hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Tjenestemann eller tjenesteperson?

Spørsmål: Kan man bruke tjenesteperson i stedet for tjenestemann?

Svar: Det er foreløpig (2017) bare tjenestemann og tenestemann som står i rettskrivningsordbøkene, med betydningen ‘offentlig funksjonær som ikke er embetsmann’. I den nye tjenestemannsloven blir ordet byttet ut med statsansatt. Tjenestemann er brukt i lov om statens tjenestemenn fra 1983: Med «tjenestemann» menes enhver arbeidstaker i statens tjeneste som ikke er embetsmann. I lov om utenrikstjenesten fra 2002 finner vi ord som utenrikstjenestemann og fagtjenestemann. I det hele tatt står ordet sterkt i lovverket og mediene. Det er ikke så rart, for tjenestemenn er unektelig kortere og mer fyndig enn tjenestepersoner. Men like støtt som sjømenn (kontra sjøpersoner) står tjenestemennene ikke, som vi straks skal se. Personene kommer Ordet tjenesteperson finnes knapt før år 2000, og før år 2008 utgjør det sjelden over en promille av forekomstene i en stor avisbase vi har tilgang til. Så øker det kraftig, særlig i og etter år 2014. Store norske leksikon nevner både (offentlig) tjenesteperson og offentlig tjenestemann. På regjeringen.no ser vi at politiet har sluttet å bruke ordet tjenestemann. På lovdata.no er tjenestepersonene likevel i et lite mindretall. Sammensetninger med person har et noe papirknitrende preg som nok gjør det vanskeligere å få «mann» ut av norske yrkesbetegnelser. Tjenestemann er på noen måter mest praktisk, for det er kort og innarbeidet. Språkrådet vil likevel ikke stille seg i veien for en språkbruk som oppfattes som mer kjønnsnøytral. Hele problemet oppfattes nok mer som kjønnspolitisk enn som språkfaglig. De ulike fagmiljøene får selv velge hva de vil bruke. Både tjenestemann og tjenesteperson har den fordelen framfor alternativ som statsansatt eller statstilsatt at de lettere inngår i sammensetninger. Dessuten gir de nok et sterkere inntrykk av den myndighet som følger med det å være i offentlig tjeneste. Men i loven som i 2017 erstatter tjenestemannsloven, er det altså statsansatt som er valgt. Se ellers veiledningen « Kjønnsbalansert språk ». Oppdatering: Regjeringa har bestemt at statlige yrkestitler heretter skal være kjønnsnøytrale, se Aftenpostens nettutgave 8.3.2020.
Interessert i interesse?

Spørsmål: Jeg har sett de utroligste skrivemåter av interessert, men det skal vel fremdeles skrives slik jeg her har gjort?

Svar: Det kan du være sikker på! Ordet kommer av interesse, som er sammensatt av latin inter ‘mellom’ og esse ‘være’. Interesse og interessert skal altså skrives som i overskriften her. Interessert er et av de ordene folk slår mest opp i ordboka. Et nettsøk i oktober 2014 viste omtrent denne fordelingen på norske nettsider (med preposisjonen «i», avgrenset til site:no): interessert 4 680 000 (korrekt stavemåte) intressert 106 000 intresert 33 400 interressert 25 200 inntresert 21 700 intrisert 15 300 innteresert 14 600 innteressert 8 220 interissert 7 360 intrissert 3 680 inntrisert 3 570 innterissert 1100 interrissert 505 inntrissert 295 innterressert 179 innterrissert 2 intrissirt 1 intresirt 1 (Kommentar 2020: I tillegg er inntressert brukt en god del.) Det er ikke rart at folk bommer når de skriver, for man hører jo sjelden ordet uttalt med fire stavelser. Det er vanlig å svelge en stavelse. For å forklare skrivemåten må vi vise fram byggesteinene i ordet. Det er inter + esse, som er latin for mellom + være. Det skal bli interessant å se om det blir mer interesse og mindre intrise o.l. på nettet i framtida.
Hamster

Spørsmål: Vi sit og diskuterer om det heiter ein hamster eller eit hamster? Kan de avgjera saka? Kjem forresten hamster av å hamstra eller omvendt?

Svar: Svaret er ein hamster – den hamsteren. Og substantivet ligg til grunn for verbet. I den digitale boksamlinga til Nasjonalbiblioteket (bokhylla.no) leiter vi (våren 2017) nesten fåfengt etter eit hamster før Elin Brodins roman Skade frå 1994. Men kryr av hamstrar i hankjønn både lenge etter og over hundre år attende. Det fyrste sikre «hamster et » i avisspaltene finn vi i Asker og Bærum Budstikke i 1984. Hamstermarsjen «Hamsteret» er på frammarsj for tida. Mykje tyder på at det er born som har gjort hamsteren til eit inkjekjønnsdyr. Simon Flem Devold undra seg i Aftenposten 4.5.2002 over at så mange skreiv til han om «hamsteret sitt». Når ein søkjer etter dyret på norske nettsider no (2017), finn ein lett 20–30 % inkjekjønn. Hamsteren blir dermed meir språkleg jamstilt med marsvinet, ekornet/ikornet og lemenet. Somme meiner at noko av grunnen til språkendringa er at hamster minner om monster bakfrå (sjølve ordet, altså, jamfør -ster). (Noko liknande kan forresten ha skjedd med lemen, som ein gong i tida var eit hankjønnsord (* lemende), men vart omtolka til eit nøytralt ende -ord på line med til dømes eit levende ‘levande skapning’.) Verbet Hamster er kome inn i norsk via tysk og stammar visst frå slovensk eller eit anna slavisk språk. Det er substantivet hamster (tysk Hamster) som er utgangspunktet, og verbet hamstre (tysk hamstern) kjem av dét. Ei avleiing av verbet er substantivet (ein) hamstrar (tysk Hamsterer), altså ein som hamstrar.
År på baken eller nakken?

Spørsmål: Heiter det å ha mange år på nakken eller på baken?

Svar: Det heiter helst å få år på baken og få til dømes politiet på nakken. Men det har vore vanleg å ha så og så mange år på nakken òg. Uttrykket «år på baken» har sjølv mange år på baken. Det finst allereie i gammalnorsk i uttrykket hafa marga vetr á baki, altså vintrar på ryggen, som bak gjerne tydde før. Det handlar om kva ein ber på eller har bak seg, ikkje kva som har auka kroppsvekta. Alternativet mange år på nakken har òg mange år på baken i norsk talemål og litteratur, og det er dessutan brukt i svensk og eldre dansk (sjå tyding 2.5 her), så gale kan det ikkje vere.
Markedssjef eller markedsjef?

Spørsmål: Hva er det korrekte: markedssjef eller markedsjef?

Svar: Riktig skrivemåte er markedssjef, altså med binde-s. Det samme gjelder alle andre sammensetninger med marked og nynorsk marknad: markedsanalyse, markedsføring, markedsøkonomi osv. Du kan gå ut fra et ord som oftest har s etter seg i sammensetning, også har det når neste ledd begynner med s. Med andre ord: Vet du at det heter markeds + føring, kan du regne med at det heter markeds + sjef. Bruk Nynorskordboka og Bokmålsordboka når du er i tvil. Den ordboka som inneholder flest sammensetninger, er Tanums store rettskrivningsordbok, som du også finner på ordnett.no.
Ossetisk

Spørsmål: For nokre år sidan høyrde vi mykje om Ossetia i media. Kva slags språk er ossetisk?

Svar: Ossetisk er det berre om lag 600 000 menneske som talar, og dei som gjer det, høyrer heime i Kaukasus. Dei to hovuddialektane heiter digor eller vestossetisk (mindretalet) og iron eller austossetisk (fleirtalet). Ordet iron tyder både ‘ein ossetar’ og ‘ossetisk’. Landet ossetarane bur i, kallar dei sjølve Iriston. Eit nordaustiransk språk Dialektnemninga iron minner mykje om landsnamnet Iran, og det skal vera eit historisk samband mellom dei to orda, for både ossetisk og persisk er iranske språk. Dei iranske språka deler ein inn i nordvestiranske, sørvestiranske, nordaustiranske og søraustiranske. Ossetisk er eit nordaustiransk språk, jamvel om det er eit av dei iranske språka som høyrer heime lengst vest (nordvest). Ossetisk er sterkt påverka av andre språk i Kaukasus som det ikkje er i slekt med, til dømes georgisk. Det viktigaste austiranske språket er pasjto, det eine av dei to hovudspråka i Afghanistan. Persisk eller farsi, som er det viktigaste språket i Iran, er eit sørvestiransk språk. Indoeuropeisk opphav Både norsk og ossetisk er indoeuropeiske språk. Det er ikkje lett å sjå at språka er skylde, men her er tre døme som viser slektskapen: Ossetisk arm-arm-i tyder ‘frå arm til arm’, dvs. ‘frå hand til hand’, dwar tyder ‘dør’, og dænd-ag tyder ‘tann’. Ossetisk er etterkommar etter språket til skytarane, alanarane og sarmatarane, som var mektige iranske nomadefolk nord for Kaukasus alt fleire hundreår før Kristus. Alfabetet Den eldste kjende teksten på ossetisk er frå 941 e.Kr. og er skriven med greske bokstavar. Frå 1844 skreiv dei ossetisk med det russiske (kyrilliske) alfabetet. I 1923 gjekk dei over til det latinske. Dei gjekk attende til det russiske alfabetet i Nord-Ossetia i 1938 og i Sør-Ossetia i 1954. I tida mellom 1939 og 1954 brukte dei det georgiske alfabetet i sør. Bokstaven æ er eit særkjenne for norsk, dansk, islandsk, færøysk – og ossetisk. Når bokstaven æ står saman med kyrilliske bokstavar, ser det veldig framandt ut. Her er eit vers frå juleevangeliet på ossetisk og nynorsk (Lukas 2,15): Зæдтæ сæ цурæй уæларвмæ куы сивгъуыдтой, уæд фыййæуттæ кæрæдзийæн загътой: «Уæдæ фæ­цæуæм Вифлееммæ æмæ фенæм, цы æрцыди — Хуыцау нын цæй тыххæй фехъусын кодта, уый.» Då englane hadde fare frå dei og attende til himmelen, sa gjætarane til kvarandre: «Lat oss gå inn til Betlehem og sjå dette som har hendt, og som Herren har kunngjort oss.» (Omsetjinga frå 1978/1985)
Distrikts-Norge

Spørsmål: Vi har en diskusjon her om hvordan Distrikts-Norge skal skrives. I ett ord eller med bindestrek, med store eller små bokstaver?

Svar: Den riktige skrivemåten er Distrikts-Norge, altså med stor forbokstav i begge ord og bindestrek mellom ordene. Slik bør en skrive alle liknende sammensetninger med landsnavnet: Bygde-Norge, Fotball-Norge, Fastlands-Norge, Helse-Norge, Idretts-Norge, Innlands-Norge, Kunnskaps-Norge, Skole-Norge, Utdannings-Norge, Utkant-Norge, Vinter-Norge osv. Det samme gjelder navn på byer: Festspill-Bergen, Sommer-Oslo, Teater-London osv. Ja, vi kan ta med alle steder og områder som skrives med stor forbokstav: Fastlands-Lofoten osv. Det er siste leddet i slike sammensetninger som er hoveddelen av ordet. Sommer-Oslo er et slags Oslo. Ordet for sommervarianten av Oslo betrakter vi altså som et egennavn som fortjener den samme store forbokstaven som selve Oslo. Logikken kan diskuteres, og vi kan forstå at noen synes skriftbildet er pussig, men skrivemåten stemmer i alle fall med den vi bruker i andre områdebetegnelser, som Nord-Norge, Mellom-Europa osv. Det er enklest slik. Merk at det er andre regler for sammensetninger der fellesnavnet står til slutt. Det heter enten oslosommer eller Oslo-sommer. Hverken helheten eller hovedordet sommer er egennavn.
Ølet eller ølen eller øllen?

Spørsmål: Heter det ølet eller øllen?

Svar: Ølet er det tradisjonelt korrekte i norsk, men vi kan også skrive ølen hvis vi sikter til en porsjon med øl. Drikken/brygget/sorten = ølet Øl har alltid vært et intetkjønnsord i norsk. Man brygger (et) øl, ikke en øl, og så smaker man på ølet. Porsjonen kan også være = ølen Det man får servert, er også et øl, men da tenker vi helst på sorten eller brygget. Med utsagnet «en øl til» ber vi om neste glass eller flaske. Noen vil da si at «det var en god øl», men det er aldri feil å si «godt øl», tvert imot (med mindre det smaker vondt, selvsagt). Når man ber om «en øl», er det altså en slags kortvariant av en flaske e.l. med øl. «En øl» om en ølporsjon kan derfor til en viss grad sammenlignes med «en barn» om en barnebillett. Merk at få foreløpig sier flere øl(l)er, så noe typisk hankjønnsord er det ikke. Noen sier også «ei øl» (vel av ei flaske øl), men hunkjønnsvarianten har ikke fått plass i det offisielle skriftmålet. Uttalen Uttalen /øll/ med kort ø har spredd seg kraftig i den senere tid, men fremdeles utgjør nok Oslo-folk en ganske stor andel av dem som uttaler ordet slik. Skrivemåten øl er et aldri så lite avvik innenfor bokmålsrettskrivningen, og med ujevne mellomrom fremmes det krav om å reformere øl til øll (og smør til smørr). Skrivemåten med enkelt konsonant kan sammenlignes med den vi finner i småord som til og vel, som av praktiske grunner har beholdt den gamle skrivemåten med enkel konsonant. Men dette er ikke substantiver, så sammenligningen halter. Uansett: I overgangen fra dansk til bokmål tok man ikke bryet med å endre skrivemåten til øll. Både dansk og landsmål hadde jo øl (danskene riktignok med uttalen /øll/ og bøyningsformer som øllet/øllen − øller). Dessuten var det mange som sa /ø:l /med lang ø, og uttalen ble nok uansett regnet som valgfri (som i f.eks. smør).
Trygd og trygding

Spørsmål: I eldre nynorske tekstar er trygd og trygding nytta om heilt andre ting enn i bokmål. Kva er grunnen til det?

Svar: Det korte og greie ordet trygd var ein gong i tida det viktgaste nynorske motstykket til «sikkerhet» og «garanti». Å trygda var å forsikra, og trygding var forsikring. Utgangspunktet for utgreiinga er dette enkle systemet med tradisjonell nynorsk og bokmål: trygg = sikker å tryggja = gjøre sikker trygd = sikkerhet, garanti trygding = forsikring Trygd no På det økonomiske området er trygd ‘garanti’ (trygd for lånet), og det å «stille sikkerhet» kan vera å «gje trygd». «Sikkerhetsdokument» i banksamanheng er etter ordboka lånetrygddokument. Trygd kan enno brukast slit, men ein bør syta for at meininga går fram av samanhengen. Ordet kan ikkje brukast fritt i samansetningar. Til dømes er trygdefond tvitydig, så «sikkerhetsfond» er tryggingsfond eller sikringsfond (det siste då med ei litt anna avgrensing enn i bokmål), og «sikkerhetsrett» (jf. «pantesikkerhet» o.a.) er no tryggingsrett (trass i at pantetrygd er brukande). I bokmålsnær nynorsk er trygd berre ei viss form for offentleg forsikring eller tilskot, som i bokmål, jf. ordet folketrygd. Om ein ikkje vil nytta trygd, kan ein bli nøydd til å ty til sikkerheit ein gong iblant. (Merk: Ikkje bruk sikring ukritisk.) Ein kan truleg ikkje alltid gå beint på underomgrep som garanti, kausjon og pant. Ein kan heller ikkje utan vidare ta sjansen på trygging/sikring, for desse orda er ikkje alltid innarbeidde i den aktuelle tydinga. (Finn du ikkje samansetninga i rett tyding på nb.no, bør du styra unna.) Trygging/sikring mot tap er likevel greitt. I verne- og forsvarstyding (jf. safety og security) har vi alltid hatt ordet tryggleik, men før dekte trygd meir av denne typen sikkerheit òg. Trygding Trygding var før det vanlege nynorskordet for forsikring. I samansetningar var det likevel ofte trygd- som galdt. «Forsikringspolise» heitte lenge kort og godt trygdebrev. Etter kvart vart trygding meir og meir nytta for å presisera at det galdt forsikring, ikkje trygd i den innsnevra tydinga. Framgang for orda, men innsnevring av tydinga Her er eit utklipp frå Statsspråk 4/2011:
Nordisk råd eller Nordisk Råd?

Spørsmål: I mange norskspråklege dokument som gjeld det nordiske samarbeidet, nyttar ein skrivemåtane «Nordisk Råd» og «Nordisk Ministerråd», altså med stor forbokstav òg i «Råd» og «Ministerråd». Men er ikkje det gale?

Svar: Det rette er «Nordisk råd», slik det står til dømes under oppslagsordet «nordisk» i Tanums store rettskrivningsordbok, og «Nordisk ministerråd». Namna har liten forbokstav òg på den offisielle nettstaden www.norden.org/no.
Mål, målsetting, formål

Spørsmål: Det ser ut til at formål, målsetting og mål ofte brukes i samme betydning. Men de tre ordene betyr vel ikke det samme?

Svar: Formål, målsetting og mål har dels sammenfallende betydning, dels separate bruksområder der de ikke kan erstatte hverandre. Det er vanskelig å gi klare regler for bruksområdene. I Bokmålsordboka er det satt opp slik (fellesnevnere understreket her): formål ‘sak; endelig mål, sikte; tanke, hensikt, plan ' mål (bet. 9) ‘sted en er på reise til, endepunkt; noe en arbeider for, strever etter å oppnå; formål, plan, mening’ målsetting ‘program, plan, mål ' (og dessuten 'det å fastsette et mål som skal nås’) Som vi ser, overlapper de tre ordene hverandre i det at de alle kan bety både ‘plan’ og ‘mål’. Mål kan sies å være mest allment. Det er dessuten det vanligste ordet for selve de tingene/tilstandene/resultatene vi prøver å (opp)nå. Formål viser gjerne til hensikten eller meningen med noe snarere enn resultatet. (Ellers kan formål bety ‘sak', som i et godt formål.) Målsetting viser egentlig til handlingen å sette mål. Selve de målene vi setter oss, og som vi kanskje når, er jo ganske enkelt målene. Men målsetting brukes ofte i stedet for mål, uten god grunn. (Målsetting kan også bety ‘det å sette mål på detaljene i en konstruksjonstegning e.l.’. Å målsette er altså en fagterm.) Målsetning med -ning er utenfor rettskrivningen, se egen artikkel om dette ordet.
Å brette opp ermene

Spørsmål: Jeg har lenge trodd at «å brette opp ermene» er det rette, og at «å brette opp armene» er feil. Men da jeg googlet begge variantene, fant jeg forbausende mange oppbrettede armer! Og en lærer jeg kjenner, mente at «å brette opp armene» er det det heter fra gammelt av. Kan jeg få en kommentar til dette?

Svar: Skriv helst brette opp ermene. Ordbøkene skiller fremdeles tydelig mellom en arm (kroppsdel) og et erme (del av et klesplagg). Det siste er avledet av det første. Mange vil riste på hodet om man skriver «brette opp armene». En bør skrive ermene. En bør også bruke erme i uttrykk som «å riste noe ut av ermet» og «ha et ess i ermet». En annen sak er at mange bruker arm om begge deler og faktisk ikke har ordet erme i sitt vokabular. De vil naturlig si «brette opp armene». Dialektalt er det altså ikke nødvendigvis galt. Vi vil likevel anbefale å skille mellom arm og erme i skrift. På nynorsk kan eit erme også hete ei erm, som er eldgammelt, med bøyningen den erma – fleire ermar – alle ermane (eller ermer – ermene).
Sangere og musikere

Spørsmål: Hvorfor skilles det mellom sangere og musikere og mellom sang og musikk? Er ikke sang musikk?

Svar: At sang er en form for musikk, ser vi av begrepene vokalmusikk og instrumentalmusikk. Men musikk kan også brukes om bare det siste. Musikk har altså en vid og en litt mindre vid betydning. Hva som er ment, går oftest fram av sammenhengen, om det da er viktig. Er sang nevnt i samme setning, er musikk ofte bare instrumentalmusikk. Sang er så sentralt i tilværelsen at det fortjener et eget ord. Men presiseringen instrumentalmusikk er et litt tungvint motstykke til daglig bruk. Det kalles ofte bare musikk. Så hvis vi skal være helt sikre på at sangen klinger med i musikkbegrepet, er det greit å si sang og musikk, selv om det går litt på akkord med logikken. Hvordan begrepsutviklingen har vært historisk, tør vi ikke si, men sang og musikk er noe av en fast frase, sikkert flere hundre år gammel. Går vi lenger tilbake, til de greske musene, er musikkbegrepet imidlertid svært vidt og omfatter bl.a. lyrisk diktning. Men dette er jo ikke relevant i dag.
Al og avl

Spørsmål: Kan ordene al(e) og avl(e) brukes om hverandre?

Svar: Avl er først og fremst (re)produksjon av nye individer (forplantning), mens al kan brukes om oppdrett i vid forstand (inkludert avl i den snevre betydningen). Men bildet er mer sammensatt. Avle Verbet avle betyr 1 ‘dyrke’: avle poteter, heimavla tobakk, 2 ‘få avkom, gi liv’: avle barn og overført ‘skape, være opphav til’: vold avler vold. I særnorsk tradisjon er avl (opprinnelig = ‘styrke, makt’) knyttet til a) forplantning og reproduksjon, snarere hos mennesker enn hos (andre) dyr, og til b) markens grøde (derav avling, før gjerne også avle). Ale Verbet ale brukes mest med betydningen ‘fø opp, oppdrette, oppfostre’: ale opp kalver. I særnorsk tradisjon har det i tillegg dekket reproduksjon, altså produksjon av nye individer: hesteal osv. Al er i utgangspunktet både produksjon og oppfostring av dyr. Det kan også bety ‘avkom’ (al etter et dyr). Men bruksområdet er blitt innsnevret. I dansk finnes ikke al, så avl og oppdrett dekker der det hele. I Etymologisk Ordbog over det norske og det danske Sprog (1903) står det: Betydningen «opdrætning af husdyr» har avl fået derved at det har erstattet det gamle al, som endnu bruges i Norge, f. e. dansk hesteavl – norsk hesteal [...]. Det samme har fundet sted i Sverige [...] Forskjell mellom språkene/målformene Det gamle systemet for dyr kan framstilles slik: Dansk: avl (men opdræt fyller ut på oppfostringssiden; al finnes ikke) Særnorsk: al (men noe avl på reproduksjonssiden, og dessuten avl i flere andre betydninger) Bokmål og nynorsk i dag står i en uklar mellomstilling når det gjelder fordelingen av ordene. Substantivene avl og avle har tapt terreng i planteriket (fruktavl og kornavl heter helst fruktdyrking og korndyrking, og resultatet er avling). Sammenhengen mellom avl og planlagt reproduksjon av dyr er blitt mer entydig, jamfør innavl, utavl og avlsarbeid. S ystemet kan framstilles noenlunde slik: Bokmål: avl om reproduksjon, avl/oppdrett om hele produksjonen, sjelden al, og da helst bare om oppfostringen Nynorsk: avl om reproduksjon, al om oppfostringen eller hele produksjonen, nå oftere avl/oppdrett (som i bokmål) I mange sammensetninger brukes avl ofte uten nyanse: feavl, husdyravl, svineavlslag, som i dansk. Særlig i tradisjonell nynorsk kommer i stedet al inn bildet. Al brukes ikke (lenger) spesifikt om reproduksjon, men f.eks. husdyral kan fremdeles dekke både produksjon og reproduksjon. Før hadde vi f.eks. Norsk sau- og geitalslag. Oppdrettslaks kunne i prinsippet like godt hett alelaks. Man kan i prinsippet skille mellom alsdyr/aledyr på den ene siden og avlsdyr på den andre slik at det første er ‘livdyr’ i motsetning til slaktedyr, mens avlsdyr er dyr som skal ha avkom. Bøyning Å avle bøyes slik: avler – avlet/avla − har avlet/avla (bokmål) avlar – avla − har avla (nynorsk) Å ale bøyes aler – alte – har alt (bokmål og nynorsk) aler – alet – har alet (konservativt bokmål) el – ol – har ale (konservativ nynorsk) Nynorskvarianten el − ol − ale er nesten lik gammelnorsk, mens alet – alet (bokmål) følger et tradisjonelt dansk-norsk mønster. Begge disse variantene er lite brukt nå.
Innbygger av Gibraltar

Spørsmål: Hva kalles en innbygger av Gibraltar?

Svar: I Tanums store rettskrivningsordbok er det opplyst at en innbygger av Gibraltar kalles gibraltarer på bokmål. På nynorsk blir dette gibraltarar. Bøyningen av innbyggernavnet blir dermed slik: Bokmål: (en) gibralt a rer – (denne) gibralt a reren – (flere) gibralt a rere – (alle) gibralt a rerne Nynorsk: (ein) gibralt a rar – (denne) gibralt a raren – (fleire) gibralt a rarar – (alle) gibralt a rarane Gibraltar uttales /sjibr a ltar/. I den vanlige uttalen av innbyggernavnet er trykket flyttet til den neste a-en, jf. understrekingene. Adjektivet er gibraltarsk. Det Norske Akademis ordbok plasserer trykket på den andre a-en i dette ordet også.
To punktum etter forkortelser?

Spørsmål: Skal det være to punktum etter en forkortelse som står til slutt i en setning? Eksempel: «Viser til samtale av 4. juni d.å..»

Svar: Nei, to punktum skal aldri stå etter hverandre. I tilfeller som dette får punktumet til slutt i forkortingen en dobbeltfunksjon og markerer også avslutningen av setningen. Står det et annet tegn til slutt, som kolon, spørsmålstegn eller utropstegn, har punktumet bare forkortelsesfunksjon og er obligatorisk, for eksempel slik: «Jeg er cand.jur.!»