hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Klokkertro, kullsviertro

Spørsmål: Når og hvordan oppstod ordet klokkertro? Er det en sammenblanding av kullsviertro og klokkerkjærlighet?

Svar: Klokkertro ‘sterk og urokkelig tro eller overbevisning’ er ikke mye mer enn hundre år gammelt i norsk, og det er hovedsakelig et etterkrigsord. Det kan godt være en sammenblanding av andre ord. Det er vanskelig å si sikkert hvor gammelt klokkertro er. Et søk i Nasjonalbibliotekets samling av digitalisert litteratur (www.nb.no) gir bare ti spredte treff før 1945, det eldste fra Aftenposten i 1896, i et korrespondentbrev fra Sverige. I Sverige hadde man allerede ordet klockartro og regnet det som knyttet til klockarkärlek og kolaretro (jf. Svenska Akademiens ordbok). Vi kan ta en nærmere titt på de to ordene som klokkertro hevdes å stamme fra. Klokkerkjærlighet Klokkerkjærlighet er det i alle fall noe muffens med. Ifølge Ordbog over det danske Sprog er det en feiloversettelse av amour de clocher ‘sogne- eller bygdepatriotisme’ (etter at clocher fikk utvidet betydning fra ‘kirketårn’ til ‘kirkesogn’). Det var forresten ikke mye brukt i norsk litteratur før helt på tampen av 1800-tallet. Men det fantes i både dansk og svensk. Kullsviertro Kullsviertro går ifølge Bevingede ord tilbake til tysk på 1500-tallet (notert av Luther). Det er knyttet til en anekdote om en kullbrenner som ble spurt om hva han trodde på, og svarte: «Hva kirken tror.» På et nytt spørsmål: «Hva tror da kirken?» svarte han: «Hva jeg tror.» Ordet er kjent på mange språk, fra svensk (kolaretro) til nylatin (fides carbonaria). Vi har fått det fra dansk. (I norsk talemål heter det helst «køl(a)brenner», og kull brenn eren har stort sett sluppet unna fanatikerstempelet.) Fra kullbrenner via klokker til klokke Kullbrennerne forsvant fra kulturlandskapet og etterlot seg stedsnavn som Kølabånn. Klokkere var det fremdeles mange av. Kanskje de måtte ta kullbrennernes angivelig uforbeholdne tro og kjærlighet på sin kappe? Men klokkertro kan også ha stått på egne bein fra starten av og gitt god mening både for andre bygdefolk og for presten. De siste tiåra har også klokkeren bleknet i folks forestillingsverden. Han er faktisk i ferd med å forsvinne fra det ordet han en gang muligens visket kullsvieren ut av. I dette tilfellet er tidens tann rett og slett klokka. I dag (oktober 2014) er klokketro mer utbredt på nettet enn klokkertro! Første sted vi finner ordet klokketro i litteraturen på nb.no, er i en bok fra 1964, fra Lutherstiftelsen av alle ting. Det står til og med «naiv klokketro». Men VG var ute ti år tidligere og kunne fortelle at Sven Rydell har klokketro på Malmö. Likevel er selve ordet klokketro mest et særnorsk fenomen.
Knehøne og lårhøne

Spørsmål: Hva er ei knehøne og ei lårhøne, og hva er opprinnelsen til disse ordene?

Svar: I Nynorsk etymologisk ordbok (1919) står det under knehøne at ordet er synonymt med lårhøne og dessuten med høne alene. Høne er i denne sammenhengen et ord for det kvinnelige kjønnsorganet, og brukt om personer er betydningen ‘svak, karakterløs person, reddhare’. Høne og lårhøne har vært brukt slik særlig på Østlandet, mens knehøne har større utbredelse. I idrettsspråket i dag brukes lårhøne om en skade som skyldes spark eller støt mot låret, og noen bruker knehøne om skader av dette slaget som er forvoldt med kneet. I litteraturen: fra politikk og presse Bladmannen Billing i Ibsens En folkefiende (1882) oppsummerer det greit: «Aslaksen er en knæhøne, en fejg karl; der er ikke mands mod i ham.» Redaktøren i Bjørnsons Redaktøren er ikke snauere: (Og i talen «Om at være i Sandhed» skildrer Bjørnson psyken til redaktører som ordlegger seg på denne måten.) Knehøne stod kanskje første gang på trykk i Aftenposten den 10.3.1869, i en anmeldelse av studentfarsen «Naar Pressen fører Krig». Det fremgår at publikum moret seg da ordet ble brukt av «morgenbladsreferenten» mot en «stortingsaspirant». Også Knud Knudsen (bokmålets bestefar) har nevnt at ordet særlig ble brukt av Morgenbladet som skjellsord rettet mot tingmenn og venstrefolk. Ordet har altså en antiparlamentarisk historie, men i folkelig talemål ble det nok satt knehønestempel på høyresiden også. I alle fall svarte venstrepressen etter hvert med samme mynt. Den opprinnelige betydningen må på dette tidspunktet ha bleknet, litt som tilfellet senere har vært med kødd. Merk at knehøne var et av få særnorske ord som ble brukt i det stort sett danske språket på den tiden. Få av de store skribentene på 1800-tallet hadde inngående kjennskap til norsk folkemål, så det er kanskje ikke så underlig om de brukte et opprinnelig grovt ord uten å være klar over hva det kom av. Det er rart at ikke engang språkgranskeren Knudsen kom på at det kan ligge noe seksuelt til grunn for ordet. Men Aasmund Olavsson Vinje visste beskjed. Han skrev følgende i en fotnote i 1869: Lårhøne er nok også gammelt i talemålet, og lenge var det regnet som dialekt eller slang. (I dialektordsamlinger står det ‘usedelig uttrykk’.) Så ble det spredt gjennom idrettsspråket, jf. boka Slang og sjargong (1962): I dag er det blitt en idrettsmedisinsk fagterm, som denne gode artikkelen i Tidsskrift for Den norske legeforening viser. Men merk at det står ei i sitatet ovenfor. Det hender at høna gjennomgår et kjønnsskifte i avisspaltene og blir til knehønen eller lårhønen. Hvis man i det hele tatt har a-endelser i språket, bør a-en i høna være den aller siste man skifter ut med -en.
Og, og å eller og for å?

Spørsmål: Kva er rett? Ho drog heim for å eta og kvila. Ho drog heim for å eta og å kvila. Ho drog heim (både) for å eta og for å kvila.

Svar: Alt dette er grammatisk rett. Her er det berre å bruka språkkjensla. Vel det som verkar mest praktisk og samstundes får fram den nyansen har i tankane. Den siste varianten høver dersom ein vil understreka at nokon har to sjølvstendige føremål. Det er mest aktuelt der handling nummer to er noko heilt for seg sjølv og er formulert med fleire eller færre ord enn handling nummer ein. Ekstremt døme: «… for å sjå etter om mannen hadde stått opp, og for å eta middag». Den andre varianten svarar til /for å eta å å sova/ i talemålet. Han fell kanskje mellom to stolar. Den fyrste varianten er oftast dekkjande. Det viktigaste er at du ikkje skriv * å eta å kvila, sjølv om det er det du seier. Det vi har føre den siste infinitiven her, er ikkje infinitivsmerket å, men bindeordet (konjunksjonen) og, uttalt /å/. Dette og -et samordnar to infinitivar under eitt infinitivsmerke.
Gå i baret

Spørsmål: Kva tyder det eigentleg å gå i baret?

Svar: Ifølgje Bokmålsordboka tyder det ‘å bli lurt, dumme seg ut; bli ruinert ’, medan Nynorskordboka seier ‘ tape heilt, ryke; dumme seg ut’. ‘Å bli lurt’ er ei nyutvikling. D ei mest tradisjonelle tydingane er med to andre uttrykk ‘ å gå i vasken ’ (om ting) og ‘ å måtta gje tapt ’ (om folk). Det handlar om at det ber nedover, til golvet eller bakken, der vi finn baret. Tradisjonell bruk Dette er eit særnorsk ordlag som lenge var mest brukt i nynorsk og i trøndersk og austnorsk bygdemålslitteratur. Steinar Schjøtts Dansk-norsk ordbok (1909) er den fyrste trykte kjelda der vi finn uttrykket. Der står det under han gik i hundene saman med det gjekk til kosts (i bytta) med han. Går vi til eldre dialektkjelder, finn vi mest av uttrykket i nordtrøndersk. Der handlar det om å tapa (jf. måtta i golvet, bita i graset). Lenger sør, på det indre Austlandet finn vi andre bruksmåtar: Når noko går i baret, går det om inkje (= blir ingenting av). Det nærskylde «å bossa i baret» er å ta feil. Både i sør og nord kan det å gå i baret òg vera ‘å bli ruinert, gå konkurs’ eller til og med ‘å døy’. Det heiter òg at det gjekk eller barst i baret med den og den. Når det berst i baret med to motstandarar, er det slåstkamp. I ei Oslo-basert slangordbok frå 1952 (Ulf Gleditsch) tyder å gå i baret å bli full. I 1962 står det i ei anna slangordbok (av Ingvald Marm) at det er teke opp i Oslo-sjargongen etter krigen om ‘å bli lurt, å gå fem på’. Opphav Opphavet er ukjent, seier Bokmålsordboka, medan Nynorskordboka ymtar om ein samanheng med verbet å berja ‘slå’ (jf. fortidsformene barde – har bart). Det er tvilsamt. Det er god grunn til å tru at det opphavleg handlar om bar frå gran og furu. I gamle dagar kunne golvet for det fyrste vera barstrøydd, og for det andre hadde ein gjerne bar på dørhella til å kosta av skorne på. Den «trønderske» tydinga ovanfor kan lett knytast til bar på golvet (jf. leik og slagsmål, som selskapsleiken å ta ryggtak), medan den «søraustlandske» kan knytast til bar både innanstokks og utanstokks. Somme meiner det handlar om dyregraver (feller) dekte med granbar, og det verkar jo logisk. Problemet er at ingenting tyder på at dette ordlaget tradisjonelt er brukt i samband med fangst.
Leddsetning som krever komma?

Spørsmål: Er den første delen av setningen nedenfor en leddsetning, slik at den skal avsluttes med komma? «Etter enda en vaskesyklus, tilsettes skyllemiddelet.»

Svar: Nei. Foranstilte leddsetninger skal riktignok avsluttes med komma, men dette er ingen leddsetning. Det viktigste kjennetegnet på en setning er at den inneholder et verb som er bøyd i presens eller preteritum. Formuleringen Etter enda en vaskesyklus … inneholder ikke noe verb i det hele tatt. «Etter enda en vaskesyklus» er bare et preposisjonsuttrykk, bestående av preposisjonen «etter» og utfyllingen «enda en vaskesyklus». Leddsetninger innledes gjerne med underordnende konjunksjoner (før kalt subjunksjoner) som hvis, når og at. Vi kan lage en leddsetning av eksempelet, slik: Etter at en vaskesyklus er ferdig, tilsettes … Her er det riktig med komma. Legg merke til at vi har fått et verb i presens, nemlig er.
Nedlasting eller nedlastning?

Spørsmål: Jeg oversetter en hjemmeside til norsk og lurer på hvordan jeg skal oversette ordet «downloads». Heter det «nedlastinger» eller «nedlastninger»?

Svar: Det er valgfritt: nedlastninger eller nedlastinger. Det ser ut til at de fleste velger den enkle varianten uten -n-. Det er ingen fastlagt betydningsforskjell mellom variantene, men den n-løse varianten står enda sterkere i utellelig betydning (nedlasting av …).
Kjempeliten?

Spørsmål: Er det god norsk å si kjempeliten? En kjempe er jo diger?

Svar: Vi må regne kjempeliten som et innarbeidet ord i norsk, selv om vi ikke vil anbefale å bruke det i alle sammenhenger. Vi har flere paradoksale forsterkere i norsk. Vi kan for eksempel si forferdelig fin uten at noen vil tro at vi mener noe annet enn fin. Ungdommelige slangord som dritgodt blir også forstått riktig (selv om eldre språkbrukere nok synes dritvondt er mer logisk). Det er ikke spesielt for norsk at det lages sammensatte adjektiver med litt paradoksale forsterkingsledd. For eksempel har svensk ordet jätteliten, som er helt parallelt med kjempeliten. Mange ord av dette slaget passer likevel dårlig i sakprosa eller i situasjoner der man venter å høre nøkternt «voksenspråk». Noen vil oppfatte kjempeliten som barnslig, og det kan vi ikke gjøre noe med. Kanskje vil ikke kjempeliten bli oppfattet som helt nøytralt før ordet kjempe i sin opprinnelige betydning har forsvunnet fra norsk. Hva som regnes som nøytralt, er ellers avhengig av hvilke alternativ vi har til rådighet. Det at vi godt kan si bitte liten i stedet, gjør kjempeliten til et markert stilistisk valg. Men paradoksale forsterkere kan altså godt bli nøytrale med tida. Ord som svært, meget (= mye) og veldig har opprinnelig betydninger som passer dårlig sammen med liten.
I spill?

Spørsmål: Heter det på spill eller i spill?

Svar: Når noe er i fare, står det PÅ spill. Å sette noe på spill er å risikere (å miste) det. Dette er et gammelt uttrykk, knyttet til vågespill. Hvis man for eksempel setter livet på spill, «spiller» man med livet som innsats. Å sette noe i spill er noe litt annet. Det betyr å sette noe i bevegelse, som en ball eller en brikke i et spill. Noe som kommer/er i spill, gjør seg altså gjeldende, men det ligger ikke nødvendigvis i potten. Som overført uttrykk er det ganske nytt i norsk. I Det Norske Akademis ordbok er i spill definert slik: ‘i en tilstand hvor ting (kan) bestemmes, eller defineres på nytt’. Det er en viss overlapping mellom begrepene: Å sette noe i spill kan jo innebære å sette både dette og andre ting på spill. Hvis man først og fremst sikter til risiko, bør man likevel velge uttrykket å stå eller sette på spill. Å være på spill kan forresten også bety å være på ferde, men den bruksmåten er uvanlig nå.
Ikke apostrof etter engelske ord

Spørsmål: Skal jeg bruke apostrof før genitivs-s-en etter engelske ord?

Svar: Nei, bruk s på vanlig måte. Det heter for eksempel «Microsofts kontorer i Oslo» og «Wodehouses romaner». Hvis det engelske ordet står i flertall, altså med s-endelse, blir det apostrof etter: «Aker Solutions' treningssenter» (eller bedre: «treningssenteret til Aker Solutions»), «New York Times' kritikerfavoritt».
Over 20 kuldegradar og liknande

Spørsmål: Viser formuleringa «over 20 kuldegradar» til høgare eller lågare temperaturar enn 20 kuldegradar?

Svar: Det meteorologisk korrekte er å bruka over om høgare temperatur på både pluss- og minussida, altså varmare vêr. Over svarer til varmare når vi tenkjer på 1 a, 2 og 3 nedanfor. 1 a) tal på plussida (høge tal: varmare) 1 b) tal på minussida (høge tal: kaldare) 2) «temperatur», som i uttrykket «høg temperatur» 3) høgare kvikksylvsøyle på gradestokken Alt dette går ut på det same – så nær som 1 b. Folk brukar over om høgare tal både på plussida (1 a) og på minussida (1 b). Fagleg bruk: under = kaldare, over = varmare På dei gamle gradestokkane med kvikksylvsøyle såg ein at kvikksylvet seig i kulde og steig i varme. Vi snakkar såleis om fallande og stigande temperaturar. I ei setning som temperaturen fell til under 20 kuldegradar ville dei færraste brukt over i staden. Språkrådet rådførte seg med Meteorologisk institutt om denne saka for mange år sidan. Meteorologane stadfeste at dei brukar over og under som om dei las av ein gradestokk (jf. 3 ovanfor). Språkrådet rår til å bruka orda på den måten i skrift – og i tale når ein legg trykket på preposisjonane over/under. Folkeleg bruk av over (med trykk på talet) Likevel har det alltid vore vanleg å seia til dømes over 20 kuldegradar (med trykk på 20) om lågare temperatur enn talet viser til (jf. 1 b ovanfor). Det kan ikkje kallast gale. Det blir stort sett forstått rett, for det er jo sterk(are) kulde som er i fokus. Med ropeteikn etter er det nesten ikkje til å mistyda i skrift heller.
Viser til eller syner til?

Spørsmål: Eg skriv helst syner i staden for viser på nynorsk, som i «det syner seg at det er best». Men når det handlar om å referera til noko, skriv eg viser til. Er det rett?

Svar: Ja, det er heilt rett å visa til noko på nynorsk. Det er bra å skriva syna, men visa er òg eit nynorskord. Visa er ofte jamgodt med syna – og somme tider betre. I uttrykket med til er det best å bruka visa. Det heitte at vísa til alt i gamalnorsk. Det er altså ingen inkonsekvens å skriva visa til, men elles syna. I uttrykket visa bort (jf. utvisa) er visa heilt obligatorisk. Ein må ikkje gløyma at begge verba har e-bøying: å syna/syne – syn er – synte – har synt å visa/vise – vis er – viste – har vist Det er altså gale å skriva * synar og *visar i presens!
Ettspråklig eller enspråklig?

Spørsmål: Hvorfor heter det enspråklig ordbok? Ordboka handler jo om ett språk, ikke én språk.

Svar: Når et adjektivisk ord er førsteledd i en sammensetning, er det vanligvis hankjønnsformen som fungerer som sammensetningsform, også når etterleddet er et intetkjønnsord, jamfør ord som enkjønnet, enegget, høyfjell, grovbrød. Men intetkjønnsformene kommer inn her og der. Vi finner både enspråklig og ettspråklig i Bokmålsordboka.
Lytte til eller lytte på?

Spørsmål: Er lytte på en sammenblanding av lytte til og høre på? Eller kan vi for eksempel lytte på radio, lytte på en cd og lytte på en platespiller?

Svar: Det er ikke bare en sammenblanding. Vi får ta en nærmere titt på både høre på, lytte til og lytte på. Vi kan høre på nesten hva som helst som er lyd eller formidler lyd. Vi kan høre på musikk, radio og plater. Vi kan lytte til det samme. I lytte til radio står radio for radioprogram eller mediet radio. Selve utstyret (radioapparat, platespiller osv.) lytter vi ikke til. Vi kan nok høre på et apparat, men da er det helst for å finne ut om det er noe galt med det. Å lytte er å høre på noe(n) med en viss (helst positiv) oppmerksomhet, en lyttende innstilling, jamfør substantivet en lytter. Det er i nær slekt med å lyde ‘adlyde’. (I tradisjonell nynorsk brukes lyde/lyda (helst med stum d) om begge deler. Eksempel: «Eg fann ut at eg laut lyda bror min og lyda på Stones-plata.») I dansk-norsk skriftspråk på 1800-tallet ble lytte sjelden brukt med på. Det gikk i til, særlig i den positive betydningen vi finner i f.eks. lytte til hvert ord og lytte til gode råd. Det er fremdeles til vi bruker mest når det handler om å ta inn et budskap. Men det er ikke stor forskjell på fjellvettreglenes «Lytt til erfarne fjellfolk» (1966) og et tenkt «Hør på erfarne fjellfolk». Å lytte til råd og å høre på råd er det samme; det betyr helst å rette seg etter rådene, for ikke å si å lyde dem. Lytte på brukes ikke om slik lytting og er mindre brukt i det hele tatt. Men det er gammelt i både i norsk (se betydning 1 b i Norsk Ordbok) og i dansk (se til slutt under betydning 2.2 i Ordbog over det danske Sprog). Vi har alltid hatt en understrøm med lytte på. I noen sammenhenger er det nettopp dette uttrykket vi bruker, som i «Viktig melding. Lytt på radio for nærmere melding» (varslingssignal fra 1964). Her handler det i første omgang om å skru på apparatet og spisse ørene.
Av, ad eller om gangen?

Spørsmål: Heter det én av gangen eller én om gangen?

Svar: Vi anbefaler én om gangen. Av gangen, oftest uttalt /a gangen/, er en omtolkning av ad gangen, som til dels har blitt uttalt på samme vis. Ad gangen, som skriver seg fra dansk, virker ganske stivt og formelt i dag.
Streaming = strøyming eller strauming?

Spørsmål: På bokmål er saka grei: to stream = å strømme, og streaming = strømming. Men heiter det å strøyme eller å straume på nynorsk?

Svar: I denne tydinga tilrår vi e-verbet å strøyme – strøymer – strøymde – har strøymt framfor a-verbet å straume – straumar – strauma – har strauma. Berre spesielt interesserte bør lese teksten nedanfor. Vi har gjort nokre pedagogiske uthevingar. Parverb i norsk I norsk har vi ein del parverb, det vil oftast seia eit sterkt verb (døme: flyte – flaut) på den eine sida og eit svakt e-verb med såkalla omlyd på den andre sida (døme: fløyte – fløytte). Omlyd er eit eldgammalt fenomen med overgang frå au til øy i rota (som her) eller ein av desse overgangane: u til y, o til ø, a til e, å til æ. Hovudmønsteret ved parverb er at det svake verbet er transitivt (det vil seie at det tek objekt), og at det dessutan er kausativt (det vil seie at det tyder 'å få noko til å skje', nærmare bestemt det det sterke parverbet viser til). Fløyte er altså eit transitivt (og kausativt) verb. Kva er problemet? Både strøyme og straume bryt med hovudmønsteret. Begge har i utgangspunktet intransitiv tyding utan å vere sterke verb. Kva av dei to høver då best som transitivt verb (som i to stream something)? Problemet med strøyme er at det er intransitivt frå før: Noko strøymer jo av seg sjølv, det strøymer ikkje noko (eit objekt). Transitiv strøyming er altså ikkje berre ei teknologisk nyvinning, men noko grammatisk uvant. Problemet med straume (ei direkte ny avleiing av straum), er at det ikkje har omlyd (au til øy), og at det har a-bøying. Hovudmønsteret er jo at transitive parverb har omlyd og e-bøying. Men merk at dette mønsteret gjer seg gjeldande når det intransitive verbet er sterkt. Konklusjon: Begge verba og bøyingsmåtane kolliderer meir eller mindre med innarbeidde mønster, men ingen blir totalskadde av det. Vi tilrår det som trass alt er vanlegast av dei to, og som såleis sklir mest umerkande inn i målet elles: strøyme – strøymer – strøymde. Somme har teke i bruk hybriden strøyme – strøymar – strøyma (vel etter mønster av bokmål strømmet/strømma), men den gjer alt endå meir innfløkt, med ein kombinasjon av omlyd og a-ending.
Vev, web eller nett?

Spørsmål: Kva er rett å bruke, vev, web eller nett? Kva med nettside/vevside?

Svar: Begge delar er i og for seg rett, men orda nett og vev tyder ikkje heilt det same. Internett er ein teknisk infrastruktur, mens ei av tenestene (funksjonane) på nettet er Verdsveven (Word Wide Web), med kortforma veven. Det finst fleire andre tenester på nettet: e-post, filoverføring (ftp), fjerninnlogging (telnet), prategrupper (irc) osb. Det er vanleg å bruke nettet både om Internett og om (verds)veven. Ei samling sider på Verdsveven blir oftast kalla nettstad (engelsk «web site») og ei einskild side nettside. For vev kan ein elles skriva både web (sidan 1995) og vebb (sidan 2000) på norsk, vel å merka om det gjeld IT!
Korleis skriv vi oljefondet – med stor eller liten forbokstav?

Spørsmål: Når vi omtalar Statens pensjonsfond utland uformelt som oljefondet, er det rett å bruke liten forbokstav?

Svar: Ja. Rett nok kan tilnamn ha stor forbokstav, men dette kan vi beint fram rekne som ei beskrivande nemning (på line med til dømes statsbudsjettet).
Caffè latte, kaffelatte

Spørsmål: Jeg jobber på en kafé der vi nettopp har begynt å selge caffè latte, men vi vet ikke om skrivemåten er helt riktig.

Svar: Det var full klaff med caffè latte. I den siste utgaven av Tanums store rettskrivningsordbok står det caffè latte. Norsk ordbok (bokmål) fra Kunnskapsforlaget har skrivemåten kaffe latte. Dette er greie varianter som du selv kan velge mellom. Kaffelatte i ett ord er også mulig. Her er den italienske Wikipedia-artikkelen om emnet. I Språknytt 4/2012 finner du forresten en artikkel om matbetegnelser fra italiensk.
Blanding av eller blanding mellom?

Spørsmål: Heiter det blanding av A og B eller blanding mellom A og B?

Svar: Det heiter stort sett blanding av A og B på både nynorsk og bokmål. Blanding mellom har blitt brukt litt i tydinga krysning mellom (dvs. resultatet av kryssing, altså paring av ulike slag), men vi kan sjå bort frå denne varianten.
Uttalen av initiativ

Spørsmål: Hvordan uttales initiativ? Kan man si insjinativ?

Svar: Det finnes ikke offisielle uttalenormer for norsk, men du er i alle fall på helt trygg grunn om du sier /initsiativ/ eller /inisiativ/. Det som står om uttale i ordbøkene, er ikke påbud, men orientering om vanlig og allment akseptert uttale. I eldre uttaleordbøker står det at uttalen er /initsiativ/. Bokmålsordboka og Nynorskordboka oppgir i tillegg /inisiativ/. Det samme mønsteret, altså -tsi- eller -si-, finner vi ved det beslektede verbet å initiere og ved ordet initial. Siden -tsi- er en uvanlig lydsekvens i norsk, har det utviklet seg ymse tilpasninger, som -si-, -sji- og -tsji-, altså for eksempel /inisjiativ/. Vi har inntrykk av at til og med /initsjativ/ og /inisjativ/ – uten i nummer tre – passerer ubemerket i dag. Vi har jo forenklet skrivemåten av liknende samband med -t(s)i- til -sj- fordi uttalen har gått i den retningen, jamfør for eksempel na ti onalteater > na sj onalteater. (Initiere og særlig initial uttales nok likevel oftere mer bokstavrett.) Sløyfer du også den andre i-en i ordet i dagligtalen og sier /insjativ/, går det nok greit, men det kan bli lagt merke til hvis du leser opp en tekst og sluker stavelser på den måten. Og sier du /insji n ativ/, har du sagt farvel til alt som med rimelighet kan utledes av skriftbildet. Da må du regne med negative reaksjoner.