hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Tøye eller tøyle grensene?

Spørsmål: Jeg har alltid sagt å tøye grensene, men i det siste har jeg stadig oftere hørt folk si både strekke grensene og tøyle grensene. Hva er riktig?

Svar: Det heter å tøye grensene. Å tøyle grenser er tull og tøys, ja nærmest grensesprengende språkbruk. Denne sammenblandingen finner vi (med ett unntak) ikke i mediene før i 2006. Uttrykksmåten å strekke grensene (som i dansk) er også unødvendig når vi allerede kan tøye dem. Å tøye grensene er opprinnelig å utvide dem rent geografisk, jamfør dansk udstrække grænsene, men i overført betydning handler det om å overskride dem. Grensetøying brukes mer og mer om å prøve ut sosiale grenser og å bryte dem lite grann. Et nytt og godt uttrykk for om lag det samme er å tøye strikken. Et søk i en tekstsamling hos Nasjonalbiblioteket gir et inntrykk av utviklingen i norsk litteratur. Merk at uttrykkene ikke er helt synonyme, bare overlappende.
E-post eller epost?

Spørsmål: Stadig flere skriver epost. Er det ikke på tide å sløyfe bindestreken?

Svar: Nei. Skrivemåten e-post (og å e-poste) med bindestrek ble vedtatt av Språkrådet allerede i 1995 og er fremdeles offisiell rettskrivning. Skrivemåten e post er fremdeles like uaktuell som iland og abombe. Bokstaven e kom i utstrakt bruk for elektronisk rundt midten av 1990-tallet. I dag har vi således fått bl.a. e-handel, e-forretningsdrift, e-innsyn, e-læring, e-minister og e-sport. Bokstaven brukes også med betydningen ‘energi’, hovedsakelig i ordet e-verk. Skrivemåten står i kontrast til f.eks. elverk og elgitar, der el står for elektrisk eller elektrisitet(s) -. Merk at el ikke regnes som en forkortelse, men som et selvstendig ord (se f.eks. naob.no), selv om grunnlaget for akkurat det er heller tynt. Hovedregelen ved forkortelser Det er lang tradisjon i norsk for å bruke bindestrek etter enkeltbokstaver som står for et helt ord først i en sammensetning. Tenk bare på a-bombe, i-land og u-land, o-fag, p-pille, t-bane osv. Det eneste unntaket fra denne regelen er trolig ubåt, som ble tatt inn i språket for lenge siden. Her er u-en en forkortelse for ‘undervanns’, så bindestrek hadde vært det rette etter hovedregelen (og var faktisk vanlig da ordet var ungt). Ordet ubåt er jo oppbygd på en helt annen måte enn ufisk! Lengre sammensetninger E er en vanlig utlydsvokal (= vokal i slutten av ord). Uten bindestrek i det hele tatt kan det være vanskelig å se grensen mellom leddene i sammensetninger som testepost, jobbepost, svindelepost og juleekort. Det er lettere å lese test-e-post, jobb-e-post, svindel-e-post og jule-e-kort. Sammensetninger med e-post kan virke tungvinte. Det er litt kjedelig å taste inn bindestrekene. Men til gjengjeld får vi tydelige ord. Og bindestrek slipper man uansett ikke helt unna. Merk forresten at vi ikke trenger å ha bindestrek etter post. Altså: e-postadresse. Flere eksempler på skriftbilder: Det er enklere for en leser å avkode e-læring enn elæring. Undervisning av samme slag bør skrives e-undervisning, ikke eundervisning, og elevene bør kalles e-elever, ikke eelever. Trykk og tydelighet Legg også merke til trykket i sammensetninger med foranstilte enkeltbokstavforkortelser. Sammensetningen som helhet uttales med enstavelsestonelag (som i bønder og bøndene, ikke bønner og bønnene). Bindestreken gir derfor et signal om at ordet skal leses på en bestemt måte. Se ellers artikkelen «Hjelp, vi har fått mail» i Språknytt 1/2002. Det står mer om bruk av bindestrek på nettsidene våre.
Fytti grisen!

Spørsmål: Er dette korrekt norsk? En kollega mener det må hete fy til grisen.

Svar: Den milde eden fytti grisen står ikke i rettskrivningsordbøkene, selv om den er svært vanlig. Derimot står nærsynonymene fy til rakkeren og fy til helvete. Ut fra det er skrivemåten fy til grisen med tre ord riktigst, men noen vil nok mene at det ikke ligner grisen. Dette er uansett ikke et sakprosaord, så man kan i grunnen skrive det som man vil, i tekster der det hører hjemme. Det blir en smakssak om man velger fytti grisen eller fyttigrisen. Til uttales /te/ mange steder, så -i- må kunne erstattes med -e-. I noen deskriptive ordbøker står faktisk fyttegrisen og fytterakkern, og det må være greit å skrive det slik også.
Plank, planke

Spørsmål: Kan de fortelja meg skilnaden mellom plank og planke?

Svar: Ein planke er eit langt trestykke av visse dimensjonar (tjukkare enn eit bord), medan plank er ei mengd av slike trestykke. Plankar er teljelege, medan plank ikkje eingong har ei fleirtalsform. Plank er et kollektivt omgrep på line med ord for andre byggjematerialar, som sement og jarn. I Norsk teknisk ordbok (2. utg., Samlaget 1984) står dette:
På dagsordenen

Spørsmål: Heter det «å sette noe på dagsorden» eller «å sette noe på dagsorden en »?

Svar: Det riktigste er «å sette noe på dagsorden en » og «å sette noe på saklist a », som er det samme. Uttrykksmåten er parallell med «stå på programmet», «holde seg til saken» o.l., og dette viser at det må være med en etterhengt bestemt artikkel. I norsk er det vanlig at d og n smelter sammen, og at -en bare uttales -n etter -n, -l, -r, -s, -d og -t. Det er således ikke uvanlig å uttale ordenen /ord'n'n/. Det kan være svært vanskelig å skille det fra /ord'n/, og mange uttaler nok faktisk ordenen med én n. Mange av dem som gjør det, sier nok også gjerne å få noe på /jæærn/ eller /jær'n/, og det er greit, så lenge man holder på hjernen med to n-er i skrift.
Skygge banen

Spørsmål: Hvorfor sier noen «skygg unna» eller «skygg banen» for «stikk av»?

Svar: Å «skygge unna» og «skygge banen» betyr å trekke seg unna eller holde seg unna noe, gjerne en vanskelig situasjon. Dette har sammenheng med adjektivet skygg ‘sky, redd, skvetten’, som har vært ganske vanlig i norsk. Å dra seg skygg unna eller bort er ikke noe nytt i norsk talemålet. Men verbet å skygge i den aktuelle betydningen har vært mindre vanlig. For å finne utgangspunktet for uttrykket du spør om, må vil nok til svensk, der vi finner verbet skygga ‘bli skremt; dra seg unna eller rygge for noe’. (Mye tyder på at hesten opprinnelig er den sentrale figuren i uttrykket.) I norsk litteratur skygges det unna fra midten av sekstiåra, ganske sjelden i begynnelsen. «Att skygga undan» brukes i svensk, men ikke «att skygga banan», så bane-vrien kan være særnorsk. Når uttrykket kommer inn i litteraturen i 1980, er det vanskelig å se hva slags bane det opprinnelig er tale om. I praksis kan det være alt fra vei og fotballplass til søkelys man skygger unna.
Tigerstaden

Spørsmål: Kvifor vert Oslo kalla Tigerstaden?

Svar: Norsk Riksmålsordbok fortel dette: tigerstad (antagelig skapt i tilknytning til Bjørnsons dikt «Siste sang»), familiært, folkelig, brukt i bestemt form om Oslo som en by full av hatskhet og kulde mot fremmede, eller en by full av fristelser og farer: (Bjørnson utslynger) haanende ord mod hele Christiania, denne kolde by, som han tidligere har kaldt «tigerstaden» (Morgenbladet 1889) harmen (hos Bjørnson) over slapheden og tigerstadens bløde vaner (Collett Vogt: Familiens sorg) tigerstaden Oslo har ikke formådd å imponere bergenserne (Aftenposten 1938) I det ovannemnde diktet (s. 173) skildrar Bjørnson ein kamp mellom ein hest (han sjølv) og ein tiger (som symboliserer Oslo).
Øremerking

Spørsmål: Hva er opprinnelsen til uttrykket øremerkede midler? Har det med myntenheten øre eller kroppsdelen øre å gjøre?

Svar: Bakgrunnen for uttrykket øremerkede midler eller tilskudd er merking av ører på husdyr. Verbet øremerke (nynorsk øyremerkje) hadde opprinnelig betydningen ‘sette eiermerke ved brenning, klipping eller lignende i ørene på husdyr’. Ord for ulike varianter av øremerket har det vært mange av. Seinere har verbet øremerke også fått betydningen ‘reservere (midler) for et bestemt formål’. Rundt 1990 overtok formuleringen øremerkede midler for avsatte midler i norske tekster, men vi sier fremdeles helst å sette av penger til noe. Ordet brukes på samme måte i engelsk (to earmark), og den overførte betydningen har vi derfra. Dette må kunne kalles et vellykket oversettelseslån. Ordet er brukt i den nye betydningen i hvert fall så langt tilbake som til 1927. Det opptrer i stortingsforhandlingene for det året og er brukt mer eller mindre slik det er vanlig å bruke det i dag: «[…] disse penger skal ‘øremerkes’ for et spesielt bruk utenfor statskassens normale forbruk.» Boka Nyord i norsk 1945–1975 fører opp flere eksempler, også noen der ordet ikke brukes om penger: […] pundlånet er ikke øremerket til nye skipskontraheringer (Aftenposten 1951) […] de syv mannskapene som er ‘øremerket’ for kommende romferder (Adresseavisen 1961) […] ‘øremerkingen’ av tropper som skal inn under felleskommandoen (VG 1951)
Om eller på kvelden, sommeren osv.

Spørsmål: Hva er riktig? a) på morgenen, på dagen, på kvelden, på natta, på våren, på sommeren, på høsten, på vinteren b) om morgenen, om dagen, om kvelden, om natta, om våren, om sommeren, om høsten, om vinteren

Svar: Både på og om blir brukt med referanse til deler av døgnet og året, men ikke på samme måte. I nyere språk, særlig talespråk, er det en tendens til å bruke på der man før heller brukte om. Om døgnet, med kveld som eksempel Det heter tradisjonelt helst om kvelden klokka x om kvelden Likevel heter det oftest utpå kvelden, langt (ut)på kveld(en) og lignende med såkalt foranstilt modifiserende adledd, for eksempel ord som seint og tidlig. I noen tilfeller er begge variantene gamle i språket – det gjelder blant annet seint (ut)på kvelden / seint om kvelden Merk innslaget av ut på i eksemplene. Det kan forklare at på morgenen er relativt sjeldnere enn på kvelden, for det er helst i forbindelse med nattevåking og sjusoving at morgenen er noe det lir utpå. Med utpå (noe) viser man helst til engangshendelser, mens man bruker om både om engangstilfeller og (særlig) om vane og gjentakelse. Hvordan på brukes, er ikke grundig studert, men det er ingen tvil om at bruken av på kvelden har økt i forhold til bruken av om kvelden. I tillegg ser vi stadig oftere på kveld ene – altså flertall av substantivet brukt om gjentakelse. Om årstider, med sommer som eksempel Det heter helst om sommeren, både om slikt som gjentar seg hvert år, og med referanse til en viss sommer: Jeg var der stort sett bare om sommeren Jeg kom fram i 1935, om sommeren Men: (da det led) utpå sommeren Det er en tendens til at f.eks. tidlig på sommeren viser til engangshendelser, mens tidlig om sommeren viser til årvisse foreteelser. På er en preposisjon som lenge har utvidet virkeområdet sitt i norsk. Trolig sprer den seg også fra tidsuttrykk med på til tidsuttrykk med om. Spredningen har støtte i uttrykk som på dagtid, på vårparten, en viss tid på døgnet o.l. Det er mye dialekt- og sosiolektvariasjon her. Noen steder kan på kvelden, på sommeren osv. være godt og gammelt. Men hvis du ikke har spesielle preferanser, kan du like godt holde deg til det tradisjonelle om i skrift – vel å merke i de enkle uttrykkene om kvelden, om sommeren og så videre, og i alle fall når disse uttrykkene viser til noe som gjentar seg. Du finner noen flere eksempler på sidene 430—431 i Norsk referansegrammatikk.
Rett og riktig

Spørsmål: Vi diskuterer om «helt rett» er like korrekt som «helt riktig».

Svar: I Bokmålsordboka er rett definert som ‘riktig, korrekt’ og riktig er definert som ‘rett, korrekt’. Helt rett er helt riktig, og helt riktig er helt rett. Flere har skrevet og spurt om det er riktig å bruke rett i uttrykk som: rett mann på rett sted rett tid, rett kvalitet, rett pris rett kompetanse til rett tid på rett sted Svaret er ja. At rett har andre betydninger i tillegg, som ‘rak, bein’, er ikke noe problem. Satt på spissen: Alle vet at rettskrivning handler om å skrive rett i betydningen ‘riktig’, ikke ‘rakt’, og at det dermed ikke er noen motsetning mellom rettskrivning og løkkeskrift. Når dette er sagt, må vi legge til at det varierer fra uttrykk til uttrykk om det er riktig eller rett som er mest brukt (i betydingen ‘korrekt’). Det kan derfor være verdt å studere eksemplene i Bokmålsordboka. Litt om opphavet: Ordene er i slekt med latin rectus. Rett (og rettelig) er de eldste variantene i norsk. Senere har vi fått riktig fra tysk (ricthig). Det er egentlig bare rett + ig. Dialektalt har vi forresten også rektig. Rett og riktig er et gjensidig forsterkende par av om lag samme slag som glad og fornøyd.
Stridens eple eller kjerne?

Spørsmål: Jeg ser at dere skriver stridens kjerne på nettsidene deres, og noen skriver sågar stridens eplekjerne på nettet. Bør man ikke holde seg til stridens eple eller sakens kjerne?

Svar: Stridens eple er en flott metafor, men den er ikke helt duggfrisk etter cirka to tusen års flittig bruk i ymse europeiske språk. Med tanke på at en strid er en slags sak, kan det nok forsvares å variere med stridens kjerne, selv om det ikke nødvendigvis betyr nøyaktig det samme som stridens eple. Som det står i Bokmålsordboka, er stridens eple ganske enkelt ‘det striden dreier seg om’. Opphavet er sagnet om striden mellom Hera, Pallas Atene og Afrodite om hvem som skulle ha et eple som Eris hadde kastet til dem. Eplet hadde påskriften «Til den skjønneste». Stridens eplekjerne er å tøye det vel langt, om det ikke er i en humoristisk sammenheng, og sakens eple gir mindre mening enn stridens kjerne. Svenskene skriver stridsäpple, så stridseplet bør også kunne passere. Ellers har vi det mer nøytrale og nøkterne stridsemne, som godt kunne vært brukt mer. (Et godt dialektord for fenomenet er forresten bìtumål ‘en sak man bites om’.) Disse grafene fra et korpus hos Nasjonalbiblioteket gir et visst inntrykk av utviklingen i norske tekster (bøker). Linjene representerer relativ hyppighet i korpuset, ikke absolutte tall.
Hva betyr «vake»?

Spørsmål: Hva betyr vake i ordet valgvake?

Svar: Vake (nynorsk også vòke) betyr ‘å holde seg våken (i et visst øyemed)’. Ordet finnes i norrønt med formen vaka, og det inneholder samme rot som verbene våke og vake. Disse er behandlet i Bjorvand og Lindemans Våre arveord. Sammensetningen valgvake (nynorsk valvake) har vi lånt inn fra svensk (valvaka). Historisk blir vake brukt om en vigilie (av latin for ‘våken’) – en gudstjeneste dagen, kvelden eller natta før en kirkelig festdag, se for eksempel olavsvake / olsok og jonsok ‘sankthans’. I den engelskspråklige verden har man wake over lik. Skikken med likvake var stort sett utdødd her i landet allerede på 1800-tallet. Folkeminnegranskeren Rikard Berge forteller om utviklingen i bygdeboka Vinje og Rauland (s. 85).
Imidlertid, midlertidig

Spørsmål: Når bruker man i midlertidig, imidlertidig, i midlertid og imidlertid? Hvis alle disse er ord, da.

Svar: Bare to av disse ordene/uttrykkene finnes, og de betyr helt ulike ting: midlertidig = som gjelder en kortere tid, foreløpig, provisorisk Eksempler: en midlertidig bestemmelse/ordning, en midlertidig ansatt adv: ordningen gjelder midlertidig imidlertid = likevel, ikke desto mindre Eksempler: Været var fint fra morgenen. Det slo imidlertid fort om. Jeg hadde ikke lyst. Imidlertid lot jeg meg overtale. Det er bare det første av disse ordene (midlertidig) som i dag har noe med tid å gjøre. (Før ble det av og til skrevet imidlertidig, men det er en annen sak.) Før om tid – nå bare til tekstbinding Imidlertid har en gang i tida faktisk betydd ‘i mellomtida, imens’. Det er litt som med ordet samtidig i dag: Når vi sier «samtidig er det slik at», mener vi gjerne bare ‘men det er også slik at’, vi tenker ikke så mye på tidsforholdet. Merk at imidlertid kan være litt sterkere; det kan ha et snev av ‘men likevel’, ‘men samtidig’. Derfor kan man noen ganger bruke nettopp men i stedet for midlertid, hvis man stokker litt om på ordrekkefølgen. Skriver man «men», bommer man aldri på rettskrivningen. Dessverre kan men bli for sterkt i en del tilfeller. Ofte er imidlertid en helt innholdstom tekstbinder. Man kan derfor ikke skifte ordet ut mekanisk. I nynorsk På grunn av det noe papirknitrende preget skal imidlertid helst ikke brukes i nynorsk, der man kommer langt med no og men. Likevel og derimot kan brukes hvis det virkelig er en motsetning inne i bildet, men vær oppmerksom på at disse ordene stundom misbrukes. Er sammenhengen i teksten god, kan ordet noen ganger sløyfes helt. Midlertidig kan på sin side hete mellombels (bel = ‘tidsrom, stund’).
Strek i regninga

Spørsmål: Jeg vet at en strek i regninga er noe som kommer i veien for en plan, men hva slags strek er det opprinnelig tale om her?

Svar: I Ordbog over det danske Sprog finner vi denne forklaringen på streken i regninga/regningen: en streg i regningen (ty. einem einen strich durch die rechnung machen) […] om det forhold, at et regnestykke, regnskab ved overstregning gøres ugyldigt, jf.: overstryge en Regning. […] om noget uventet, som kuldkaster ens beregninger; uheldig omstændighed; afbræk. […] Det var en uventet Streg i Regningen, at min Onkel kommer. Det handler altså ikke om retting av regnestykker, som man kanskje skulle tro. Uttrykket er gammelt i norsk talemål og står allerede i Ivar Aasens Norske Ordsprog (1856) i formen strik i rekningi. Det var brukt i norske tekster i dansk språkdrakt for over to hundre år siden, men det første litterære eksempelet med norsk a-endelse er dette: T. Davidson: Tolleiv Husmands reiser i Norge: øiebliksfotografier og pennetegninger (1915)
«Anmeldelse» til politiet på nynorsk

Spørsmål: Eg er nyutdanna politi, men i denne etaten er lite tilpassa ein nynorskbrukar. Særleg vanskeleg er det å handtere ordet anmeldelse når eg skal skrive nynorsk. Eg synest ikkje melding fungerer.

Svar: Vi er så vane med anmeldelse at både melding og politimelding kan verke rart. Men melding er rett. Vi seier jo like gjerne «melde nokon (til politiet)» som «anmelde nokon …», og på folkemunne heiter «levere anmeldelse» gjerne «melde [det] til politiet». Reint teknisk er det òg beint fram ei melding det er tale om. Anmeldelse er ikkje noko anna enn at politiet blir gjort kjent med saka. Ein politimann som er kjend med ei sak, skriv difor ikkje anmeldelse om saka, men ein rapport, seier Karl Arne Utgård i Juridisk og administrativ ordliste. Melding er slik sett i prinsippet patent, altså i orden. Men eit ord skal helst òg vere kurant, altså i omlaup og innarbeidd. Det kan melding berre bli om politiet nyttar meir nynorsk.
Klokkeslett

Spørsmål: Korleis skriv ein klokkeslett?

Svar: Når det gjeld heile timar, bruker vi tala frå 0 til 24: kl. 9 Skal vi ha med minutt-talet, kan vi bruke fire siffer med eller utan punktum eller kolon. Ein eventuelt null føre timetalet kan sløyfast dersom ein brukar punktum. Her er alternativa: kl. 0905 kl. 09.05 eller kl. 9.05 kl. 09:05 Den utheva varianten har vore den desidert vanlegaste. Den siste skrivemåten vart godkjend i 2014. Skal vi ha med både sekund og tidels sekund, set vi punktum eller kolon føre sekund òg, men komma føre tidels sekund: kl. 14.05.02,3 kl. 14:05:02,3 Regelen for sportstider er den same.
Strikken eller strikket?

Spørsmål: Heiter det ein strikk eller eit strikk (som i til dømes hårstrikk)?

Svar: I tydinga ‘elastisk band el. snor’ er strikk berre hankjønnsord (strikken) i både nynorsk og bokmål. Dette gjeld òg samansetjingar, som gummistrikk og hårstrikk. Men i mange dialektar er strikk inkjekjønn, altså eit strikk (fleire stader uttalt strekk). Strikket er altså ikkje nokon grammatikalsk feil sjølv om forma ikkje finst i rettskrivinga.
Dobbeltmoralisme?

Spørsmål: Er dobbeltmoralisme eit norsk ord? Eg veit kva dobbeltmoral og moralisme er, men dobbeltmoralisme gir ikkje god meining.

Svar: Dobbeltmoralisme er nok helst ei samanblanding av dobbeltmoral og moralisme. Slik står orda i Bokmålsordboka: dobbeltmoral vaklende moral; det å praktisere én moral og dosere en annen, strengere Jamfør: moralisere ofte nedsettende: preke moral, gi formaninger det nytter lite å moralisere moralisme det å legge stor vekt på moral moralist person som legger stor vekt på moral; person som moraliserer moralistisk som er preget av moralisme I tydinga dobbeltmoral er det unødig kompliserande å bruke ordet dobbeltmoralisme. Dersom ein måtte sikte til ei spesiell form for moralisering på fleire nivå, er det mogleg at ordet likevel kan gje meining. Men dét er ikkje den vanlege bruken av ordet.
Inn av det eine øyret

Spørsmål: I Nynorskordboka finn ein uttrykket «gå inn av det eine øyret og ut av det andre». Bokmålsordboka har likeins «… inn av det ene øret …». Denne bruken av «av» i fyrste delen av uttrykket verkar rar. Det bør vel heita «inn gjennom det eine øyret»?

Svar: Det som står i ordboka stemmer, men du har jo rett i at det er rart. Du kan gjerne sløyfa «av». Det er ikkje sjeldan at faste uttrykk inneheld stivna ordbruk som snautt finst i daglegspråket elles. I Nynorskordboka står det at preposisjonen av blir brukt i visse uttrykk som omtolking av opphavleg norrønt at eller dansk ad. Døme på dette er uttrykka «gå inn av døra» (= ‘inn gjennom døra’) og «le av nokon» (= ‘mot, til’) På dansk heiter det «gå ind ad det ene øre og ud af/ad det andet», og varianten med «ad» var vel så mykje brukt som den andre i dansk-norsk på slutten av 1800-talet. Men alt i 1885 gjekk Kristofer Janson føre med eit logisk eksempel og skreiv kort og godt «… ind det ene øre …». Så du kan trygt skrive «gå inn det eine øyret og ut (eller ut or) det andre».
Bygg eller bygning?

Spørsmål: Vi har ein liten diskusjon gåande om bruken av bygget og bygningen. Kan det vera rett at ein ikkje bør bruka bygg om ferdigbygde hus?

Svar: Ja, langt på veg stemmer dette med tradisjonen. Unntaket er visse slags store bygningar, helst i samansetningar. Nynorskordboka seier dette om bygg og bygning: bygg 1 bygning o l som er under arbeid el. som (nyleg) er ferdigbygd. Døme: bustadbygg / nybygg / råbygg / arbeide på eit bygg 2 større bygning. Døme: industribygg / lagerbygg 3 byggjetiltak bygning 1 (større) hus. Døme: fabrikkbygning / hovudbbygning / offentleg bygning / bygningane på garden var i god stand 2 *bygnad (1) Bygg kan altså ifølgje ordboka brukast både om ein bygning som er under bygging, og om ein større bygning som er ferdigbygd. Det er særleg i samansetningar det blir nytta i den siste tydinga: nybygg, tilbygg, forretningsbygg, industribygg, Postgiro-bygget. Det er rett at eit vanleg hus eller ein liten bygning som er teken i bruk (og ikkje lenger er nybygg), helst ikkje heiter bygg. Det kan vera greitt å halda seg til dette skiljet. Fagspråklege oppslagsverk som Arkitekturleksikon (Abstrakt forlag) og Byggteknisk fagleksikon (Universitetsforlaget) gjer det. Men merk at bygning sjeldan er feil. Mange samansetningar på -bygg (som lagerbygg) er nyare særnorsk utvikling – praktisk, men ikkje obligatorisk. Nedanfor er ein artikkel om det same frå boka Råd om språk (Språkrådet, 1981):
Gyllen eller gylden?

Spørsmål: Hvorfor skriver så mange gylden for gyllen? Det er også noen som sier gylden med d. Men i Bokmålsordboka på nettet står det at gylden bare er en myntenhet?

Svar: Det er bare gyllen som er korrekt etter rettskrivningen, og slik har det vært siden 1917. I bestemt form heter det den/det de gylne (ikke gyldne). Gyllen henger sammen med ordene gull og å forgylle, som også skrives med to l-er. Før 1917 var det riktig å skrive gylden, som i dansk. Men heller ikke i dansk sier man gylden med -d-. D-uttalen har nok rot i tidligere norsk uttale av dansk skrift. På gammelnorsk het det gull og gullinn.
Se sitt snitt

Spørsmål: Jeg lurer på hvor uttrykket «å se sitt snitt» har sin opprinnelse? Jeg veit at det betyr å utnytte en mulighet man får, gjerne raskt, men hvor kommer det fra?

Svar: Uttrykket se sitt snitt betyr opprinnelig å se en mulighet til å bruke et skjæreredskap. Snitt i uttrykket se sitt snitt kommer via lavtysk fra tysk s chnitt. Dette substantivet er avledet av verbet schneiden, som betyr ‘å skjære’. Du kan lese mer om ordet i Ordbog over det danske Sprog (se under 6.2). Ifølge Nynorsk etymologisk ordbok kan det være tale om lån fra et tysk uttrykk der Schnitt har betydd ‘vinning, fordel’ (jf. at ‘innhøsting, skurd, kornskjæring’ er en av betydningene av Schnitt). Utgangspunktet blir uansett det samme. Schneiden har sitt motstykke i norsk snide. Det hjemlige motstykket til snitt er sned (med stum d). En nær slektning er snei ‘avskåret stykke’.