hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
På grunn av at eller fordi?

Spørsmål: Jeg har hørt at man ikke kan bruke at etter på grunn av. Stemmer det?

Svar: Det er ikke galt å si eller skrive på grunn av at, men det finnes mer elegante løsninger. Vi kan nesten alltid skrive fordi, for eller siden i stedet. Dette er godt språk: « Fordi ingen kom på skolen i går, ble det ingen undervisning.» Dette virker derimot oppstykket og litt pludrete (småpratete). « På grunn av at ingen kom på skolen i går...» Foran et substantiv er på grunn av likevel den eneste løsningen: « På grunn av fraværet ble det ingen undervisning.»
Alexander eller Aleksander (pavenavn)?

Spørsmål: Jeg vet at konger, fyrster og tsarer skal skrives Aleksander på norsk, som i Aleksander den store. Dette står det jo også på Språkråd-lista over historiske navn. Men hvordan er det med paver?

Svar: Vi anbefaler skrivemåten Aleksander for pavenavn òg.
Regionsleder eller regionleder?

Spørsmål: Jeg arbeider i et bransjeforbund som er delt inn i regioner med hver sin leder og hvert sitt styre. Heter det da regionleder eller regionsleder, regionstyre eller regionsstyre?

Svar: Det er valgfritt med s i sammensetninger med region-. Tanums store rettskrivningsordbok (Oslo 2005) inneholder flere sammensetninger enn Bokmålsordboka og er en god kilde i denne sammenhengen. Alle sammensetninger som der er nevnt under region, har valgfri binde- s: regionbok/regionsbok, regionplan/regionsplan, regionplanlegging/regionsplanlegging, regionsjef/regionssjef osv. Det ser ut til at region - uten s er det eldste og tradisjonelt mest brukte i mange av ordene med region(s). S-en er altså ikke nødvendig, men den sprer seg, sikkert fordi mange andre ord på -ion har s i sammensetning. De ordene du spør om, er ikke med i Tanums, men mønsteret er klart: Det er valgfritt med binde-s i disse ordene. Det gjelder også regionreform/regionsreform, som er blitt et aktuelt ord. Regionreform er det vanligste.
Forårsake på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter forårsake på nynorsk? Eg ser at somme skriv føresake, men det har eg aldri høyrt før.

Svar: Føresake må ein ikkje finne på å skrive. Det har inga rot i nynorsk. Sjå løysingane på listene nedanfor. Nynorskordboka har faktisk teke inn forårsake (godkjent i år 2000), men det har vore lite brukt i nynorsk før. Det er naturlegvis mykje betre enn føresake, men det har ikkje rot i norsk folkemål, som er det nynorsken er bygd på historisk. (Andre årsaksformuleringar som er lite brukte i nynorsken og dialektane, er avstedkomme, foranledige, forvolde og frambringe. Desse orda står ikkje i Nynorskordboka.) Vi bør sjå oss om etter betre alternativ når vi skriv nynorsk. Vi trekkjer fram dei viktigaste nedanfor. X HAR FORÅRSAKET Y er/var årsak til er grunnen til er opphavet til har gitt opphav til Av og til høver det enkle gjere: har gjort at Ikkje gløym meir spesifikke uttrykksmåtar: X HAR FORÅRSAKET STORE ØDELEGGELSER har gjort/valda stor skade Det passive motstykket er ofte lett å skrive om: Y ER FORÅRSAKET AV X kjem av skriv seg frå er ei følgje av Ikkje ver bunden av ordfølgja ovanfor. Løysingane under «X har …» kan ofte brukast under «Y er … » og omvendt. Berre pass på at det blir logisk.
Smakebiter fra eller av?

Spørsmål: I forbindelse med en utstillingstekst diskuterer vi hva som er rett preposisjon i denne setningen: «Utstillingen presenterer smakebiter av/fra det museet har samlet inn av gjenstander de siste ti årene.»

Svar: Det er nok vanligst å bruke «smakebiter fra» når det vises til en rekke ting, og vi vil anbefale det her. Hvis dere bruker «av», kommer «biter av» i forgrunnen, og det kan bli rart. Ser man for seg noe som et hele som det kan tas stykker av, er jo «av» det rette, jf. «smakebiter av brødet» og dermed overført «smakebiter av det og det materialet», for eksempel. (Riktignok er «det museet har samlet inn» et hele, men rekken av gjenstander klart framme i ytringen.)
Stinn brakke

Spørsmål: I dag stod det i avisa at det blir «stinn brakk» på fotballkampen mellom Noreg og Tyskland. Men heiter det ikkje «stinn brakke»?

Svar: Jo, det heiter stinn brakke, som er ein humoristisk vri på fullt hus. «Ei brakk» gir meining i dialektar med apokope (der det òg heiter « ei bøtt» osv.), altså nord for Dovre, men finst kanskje somme andre stader òg. I skrift heiter det i alle tilfelle ei brakke, og på nynorsk i tillegg ein barakke, som var vanlegare før. Ordet har vi via tysk og fransk frå italiensk baracca, som har tydd ‘fjølbu, telt for soldatar’. Bokmålsordboka definerer det slik: ‘provisorisk, oftest enetasjes, trebygning til midlertidig innlosjering av soldater, arbeidsmannskap eller lignende’. Ganske meiningslaust verkar «stin brakke», som vi òg finn på nettet. Kanskje er det nokon som berre har lese ordet i inkjekjønn og tolka stint som stin med lang i + t? Stinn om stappfull, tjukk og stiv er eldgammalt i norsk, og stint av folk er heller ikkje nytt. Stinn (‘tjukk’) luft er òg gammalt. Det har dessutan lenge vore mogleg å vere stinn av gryn i både bokstavleg tyding og metaforisk (= ‘rik’), men det har mindre med saka å gjere. Stinn brakke er Oslo-slang på sitt mest originale og kreative. Uttrykket er særleg brukt om smekkfulle konsertlokale. Det dukkar ikkje opp i allment tilgjengelege skriftlege kjelder før i 1982, men det var i vanleg bruk i musikarmiljøet i Oslo gjennom heile 1970-talet. Det kan sannsynlegvis tilskrivast jazzpianisten Øistein Ringstad, som i alle fall ganske sikkert nytta uttrykket frå scena på Down Town Key Club i Oslo allereie i andre halvdel av 1960-åra. Vi takkar Per Husby, Bjørg Eriksen og Carl Petter Opsahl for desse opplysningane.
Pågripa på nynorsk?

Spørsmål: Kan ein bruka verbet pågripa på nynorsk? I Nynorsk ordliste står verbalsubstantivet pågriping, men ikkje verbet pågripe eller pågripa.

Svar: Ja. Pågripa er oppført i dokumentasjonsordboka Norsk Ordbok. Sidan 2016 har ordet òg stått på lista over ord av dansk og tysk opphav som kan førast opp i nynorsk e ordbøker og ordlister til skolebruk, da med merknad om at ordboka eller ordlista bør ha tilvising til meir tradisjonell uttrykksmåte. Ordet har no kome inn i Nynorskordboka med definisjonen ‘arrestere (på grunnlag av mistanke); gripe; hekte’. (Merk at ein ikkje kan arrestera nokon utan mistanke eller dom.) I Jon Gisles Jusleksikon står det at anholdelse, pågripelse og arrestasjon er synonym. Bøyinga er slik: å pågripe/pågripa – pågrip – pågreip – har pågripe (oftast uttalt /har pågrepe/) Det stemmer at verbet pågripa kom seinare inn i nynorsk enn partisippet pågripen og verbalsubstantivet pågriping. Før skulle ein helst bruka meir folkelege synonym, som arrestera eller hekta, sjå dette utklippet frå ordboka Med andre ord av Magne Rommetveit: Skal ein bruka gripen eller knipen, bør ein leggja til noko, som av politiet eller for det og det. Ein som er pågripen, er mistenkt og kanskje sikta, men er ikkje fengsla i tydinga ‘dømd til fengselsstraff’. Innan tre dagar etter pågripinga skal ein framstillast for tingretten, som kan gje orskurd om varetektsfengsling (i opp til fire veker).
Alvorlighetsgrad og andre alvorlige saker

Spørsmål: Hva er forskjellen mellom alvor, alvorlighet, alvorsgrad og alvorlighetsgrad? Når er det riktig å bruke hva?

Svar: Alvorlighetsgrad er et ganske nytt ord i norsk (om lag sytti år gammelt), og det primære bruksområdet er gradering av skade, ulykke og sykdom. Her er det innarbeidet i litt tekniske sammenhenger, og det må godtas. Det har også sin plass i «rubrikknorsk», f.eks. i tabeller og overskrifter, men det er sjelden nødvendig i tekst uten teknisk eller statistisk vinkling. I løpende tekst ellers bør det renskårne substantivet alvor (eller adjektivet alvorlig) brukes mest mulig, nå som før. Alvorsgrad er en nyere og litt lettere variant som gjerne kan brukes som alternativ til alvorlighetsgrad, særlig i nynorsk. Alvorlighet er en annen mulighet i bokmål, men ordet er noe gammeldags og sjelden mer presist enn alvor. Det finnes nok en forestilling om at alvor er den subjektive følelsen/holdningen, mens ordene alvorlighet og alvorlighetsgrad må til for å karakterisere objektive forhold. Men dette synet er ikke i samsvar med tradisjonell språkbruk. Det heter tradisjonelt å forstå situasjonens/sakens alvor eller nå helst: alvoret i situasjonen/saken. Se for eksempel Ordbog over det danske Sprog under alvor 2.2. Å skrive situasjonens eller sakens alvorlighetsgrad er altså en slags overpresisering med kansellistisk preg, men uten godt grunnlag i dansk eller norsk. Her er et oversyn over forholdet mellom uttrykkene fra et utvalg bokkilder på nb.no: Et søk i mediearkivet ATEKST viser hvordan den stive uttrykksmåten har vunnet fram i det siste, fra null i 1990 til over femti prosent i 2017:
Ein app?

Spørsmål: Kan ein skriva app for applikasjon i datasamanheng? Korleis skal ein eventuelt bøya og uttala det?

Svar: Du kan skriva og bøya app som eit vanleg hankjønnsord: bokmål: en app – appen – apper – appene nynorsk: ein app – appen – appar – appane Det går altså nett som kopp. Du kan uttala det som du vil, æpp eller app. Bruk gjerne a-uttale, så kjem det på line med t.d. /jass/ for jazz. Sjå meir om datatermar på nettsidene våre.
Å kjenne lusa på gangen

Spørsmål: Jeg har uten hell prøvd å finne opprinnelsen til uttrykket «å kjenne lusa på gangen». Kan dere hjelpe meg?

Svar: Dette munnhellet er sikkert to hundre år gammelt, og kanskje mye eldre. Det handler om å trekke slutninger på grunnlag av erfaring: Atferden (her: ganglaget) viser hvilken skapning man har med å gjøre. I mange munnhell møter vi dyr som mennesker før i tida kjente godt. Vi har mange munnhell med lus. Andre gangen man får lus, merker man det på ganglaget til lusa. Når dette luse-uttrykket brukes om mennesker, betyr det at noen har røpet seg gjennom atferden og vakt et minne om tidligere «lus». Man vet hva slags type som er på ferde, og hva man har i vente. I engelsk-norske ordbøker er uttrykket oversatt med ‘know what to expect of certain people’. Det er altså tale om gange i betydningen ‘det å gå; ganglag; fotslag’, med tostavingstonelag (som i bønner, ikke bønder). Munnhellet kan varieres med ganglaget eller på nynorsk også gonga (av gonge). Dansk har at kende sine lus på gangen/travet.
Ordet case (som case)

Spørsmål: Heter det en case eller et case på norsk? Hva heter worst case scenario på norsk? Og hva med fagordene case og case study?

Svar: På norsk kan ordet være både hankjønn (casen) og intetkjønn (caset). Case kommer av latin casus (på norsk kasus), som betyr sak eller tilfelle/fall. Ofte kan disse andre ordene brukes i stedet. Noen ganger er eksempel like brukbart. Worst case scenario og lost case Worst case på engelsk er verste fall på norsk, så worst case scenario kan oversettes med verstefallsscenario eller ofte rett og slett det verste eller verst tenkelige utfallet (eventuelt den verst tenkelige situasjonen eller de verst tenkelige utsiktene). Direkte oversettelse fører ofte til oppstyltet språk. Vi skriver helst ikke «verstefallsscenarioet er at det og det skjer» hvis det er nok å skrive «i verste fall skjer det og det ». På samme vis: Tapt sak er en i og for seg god oversettelse av lost case, men noen ganger blir det bedre norsk hvis vi velger et uttrykk med håpløs(t), fortapt, fåfengt, nytteløst eller bortkasta. Case study Case study oversettes gjerne til casestudie på norsk, men det er også mulig å skrive kasusstudie, tilfellestudie (jf. svensk fallstudie) eller eksempelstudie (nynorsk også dømestudie). Det kan også hete kasusundersøkelse, tilfelleundersøkelse eller eksempelundersøkelse. Saksstudie står det i Wikipedia, og det rimer med at case/kasus betyr både ‘tilfelle ’ og ‘ sak’. Men sak er av de videste begrepene vi har, så man kan ønske seg et mer entydig uttrykk. Merk: Bruker man casestudie på norsk, bør man skrive det nettopp slik, uten bindestrek.
Et iskaldt glass melk

Spørsmål: Kan man si «et iskaldt glass melk» når det egentlig er melka som er kald, ikke glasset?

Svar: Uttrykksmåter som «et iskaldt glass med melk» og «en varm kopp med kaffe» er ikke uvanlige i talemålet, og de kan uten videre godtas i de fleste sjangrer og sammenhenger. Uttrykket et glass melk er en såkalt mengdehelhet bestående av mengdeordet et glass + artsordet melk. Det du reagerer på, er altså at adjektivet iskaldt står til mengdeordet i stedet for til artsordet (melk). Men det er rimelig å se det slik at adjektivet står til helheten (glasset med melk), og da er uttrykksmåten mer logisk tilfredsstillende. Hvis du vil lese mer om dette, kan du slå opp i Finn-Erik Vinje: Moderne norsk (Universitetsforlaget 1987), side 192. Vinje nevner der formuleringen «en sterk kopp med kaffe», som han vil godta. Noen vil nok skille etter sjanger.
Underlag for varme kjelar

Spørsmål: Finst det noko norsk ord for ei korkbrikke, fjøl eller liknande til å setje varme gryter og panner på? Eg har sett det omtalt som «dings til å sette varme ting på», men det verka no litt tungvint.

Svar: Nokre ord for slike brikker er bordskånar, gryteunderlag, varmebrikke. Meir spesielle innretningar er rist og brannfot. Eit nykonstruert ord for det same er hambus. Det vart lansert i radioprogrammet Mamarazzi i 1999. I Nomenklatur for drikkestell (1983) finn vi dette:
Norge på nynorsk?

Spørsmål: Kan ein skrive Norge på nynorsk?

Svar: Nei, berre Noreg. Formene Norig og Norge var jamstilte i landsmål/nynorsk frå 1917 til 1938, men sidan 1938 har Noreg vore eineform. I 1996 gjorde nynorskseksjonen i Norsk språkråd framlegg om å innføre Norge som sideform attåt Noreg, men dette vart avvist av Kulturdepartementet (jf. denne artikkelen på nettsidene våre). Denne artikkelen frå Språknytt nr. 2/1974 gir att ein tekst av Magne Rommetveit om ulike syn på denne saka. Her står det òg litt om den tradisjonelle uttalen av namnet i ulike målføre. Jakob Naadlands utgreiing Noreg er namnet frå 1954 er tilgjengeleg digitalt her.
Et prosent? Nei.

Spørsmål: Heter det én prosent eller ett prosent?

Svar: Prosent er et hankjønnsord. Det heter én prosent – den prosenten. Ordet står i ordbøkene. Trykk på koden m., så ser du selv. «Et prosent» er blitt ganske vanlig hos barn og unge.
Norsk talemål: typer og utfordringer

Spørsmål: Hvilke typer norsk talespråk finnes i dag, og hvilke utfordringer står vi overfor på dette området?

Svar: En kan blant annet skille mellom disse talemålsvariantene: geolekter (geografiske varianter; normalt kalt dialekter eller målfører) sosiolekter (sosiale varianter) etnolekter (norsk som tales på fremmedspråklig bakgrunn) normalisert talemål (skiftmålspreget talemål som blant annet brukes av folk i radio og fjernsyn) Det er svært vanlig å veksle mellom variantene eller bruke forskjellige mellomting etter situasjonen. Videre finnes det slang, sjargong og gruppespråk som språkbrukerne kan være mer eller mindre preget av, særlig på grunnlag av yrke og alder. Et eksempel på gruppespråk er ungdomsspråk; det kan ta opp i seg trekk fra etnolekter, sosiolekter og dialekter, og er sterkt preget av nyere slang. Dialekt og status Det er fremdeles mange levende dialekter. Hvor mange man skal regne med, kommer an på hvor fint man vil dele inn dialektkartet. I Norge er dialektbruk vanligere i mediene enn det er i mange andre land. Likevel står dialektene overfor utfordringer. De påvirkes lett av mer dominerende språk. De fleste steder blir talemålet mer likt over større områder, og de større byene påvirker omlandet; dette kalles regionalisering. På Østlandet ser en at et oslopreget eller standardpreget talemål overtar mange steder der de tradisjonelle dialektene dominerte tidligere. Dialektbruk har fått høyere status med tida. Men det gjelder ikke all dialektbruk. Statushevingen har gått hånd i hånd med minkende særpreg i grammatikk og ordforråd. Dialektord og -uttrykk som ikke er kurante i bokmål, har aldri hatt generelt høy status. Det slås ofte hardt ned på bruk av slike ord. Studier av ordtap viser at den delen av det norske ordforrådet som ikke også finnes i vanlig bokmål, er i ferd med å forsvinne helt. Dessuten mister mange dialekter brukere, og rekrutteringen av nye generasjoner svikter noen steder. Det tyder også på at statusen til dialektene kan være noe overvurdert. Det er delte meninger om oppløsningen av de tradisjonelle dialektene. Språkrådet mener at det er viktig å respektere talemålsvariasjon og -tradisjon, og at det er negativt dersom dialektene endres fordi dialektbrukerne ikke møter respekt. Dette gjelder også sosiolekter og nye etnolekter. Språklig mangfold, også dialektmangfold, kan ses på som noe positivt. Andre språk Etnolektene ser foreløpig ikke ut til å bli faste språkvarianter som overføres mellom generasjonene eller spres til andre brukere av norsk i særlig grad. Noen mener at engelsk er en stor trussel mot norsk talemål. Språkrådet mener at det ikke er noen fare for at engelsk vil erstatte norsk i overskuelig framtid, men det er ingen tvil om at norsk påvirkes av engelsk, særlig ved at ord og uttrykk skiftes ut. Her er talemålet foreløpig mer utsatt enn skriftmålet.
Helt ko-ko og klin kokos

Spørsmål: Er slanguttrykket ko-ko eller kokko, altså ‘sprø, avsindig’, egentlig det samme som kokos? Og hvorfor heter det klin kokos?

Svar: Det første ordet skal etter ordbøkene skrives ko-ko. Det er ganske sikkert gjøkens ko-ko eller beint fram gjøk, fra engelsk. Kokos har trolig et annet opphav, knyttet til nøtta. På engelsk betyr cuckoo båd e ‘gjøk’ og ‘dum’ eller ‘sprø’. Helt kokko finner vi i norsk litteratur fra 1956 (første gangen er det i en oversettelse). Klin Klin i klin kokos er trolig engelsk clean, som vi også finner i f.eks. klin edru. Uttrykket har i så fall rot i sjømannsspråk. Ifølge språkforskeren Ragnvald Iversen var klin svært utbredt i Oslo-sjargong før krigen, særlig i klin gær’n (galen). Noen mener at kombinasjonen av klin og gal tyder på at utgangspunktet er klinisk (jf. klinisk gal). Dette hevdes i bl.a. Bokmålsordboka, men problemet er at det finnes få spor etter uttrykket klinisk gal eller sinnssyk i eldre tekster. (Derimot finner vi klinisk edru ganske tidlig, fra 1948.) Veien kan eventuelt ha gått mer direkte fra clinically insane, som har vært brukt i engelsk. I Evensberget og Gundersens oppslagsbok Bevingede ord (1991) fortelles en besnærende historie om O. Mustad og Søns import av kopra (kokosmasse) og kokosolje under 1. verdenskrig. Et stort parti ble liggende og råtne, og på emballasjen skal det ha stått clean cocos. Det er ingen tvil om Mustads kokosimport, og i 1918 tok for øvrig et parti kopra fyr, kanskje det samme? På Wikipedia er dette likevel ganske overbevisende avvist som folkeetymologi, for det er ingenting som heter clean cocos på engelsk. Men merk at clean copra nok er et begrep. Det norske kokos kan uansett ha blitt satt inn etter clean. Kokos Fra 1934 finner vi klin kokos/kokus/kokkus/kokkus på trykk og fra 1943 helt kokkos osv. (Merk at det før var mange som sa og skrev kokusnøtt.) Vi har altså eldre belegg for helt kokos enn for helt ko-ko o.l. (det siste altså fra 1956). Hypotesen om at kokos er koko + s, er derfor tvilsom. Kokosen (kokusen) er for øvrig slang for ‘hodet’ (jf. nøtta) senest i 1941, uten at det løser gåten. Så hvordan kokos ble gær’n, er fremdeles litt av ei nøtt.
Toastmaster på norsk?

Spørsmål: Finnes det noe norsk ord for toastmaster?

Svar: Ja, det gamle ordet er kjøkemester, som er en seremonimester ved bryllup og andre gjestebud. Vi rår til å holde det ordet i hevd så mye som mulig. Ellers har det vanket mange forslag på dette området, fra bordstyrer, festrøkter og skålmester til visevert og varavert. Kjøkemester uttales også kjøkemeister (= nynorsk), kjømester og kjøgemester.
Sjøl og selv

Spørsmål: Jeg skriver sjøl og sjølve i stedet for selv og selve på bokmål. Men hva skal jeg kalle substantivet selv(et)?

Svar: Enten du skriver selv(e) eller sjøl(ve), må du nok skrive selvet hvis du skal holde deg innenfor rettskrivinga. På bokmål er bare formen et selv (bestemt form selvet) korrekt i denne betydningen. På nynorsk heter det eit sjølv (sjølvet). Det er ikke fullt så sært å blande sjøl med selvet som man kanskje skulle tro. Det har i alle fall støtte i andre deler av bokmålsrettskrivinga. Mønster: oftere boklige former i abstrakte ord Substantivet selv (selvet) er utvilsomt et mye mer boklig ord enn determinativet selv/sjøl. For å sette det på spissen har ikke folk før i tida gått mye rundt og pratet om hverken sitt eget eller andres selv/sjøl på dialekt. Derfor har ikke den særnorske formen av substantivet fått feste i bokmål. Det er et generelt mønster i bokmål og mange dialekter at særnorske former (som sjøl) er sjeldnere i den mer abstrakte, formelle og lærde delen av ordforrådet, i papirordene, så å si. Ord som har kommet inn i dialektene nyere tid, har ofte festet seg i bokmålsform. Vi kan ta sykehus som eksempel: Selv om det heter sjuk i de fleste dialekter, vil man mange steder finne en overvekt av dialektbrukere som sier sykehuset. Denne språksosiale eller stilistiske skjevheten finner vi igjen som et statistisk mønster i bokmålet: vi finner oftere sjuk for syk enn sjukehus for sykehus. Men selve rettskrivingsreglene er ryddige: Sjukehus og sykehus er like valgfrie former som sjuk og syk. Og det er lov å være konsekvent, slik: sjuk + sjukehus eller syk + sykehus. Sammensetninger med selv-/sjøl- er stort sett valgfrie (som selvsagt/sjølsagt), men det finnes noen unntak: selvfølge, selvfølgelig, selvangivelse, selvisk sjølmelding, sjølstende, sjølstyr Et eksempel til: Uttrykket selv/sjøl om er nyere i vanlig norsk talemål enn selve ordet sjøl. Derfor er sjøl om (med -jø-) litt mindre utbredt blant folk enn sjøl aleine.
Nation og theater?

Spørsmål: Jeg har et par språkhistoriske spørsmål. Når begynte man å skrive teater istedenfor theater og nasjon istedenfor nation? Og hvorfor heter Norges største teater ennå Nationaltheatret, mens Norges største kunstmuseum staves Nasjonalgalleriet?

Svar: Skrivemåten nasjon ble innført med rettskrivningsreformen i 1917. Teater kom inn allerede i 1889. Den forskjellen du peker på, skyldes trolig at Nationaltheatret har hatt samme navn siden åpningen i 1899, mens Nasjonalgalleriet het «Statens Kunstmuseum» før 1920.
Bare blåbær

Spørsmål: Jeg lurer på hvor uttrykket «bare blåbær» kommer fra, og hva det egentlig betyr.

Svar: Noe som bare er blåbær, er småtterier, enten lite å bry seg om eller lett å få til. Vi regner med at uttrykket har oppstått i norsk. Det fantes ved forrige århundreskifte og kan godt være mye eldre. Poenget må være at blåbær enten er små, lett tilgjengelige eller begge deler. Ofte sammenligner man: «a er (bare) blåbær mot b». Bokstavrimet b–b–b har sikkert vært avgjørende for spredningen av uttrykket. Et engelsk motstykke er forresten peanuts. Det er også det som brukes i dansk. Svensk har småpotatis. Disse ordene er ikke helt synonyme med blåbær i overført betydning, men bildet er det samme.
Coach på norsk

Spørsmål: Finnes det et norsk ord for coach? Ordet skal brukes i forbindelse med coaching av et team.

Svar: På lista «På godt norsk – avløserord» står det en rekke ord som du kan bruke istedenfor engelske eller andre utenlandske ord. Som avløserord for coach er trener, leder, rådgiver og kusk foreslått. Også los har vært framme i denne sammenhengen. For verbet coache står det trene, rettlede/veilede. Når vi kommer til sammensetninger som livsveileder, livsrådgiver og livslos, kan det se ut til at alternative miljøer har satt et sterkt preg på ordene, slik at de ikke passer i alle sammenhenger. Livsstilsveileder er heller ikke allment nok. Coaching i karriere- og næringslivssammenheng er noe annet, og coach virker svært innarbeidet blant dem som driver med det. Flere av dem er organisert i foreningen ICF Norge (International Coach Federation), og på sidene til ICF Norge brukes gjennomført ordet coach. Det tryggeste er nok å bruke coach og coaching om denne bransjen. Om bakgrunnen: Tidlig på 1800-tallet ble ordet coach tatt i bruk om en person som hjelper/fører en student fram til eksamen, jf. coach ‘vogn’. Dette har på norsk hett privatlærer, veileder eller manuduktør – egentlig ‘en som leder med hånden’. C oach i betydningen ‘trener’ (i sport) skriver seg visst fra andre halvdel av 1800-tallet.