneskelige kommunikasjonssystemene talemål og skriftmål. Men hva som utgjør et visst talemål eller et visst skriftmål, er ofte vanskelig å avgjøre. Et(t) språk Hva er det som gjør visse utsnitt av variasjonen i verdens språk til bestemte språk – norsk, dansk, engelsk og så videre? Ofte handler det mer om politikk enn om grammatikk. Ifølge den tyske språkviteren Heinz Kloss kan språk i denne betydningen forstås på to måter – som Abstandsprache eller Aufbausprache. For eksempel er norsk og tysk avstandsspråk i forhold til hverandre fordi norske og tyske ikke forstår hverandre uten opplæring. Norsk og svensk er forskjellige språk i en annen forstand. Folk i Norge og Sverige forstår hverandre, men norsk og svensk er ulike « utbyggingsspråk » − de er «utbygd» med ordbøker og grammatikker og brukes i statsforvaltning, skole, kirke, presse, medier osv. De oppfattes dermed som to forskjellige språk. Det er også slike politisk-administrative forhold som skiller språk og dialekter, for dialekter er «varieteter» (varianter) som ikke er utbygd på samme måte som standardspråket. Spøkefullt har det blitt sagt at et språk (standardspråk) er en dialekt med egen hær og flåte. Se ellers Store norske leksikon.
Ut og spise, ut og reise

Spørsmål: Skal jeg ut og eller å spise i kveld?

Svar: Du skal ut og spise, og du skal dermed sikkert også ut for å spise. Mellomtingen ut å kan du gjerne hoppe over. Alle de tre variantene har lenge vært brukt i norsk, men vi anbefaler altså ikke ut å. Varianten ut og spise og ut og reise har vært den vanligste i skrift i over hundre år. Hvorfor og? Glem for et øyeblikk alt du har lært om den såkalte fortidsprøven. Den fungerer ikke her. På norsk er det som kjent helt vanlig å si «Jeg skal ut» uten noe verb i infinitiv etter hjelpeverbet skal. Vi underforstår et bevegelsesverb i infinitiv før ut, for eksempel dra eller gå. Det er nærliggende å tenke at det er det samme vi gjør når vi sier «Jeg skal ut _ spise». Vi får: Jeg skal (gå) ut og spise. Og er sideordnende, men det betyr ikke at det er snakk om to atskilte handlinger som kan settes i hvilken rekkefølge som helst (som i «jeg skal spise og drikke»). Gå ut (eller bare ut) er innledningen til det som nevnes etterpå. I mange dialekter har gå ut og smeltet sammen til «gåutog» /gåutå/. Ikke hensiktsinfinitiv Før i tida brukte man gjerne bare å (som gjerne ble skrevet at) i stedet for for å (jf. engelsk to, ikke for to). Dette er såkalt hensiktsinfinitiv. Man kunne bruke å + infinitiv også etter et verb i presens eller preteritum: Jeg går ut å spise Jeg gikk ut å spise Ikke mange ville skrevet det i dag. Uttrykket består altså ikke lenger fortidsprøven, som går ut på å bøye det første verbet i preteritum og se om det andre verbet kan bli stående i infinitiv. Det vanlige i dag er enten Jeg går ut for å spise Jeg gikk ut for å spise eller, med verbene bøyd i samme tid: Jeg går ut og spiser Jeg gikk ut og spiste (naturligvis med og uttalt /å/) Siden vi ikke sier «jeg gikk ut å spise», er det liten grunn til å tro at vi bruker denne hensiktsinfinivitiven i «skal (gå) ut _ spise». Også inn og? Regelen gjelder også for lignende uttrykk, som inn og, ned og, bort og, hjem og.
Gi eller gjøre et godt inntrykk?

Spørsmål: Heter det «han ga et godt førsteinntrykk» eller «han gjorde et godt førsteinntrykk»?

Svar: Vi ville nok ha skrevet «gjorde» i denne formuleringen, som handler om at en person skaper et visst inntrykk av seg selv. Formuleringen er i slekt med f.eks. « gjøre et dypt inntrykk på en» og «å prøve å gjøre inntrykk». Det at det heter «å få et godt førsteinntrykk», har nok fremmet bruken av motstykket gi. «Gi inntrykk» brukes ellers særlig i forbindelsen «gi inntrykk av ». I en formulering som «De rene gatene gir besøkende et godt førsteinntrykk av byen» er vi nødt til å velge gi.
Huke av?

Spørsmål: Heter det å huke av eller å hukke av i et skjema?

Svar: Begge deler er i bruk, men vi anbefaler faktisk å hake av eller sette hake. Huke av er mye brukt og kan ikke kalles feil, men uttrykket står ikke i rettskrivningsordbøkene ennå (2021). A check mark er en hake, ikke en huk. Huk er et ganske gammelt ord i norsk, men ikke i en helt relevant betydning (søk etter huk i Grunnmanuskriptet til Norsk Ordbok).
Sablere

Spørsmål: Det er mange som bruker ordet sablere om å kappe hovudet av ei flaske sjampanje. Er det rett?

Svar: Verbet sablere står ikkje i ordbøkene enno, men det er ikkje gale å bruke det. Nettsøk syner at bruken av ordet har auka etter 2010. Det eldste dømet vi finn, er frå Dagbladet 29.12.95 (sjå utklipp nedanfor), og her går det fram at både fenomenet og ordet er nytt i Noreg. Slår ein opp verbet sable i ordbøkene, finn ein ikkje tydinga ‘kappe tuten av flaske’. Verbet sablere er klårt meir etablert i denne tydinga. Det står ikkje i ordbøkene, men det er brukt ein god del i avisene mellom 2000 og 2020. På fransk skil ein mellom sabler (å feire med sjampanje) og sabrer, som er å opne ei flaske med sabel. NAOB har med sabrere med -r- i den relevante tydinga, men grunnlaget for det ordet i norsk skriftkultur er nærmast null – i heile kjeldetilfanget til Nasjonalbiblioteket (nb.no) er det vanskeleg å finne meir enn tre–fire døme frå før 2022. Sabel heiter sabre på fransk, så det å skrive sablere på norsk er parallelt med å skrive sabrer på fransk. Det er ingen avgjerande grunn til at ord for sabelbruk ikkje skal ta utgangspunkt i det eksisterande ordet sabel på norsk. Om fagmiljøet likevel ynskjer å satse på r-varianten (som nokre av dei ferske døma kan tyde på), står dei fritt til det, men l-varianten har altså best feste frå før og ikkje minst best sjanse til å bli forstått av folk flest.
Spekulere i og spekulere på

Spørsmål: Etter min barnelærdom finst det to heilt ulike former for spekulering eller spekulasjon. Å spekulere PÅ eller OVER noko er å fundere på noko. Å spekulere I noko, til dømes i aksjar eller i folks toskeskap, er å gjere noko meir eller mindre tvilsamt i von om vinning. Mange seier no at dei «spekulerer i» noko når dei funderer. Eg spekulerer på om dei gjer rett i det?

Svar: Det er grovt sett nokså nytt å bruke «spekulere i» for «spekulere på/over». Er ein tradisjonelt innstilt, verkar det gale. Vi vil ikkje tilrå å bruke «spekulere i» på denne måten, sjølv om det er svært vanleg. Å spekulere i noko er helst å pønske på korleis ein kan utnytte det til sin fordel. Til og med Det Norske Akademis ordbok, som er svært oppdatert, held skiljet ved lag. Per Egil Hegge har teke ordlaget føre seg i Aftenposten fleire gonger, sist i 2015. Nedanfor er ein statistikk henta frå nb.no (n-gram-tenesta). Her ser vi utviklinga i aviskjelder dei siste tiåra. Det er litt underleg at det semantisk nærskylde lure PÅ ikkje har motverka utviklinga. Dette er forresten eit uttrykk som godt kan brukast meir. Framstillinga ovanfor er noko forenkla. I eldre mål, i svensk og dessutan i danske dialektar finn vi «spekulere i» brukt i vidare tyding. Eit tidleg døme på norsk finn vi i ein ingress frå før krigen: «Tyvene spekulerer i om folk er hjemme.» Ein slik uttrykksmåte kan ha røter i «Tyvene spekulerer i at folk er borte» + «Tyvene spekulerer på om folk er hjemme/borte», men han kan altså òg ha ei eldre rot.
Anspråksløs og fordringsløs

Spørsmål: I en avisartikkel jeg nettopp leste, var ordet anspråksløs brukt. Ordet står ikke i ordboka, men jeg vet jo hva det betyr på svensk. Er det riktig å skrive anspråk på norsk? Eller må man holde seg til fordring eller krav?

Svar: Krav kan hete anspråk på svensk, og anspråksløs betyr det samme som kravløs (smålåten, beskjeden, nøysom) eller ikke kravstor. Både anspråk og anspråksløs må regnes som svesismer (med rot i tysk). Det er ikke galt å bruke dem i norsk allmennspråk, men det er heller ikke nødvendig. Det er ikke mange norske skribenter som bruker disse ordene. Det er mange flere som liker å skrive fordring og å fordre i stedet for krav og å kreve. Noen bruker også adjektivet fordringsløs. Trolig brukes disse ordene mer i norsk enn i dansk, enda vi har ordet fra skriftfellesskapet med dansk. (Gregers Werles ideale fordring har nok bidratt til det.) Men i det store og hele er det ingen grunn til å sky de enkle og kravløse ordene krav og kreve der de er dekkende. Partisippet krevende er litt lettere å skrive og uttale enn utfordrende. Men det kan være litt av en utfordring å skrive enkelt og smålåtent.
Ord med både æ, ø og å

Spørsmål: Eg lurer på om vi har ord med både æ, ø og å i seg.

Svar: Vi har nokre samansetningar med alle tre, som blåbærsyltetøy og sjåførlærar. Ei viktig gruppe er ord med øy + væring: måløyværing, måsøyværing, vågsøyværing. Andre grupper er ord med spørsmål: lærespørsmål, lærlingspørsmål, lækjarspørsmål (bokmål legespørsmål), ned- og oppvæpningsspørsmål. søksmål: ærekrenkingssøksmål. målføre: målføreopplæring. Vidare har vi m.a. færøymål, låglønnsnæring og skjærgårdsøl (nynorsk skjergardsøl). Med litt fantasi kan du sikkert laga fleire sjølv, men du kan ikkje rekna med at alle vil godta dei som brukande norske ord.
Tolking eller tolkning på bokmål?

Spørsmål: Er tolking ‘det å tolke’, altså selve tolkeprosessen, mens tolkning er produktet eller resultatet av tolkingen?

Svar: Ifølge Bokmålsordboka er det ikke noe klart betydningsskille mellom tolkning og tolking. Det er altså ikke som med paret bygging / bygning, som er et skoleeksempel på det skillet du nevner. Det er fullt mulig å bruke tolking om handlingen (det rene verbalsubstantivet) og tolkning om resultatet, hvis man ønsker det. Det er et mønster som gjelder for mange liknende ordpar. Men det er nok ikke lett å skille konsekvent mellom formene i praksis, og grunnlaget for det er diskutabelt. Ulike «fag»? Mange vil gjerne skille på grunnlag av fagområde også, for eksempel mellom dikttolkning med -n- og f.eks. tolking til tegnspråk uten -n-. Det logiske grunnlaget for dette er tynt, men det speiler et språkhistorisk mønster: Det ordet som viser til det mest praktiske og direkte, har oftere den særnorske formen (- ing), mens det som viser til «finere» og mer abstrakte ting og sysler, har en form fra skriftfellesskapet med dansk (her: - ning brukt i vanlig verbalsubstantivisk betydning). En annen måte å gjøre tolking «finere» på, er å legge til for- og skrive tolkning, jf. for eksempel bibelfortolkning (= bibeltolking). Men det er ikke nødvendig. Hva skal man velge? Det er ikke obligatorisk å rette seg etter de tendensene til mønstre som er omtalt ovenfor. Du kan for eksempel velge den formen som faller mest naturlig, og holde deg til den.
Medlemskap eller medlemsskap?

Spørsmål: Skal ein skrive medlemskap eller medlemsskap? Det heiter jo medlemsland, så då må det vel bli medlems skap?

Svar: Nei, det heiter medlemskap, altså utan nokon ekstra s (binde-s). Medlemsland er ei samansetning av to sjølvstendige ord: medlem + land. Samansetningar får ofte binde-s, og alltid når medlem er førsteledd. Medlemskap er derimot ikkje ei samansetning av to sjølvstendige ord, for skap kan ikkje stå på eigne bein. Skap i denne tydinga er berre eit såkalla suffiks, som -het og -else. Når vi legg til eit suffiks, heiter det avleiing. Avleiingar får ikkje automatisk den binde-s-en som samansetningar med same fyrsteledd får. Somme lurer på kvifor det «likevel» heiter fellesskap med to s-ar. Svaret er at vi ikkje har nokon binde-s her heller, men dei to ledda felles- og - skap. Rett nok kjem felles historisk sett av felle (eldre félagi) pluss genitivs-s, men i dag reknar ein felles som eit sjølvstendig ord.