hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Terrasse eller terasse?

Spørsmål: Jeg er nyvalgt styreformann i et boligsameie. I det siste har jeg blitt oppmerksom på at mange skriver ordet terrasse med én r. Men det er vel fremdeles feil?

Svar: Ja, bare terrasse er riktig. Ordet er kommet gjennom fransk og er avledet av det latinske terra ‘jord’. Det at mange skriver ordet med én r, skyldes nok at uttalen trolig ville ha vært den samme om dette var riktig skrivemåte. Det ser ut til at noe under 10 % av dem som legger ut tekster på nettet, skriver ordet feil. Men flere skriver terreng riktig, så vil du hjelpe de andre sameierne, kan du gjøre dem oppmerksom på sammenhengen mellom disse ordene.
Orddeling på bokforsider, bokrygger, plakater og skilt

Spørsmål: På bokforsider, bokrygger, plakater og skilt ser en veldig ofte at ordene står oppdelt og fordelt på flere linjer, uten bindestrek ved linjeskift. Er dette tillatt?

Svar: I vanlig tekst er det feil å dele ord uten å bruke bindestrek, og man bør helst unngå det ellers også. Nå er jo bokrygger, plakater osv. spesielle gjenstander der design står i sentrum, så visse brudd på vanlige skriveregler for brødtekst kan nok forsvares. Men generelt kunne man godt lagt mer kreativitet i å utforme bindestreker enn i å sløyfe dem. Det er grunn til å tro at skriftbildet på forsider, plakater o.l. fester seg lett og har påvirkningskraft ut over bruksområdet sitt. Det er derfor fint om man i den grafiske utformingen av omgivelsene støtter opp om rettskrivningen, ikke minst for skoleelevenes skyld.
Fartsdump eller fartshump?

Spørsmål: Heter en fartsdemper i veibanen en fartsdump eller en fartshump?

Svar: Det heter fartshump. Humper går oppover, mens dumper går nedover. Fartsdempere er normalt forhøyninger. Fartshump står i Tanums store rettskrivningsordbok og ikke minst i skiltforskriften, slik: Både d emper og engelsk b ump (som minner mer om dump enn om hump) kan ha fremmet fartsdump. (På engelsk skilles det mellom kortere bumps og lengre humps.)
Kålrabi og kålrot – ein rotete koalisjon

Spørsmål: Eg lurer på kva som er skilnaden mellom kålrot og kålrabi. I butikken sel dei kålrot i grønsakdisken, medan du kan finne kålrabistappeposar i hyllene rett bortanfor.

Svar: Dei to orda tyder no det same, men dei har ulik historie og ulik geografisk utbreiing. Samlivet mellom synonym kan vere både anstrengt og forvirrande. Det eine ordet vil gjerne ha overtaket på eit område, anten det er grunnlag for det eller ei. I Nynorskordboka er kålrot forklart som ‘grønsak, fôrvekst som utviklar ein stor rotstengelknoll, Brassica napus rapifera ’. Om kålrabi i den same ordboka står det berre at det tyder ‘kålrot’. Kålrotkolonisering Den same preferansen for kålrot framfor kålrabi finn ein òg i fleire andre oppslagsverk. Fagfolk har prøvd å få innarbeidd kålrot som det rette namnet. Det er nok fyrst og fremst for å unngå råkostkollisjon i språket. Det har nemleg vore ein del rot med kålrabinemninga, jf. at Kohlrabi på tysk tyder ‘knutekål’. Denne voksteren heitte kålrabi òg hjå oss før, nærmare bestemt overjordisk/overjords kålrabi. Vår kålrot kunne ein altså ha presisert til underjords kålrabi. Men ein har i staden teke det terminologiske problemet ved rota ved hjelp av kålrot. Heimleg kålrot Ove Arbo Høeg skriv fint lite om emnet i referanseverket Planter og tradisjon: floraen i levende tale og tradisjon i Norge 1925-1973. Men det er ingen tvil om at kålrabi (i varierande uttaleformer) har stor utbreiing i dialektane. Det er difor mange som meiner at kålrot er det mest formelle ordet. Men det finst òg dei som ser på kålrabi som eit byord. Kor som er: På Vestlandet har dei mange stader brukt ordet rabbe om kålrot. Somme andre stader har kålrota beint fram heitt kål (eller rotkål). Kjær kål har fått fleire namn: Særleg under andre verdskrigen nytta ein den lokkande nemninga Nordens appelsin for å fremje inntak av C-vitamin gjennom kålrot. Internasjonal(t) kålrot Danskane nyttar både kålrabi og kålroe (litt over ein tredjedel av det siste). Svenskane seier helst kålrot, men har òg kålraps, attåt det dialektale rabba. Frå svensk Wikipedia kan vi leggja til: I Storbritannien kallas växten oftast swede (från Swedish turnip) och i USA oftast rutabaga. Båda orden har sitt ursprung i svenskan, eftersom Swedish turnip betyder just svensk rova och rutabaga är en förvrängning av rotabagge, det västgötiska dialektordet för kålrot och fuktiga daggmarker. Kålrabi kjem forresten av italiensk cavoli rapi, der cavolo tyder ‘kål’ og rapa tyder ‘ roe ’. Til slutt eit utdrag frå Olav Moen, Kålrot (1926), s. 7:
Ambidekster på norsk?

Spørsmål: Finnes det et norsk ord for det som på engelsk heter ambidextrous, altså ‘like god med høyre og venstre’? Jeg er ute etter ord som kan brukes om både hender og føtter.

Svar: Det å være like god med høyre og venstre hånd heter å være kapphendt på norsk. Kapp- er det samme forleddet som vi finner i kappestrid ‘konkurranse’, og det er i slekt med kamp. Det er ingenting i veien for å bruke kappføtt eller - beint om den som har jevngode underekstremiteter. Ellers er ordet tobeint i bruk om kappføtte fotballspillere, men det er ikke en ordbruk vi kan støtte. Tobeint = ‘som har to bein’. Det mangler et norsk ord for ambidekster som ikke spesifiserer lemmene. Vi foreslår kappsidig, f.eks. kappsidig trening. Tvetydige alternativ Noen bruker nok tvihendt /tvehendt for kapphendt, men det betyr i utgangspunktet ‘som har to hender’ eller ‘ved hjelp av begge hender’, jf. å tviholde. Det betyr altså det samme som tohendt eller tohendig og er i beste fall tvetydig. Jamhendt er notert fra enkelte dialekter, og et lignende ord er likehend t. Men det siste betydde helst ‘likeglad’ på norsk før det trolig ble konstruert som et oversettelseslån av dansk ‘ligehåndet’. Det er uansett ingen grunn til å gå over Skagerrak etter vann. I tale og skrift Ordet kapphendt i dialektene er notert fra Vestfold til Voss og i Troms så vel som på Tynset. Det kan være på tide å bruke det mer i skrift. Grunnen til at ordet ikke er helt allment kjent, er nok at det ikke var så aktuelt å bruke i den dansk-norske litteraturen for over hundre år siden, da mye ble fastlagt i norsk skriftspråk. Ordet har likevel vært brukt faglitterært av skribenter som har visst å utnytte morsmålet.
Utskriving eller utskrivning, innlesing eller innlesning

Spørsmål: Bør vi skrive utskriv ing spliktig eller utskriv ning spliktig? Har dette med henholdsvis prosess og resultat å gjøre?

Svar: Skrivemåten er valgfri, jf. utskriving i Bokmålsordboka. Det samme gjelder det usammensatte ordet skriving, som vi kan se på først, sammen med lesing. Selve handlingen kontra resultatet eller andre betydninger Man kan velge å skille mellom skriving og lesing (det å skrive og det å lese, altså handlingen/prosessen) og skrivning og lesning (andre betydningsnyanser) Men det kan være nesten umulig å skille mellom handlingen og andre betydninger. De vanligste variantene i dag er uansett skriving og lesing, selv om n-en holder seg på visse områder – særlig gjelder det lesning i betydningene ‘kunnskap gjennom lesing; lesestoff; lesemåte’. Sammensetning og avledning Så har vi en ganske annen akse som legger seg på tvers av den som har prosess og resultat i hver sin ende. Varianten - ning har nemlig holdt seg best i sammensetninger og avledninger, uavhengig av betydning! Utskrivning er altså relativt vanligere enn skrivning alene, slik opplesning og innlesning er vanligere i forhold opplesing og innlesing enn lesning (i generell handlingsbetydning) i forhold til lesing. Tellelig eller generelt Det finnes en tredje akse: tilfeller av hendelse/handling (altså noe tellelig) kontra hendelsen/handlingen generelt. Når folk skriver om tilfeller av det å lese opp eller inn, dominerer lesning over lesing. Statistisk gjelder det samme utskriv(n)ing. Men obligatorisk er -ning ikke her, og i ditt eksempel er det uansett den allmenne prosessen utskriving det gjelder, ikke noe tellelig. Gammelt eksempel på -ing «Utskriving av manskaper [sic!]» finnes alt i Kristiania-romanen. Sjildrende fortællinger av hovedstadens nyeste og mest yndede forfattere fra 1891, så man trenger ikke være redd for at den n-løse varianten er et nymotens påfunn.
Til skjells år – uten sjel!

Spørsmål: Hvorfor heter det at man kommer til sjels år og alder når man blir eldre? Og når kan man si at man er kommet dit?

Svar: For det første heter det skjells år. Skjell er et annet ord for skille eller forskjell. I gammelnorsk var ordet skil. Det betydde også vett og forstand, for å forstå er blant annet å kunne skille eller skjelne, ikke minst mellom rett og galt. Skjells år har også vært skrevet skjels år i norsk og dansk-norsk. På nynorsk skrives det skils år, som kan uttales /sjéls år/. Når? Å få vett og bli voksen er jo en gradvis prosess (jf. verbet å vitrast), men tre kjente grenser i denne sammenhengen er skolemoden alder, konfirmasjonsalder og myndighetsalder. I gammelnorsk opererte man med skilningar aldr i tillegg til samvizkualdr ‘bevisst alder’ og skynsemdaraldr ‘fornuftsalder’. Det var et relativt begrep. Se også dansk skelsalder og skelsår, svensk skälsålder og engelsk age of discretion og age of reason. I religiøs sammenheng har uttrykket en spesiell betydning (jf. latin aetas eller anni discretionis), men grensa har ikke ligget fast, jf. denne fotnoten fra boka Konfirmasjonen i reformasjonstiden (1966): Det var ikke siste gang grensa ble skjøvet på, se Barn og nattverd (1981). Men å skyve den opp mot pensjonsalderen er ikke rimelig, hverken i religiøs eller verdslig sammenheng. Hvis man mener at noen drar på åra eller er tilårskommen, får man heller si det. Hverken sjelesår eller skjellsord At det skulle handle om sjela (sjels år og alder), er en over 150 år gammel misforståelse. Kanskje gir uttrykket mening for dem som bruker det, men vi fraråder å bruke det i samme betydning som skjells år. Noen mener at det ikke bare handler om sjel, men at sjela kommer lovlig seint i livet, i alle fall for den første dessertgenerasjonen: arbeidsstokken [blir] eldre på grunn av [at] de store barnekullene fra 40-årene etterhvert nærmer seg sjels år og alder (regjeringen.no) Til slutt nevner vi skjellsord og alder, en humorklisjé som snart er like vanlig som det opprinnelige uttrykket.
Aksent over store bokstavar?

Spørsmål: Skal ein bruke aksentteikn over store bokstavar (versalar) når ein skriv namn som skal ha slike teikn?

Svar: Aksentane skal vera med anten ein nyttar små eller store bokstavar. Organisasjonen Médecins sans Frontières (Legar utan grenser) skal altså skrivast MÉDECINS SANS FRONTIÈRES med versalar. Vanlege tekstbehandlingsprogram og e-postprogram greier dette heilt fint. I Frankrike er praksisen omstridd, men L’Académie française vil behalde aksent, trema og cédille på versalen. Avisa Le Monde sløyfar aksenten på versalar som står fyrst i setninga eller isolert, men held på aksentane i titlar når heile tittelen står med versalar. På spansk er det òg tilrådd å halde på aksentteiknet. Les meir om bruk av aksentteikn her.
Gild og ugild i juridisk tyding

Spørsmål: Ugild i den juridiske tydinga ‘inhabil’ kjenner eg godt. Men motstykket gild i tydinga ‘habil’ står visst ikkje i Bokmålsordboka. Finst det ikkje?

Svar: Jau, etter Nynorskordboka kan gild mellom anna tyde ‘gjeldande, gyldig’ (som i allgild, rettsgild, ugild og gild mynt, vekt). Dette omfattar også tydinga ‘habil’ i juridisk meining. Om lag den same terminologiske tradisjonen finst òg i bokmål og i dansk. Gild og ugild er eldre i norsk juss enn dei latinske habil og inhabil, som kanskje ikkje etablerte seg før på 1700- og 1800-talet. I dag har dei latinske orda fått overtaket. Ugild i juridisk tyding blir nok betre forstått enn nytte motstykket gild. Kvifor står ugild sterkare enn gild? Gild og habil kolliderer med andre tydingar av orda (høvesvis ‘kjekk; flott’ og ‘dugande’), medan ugild og inhabil ikkje gjer det. Ein gild og habil pianist har ingen rettsleg klang, medan ein ugild og inhabil pianist kling meir juridisk enn personleg og musikalsk. Fleirtydigheita undergrev likevel gild meir enn habil, sidan gild er mindre brukt idag. Både gild og ugild er under press, men det er den negative polen i paret som oftast blir sett på spissen og omtalt (det å vere u gild/ in habil). Det er kanskje grunnen til at ugild gjer det betre enn gild. I lovene Enno lever ugild i beste velgåande i fleire lover, til dømes i straffeprosesslova: § 60. En tjenestemann som hører til påtalemyndigheten eller handler på vegne av denne, er ugild når han står i et forhold til saken som nevnt i domstolsloven § 106 nr. 1-5. Han er også ugild når andre særegne forhold foreligger som er egnet til å svekke tilliten til hans upartiskhet. Særlig gjelder dette når ugildhetsinnsigelse er reist av en part. Er en tjenestemann ugild, anses også hans underordnede ved samme embete ugilde, når ikke hans nærmeste overordnede bestemmer noe annet.
Norvagisering 1996

Spørsmål: Kva engelske ord blei norvagiserte i 1996?

Svar: Nedanfor er lista frå 1996. Som du ser, har nokre av orda berre éi offisiell form (dei som står åleine nedanfor), medan dei fleste framleis kan skrivast på to måtar. Merk at ikkje alle orda er tekne inn direkte eller utelukkande frå engelsk (t.d. desennium). breikdans desennium el. decennium ensyklopedi el. encyklopedi (og nokre andre liknande ord) enterteinar el. entertainer fait, faite, faitar el. fight, fighte, fighter feide, feiding, feidar el. fade, fading, fader finisj el. finish gaid, gaide el. guide hedde, hedding el. heade, heading (i fotball) hipp – hipt – hippe innputt el. input innsidar/innsider el. insider insentiv el. incentiv insest el. incest insitament el. incitament kaps – kapsen – kaps(ar)/kaps(er) – kapsane/kapsene keitering el. catering ketsjup el. ketchup kikk el. kick klinsj, klinsje el. clinch, clinche konteinar/konteiner el. container overhedd el. overhead el. overheadprojektor pins – pinsen – pins(ar)/pins(er) – pinsane/pinsene polisj el. polish promosjon pønk, pønkar/pønker el. punk, punker rafte rapp, rappe (musikk) resetje/resette (dvs. nullstille) seif el. safe (substantiv, adjektiv og adverb) seife el. safe (verb) sjampanje el. champagne (fransk ord) sjarter, sjartre el. charter, chartre sjåk el. choke, sjåke el. choke skript el. script skup el. scoop skvåsj el. squash snaksy streit el. straight (adjektiv), streite el. straighte (verb) sørvis el. service taime el. time (verb) tilte utputt el. output utsidar/utsider el. outsider I tillegg kjem at feedback og playback skal bøyast som vanlege hankjønnsord, ikkje med -s i fleirtal.
Det mest morosame ordet og det styggaste ordet?

Spørsmål: Kva er det mest morosame ordet i norsk, og kva er det styggaste ordet?

Svar: Det finst kanskje eit statistisk svar, men ikkje eit objektivt svar, for humoren er som kjent like delt som smaken elles. No er stygg eit fleirtydig ord i denne samanhengen. Det kan mellom anna tyde ‘med stygg uttale’ (t.d. med konsonantopphoping, som ein jo kan mislike) eller ‘med stygg utsjånad’, kva no det måtte gå ut på. Men ikkje minst kan det tyde ‘som viser til noko ein helst ikkje bør tale om’. I det siste tilfellet kunne det vere eit banneord, eit skjellsord, eit obskønt ord (henta frå kjønnslivet) eller anna som var i søkjelyset, men her òg har folk ulike kjensler og grenser, så det er uråd å gje noko objektivt svar. Det er sikkert gjort mange fleire små undersøkingar av dette, kanskje med kåringar i aviser eller på nettet, men det er grunn til å vera skeptisk til resultata, mellom anna på grunn av aldersskilnader og dialektskilnader.
Allianse og koalisjon

Spørsmål: Hva er forskjellen mellom en allianse og en koalisjon?

Svar: Det er ikke noe krystallklart skille mellom de to ordene. Bokmålsordboka forklarer allianse som ‘forbund, avtale om gjensidig støtte, særlig i krig’ og koalisjon som ‘forbund mellom stater eller politiske partier (mot felles motstander(e))’. Allianse er mest brukt om forbund mellom stater, mens koalisjon er mest brukt om samarbeid mellom partier i et land. (I eldre språkbruk finner vi oftere koalisjon brukt om forhold mellom stater.) Allianse har et noe videre bruksområde enn koalisjon. Et norsk politisk parti het lenge «Rød Valgallianse». Ordet har også vært brukt mer i overført betydning enn det koalisjon har («hun inngikk en allianse med faren» o.l.). Allianse kommer av latin alligare ‘forbinde’, mens koalisjon kommer av latin coalitus ‘sammenvokst’. Etymologien sier altså lite om det aktuelle skillet mellom begrepene.
Fordel og bakdel?

Spørsmål: Kan en bruke bakdel om det motsatte av fordel, altså i betydningen ‘ulempe’?

Svar: Ja, i Bokmålsordboka er ‘ulempe’ ført opp som en av tre betydninger bakdel kan ha. Men det er ikke nødvendig å bruke bakdel i denne betydningen. Bruk gjerne ulempe og andre synonymer i stedet. Andre betydninger av bakdel er ‘bakpart’, altså ‘bakre, bakerste del av noe’ og ‘bakende’. (En stor bakdel i den siste betydningen kan i noen sammenhenger være en stor fordel, for eksempel i idretter der setemuskulatur er viktig.) Bakdelens oppkomst og framvekst Å bruke bakdel for ulempe er relativt nytt, og det begynte dels som en spøk. Utviklingen i dansk ligner forresten på den hos oss, jf. Ordbog over det danske Sprog og Den Danske Ordbog. Bakdelen har lenge spøkt i bakgrunnen i form av det tyske Nachteil og det svenske nackdel. Men den norske varianten har nok utviklet seg uavhengig av dette. Det er ganske naturlig at bakdel utvikler seg som motstykke til fordel når den opprinnelige betydningen av fordel er glemt. Trangen til symmetri gjør seg gjeldende, og det plager nok ikke språkbrukerne at symmetrien ikke er helt ekte, historisk sett. Fordel betyr opprinnelig ‘noe som er tatt ut på forhånd’ (jf. forlodds uttatt andel), og bakdel gir ikke god mening som motstykke til dette. (Fordel kan riktignok bety frampart/framstykke i motsetning til bakpart, men dette er jo noe helt annet enn fordel kontra ulempe.) Dersom man på nynorsk bruker føremon for fordel, passer ikke bakdel godt som motstykke, for det er fremdeles ganske tydelig at føremon opprinnelig betyr noe i retning av ‘forsprang, fortrinn’. Det blir interessant å se hva som klarer seg best i framtida: ulempe eller bakdel – eller drawback, som har vært på moten i perioder. Ulempe har et enormt forsprang i skrift. Nedenfor har vi gjengitt et diagram som viser utviklingen i bruken av disse ordene i avisartikler de siste åra. Merk at tidlige bakdeler også kan være av det mer bokstavelige slaget.
Kva tyder sic?

Spørsmål: Kva tyder det vesle ordet sic, og kvifor bruker folk det?

Svar: Sic er latin og blir brukt til å vise at noko faktisk skal stå slik det står. På latin tyder sic ‘slik’ eller ‘såleis’. Det er ei forkorting av sic erat scriptum ‘slik blei det skrive’. I bokstavrett attgjeving av feil Ein set inn sic etter ein galen eller uvanleg skrivemåte i eit sitat for å gjere merksam på at feilen eller avviket skriv seg frå kjelda og ikkje frå den som siterer. Ein sikrar seg altså mot at lesarane trur det er ein sjølv som står bak feilen. Vi kan til dømes skrive noko slikt i eit avisordskifte: I Firda 25.1. skriv ein innsendar at «presteskapet skal ikke ha løyve til å vise vekk og velge hvilken [sic] barn som skal døpes inn i statskirken eller ikke». Med å skyte inn [sic] viser vi at skrivefeilen «hvilken barn» står i originalen (og som ein bonus får vi ymta om at motdebattanten er litt slurvete). Når noko berre ser gale ut Vi kan òg bruke sic til å vise at noko faktisk er rett, endå det kan sjå ut som ein feil: I ferien skal vi dykke utanfor Oslob (sic) på øya Cebu. Ved første augekast kunne ein tru at stavemåten «Oslob» var feil, men det finst faktisk ein stad som heiter Oslob på Filippinane. Kritikk-sic Nokre skribentar likar å bruke sic for å markere ei utsegn som dei ikkje går god for: Han er derfor «hundre prosent sikker» (sic) på at den tyske omsetjinga av Menneske og maktene ikkje kom seg gjennom sensuren «utan å ha vorte fingra med». Dette tyder nærmast ‘at det går an!’, og det har ingen sitat-teknisk funksjon – tvert om kan det verke forvirrande. Slike «kritikk-sic» er ikkje vanlege i sakprosa. Sjå òg Norsk på trykk på typografi.org.
1,1 milliardar, 1,1 gradar og liknande

Spørsmål: Heiter det 1,1 milliardar eller 1,1 milliard? Enn når det er snakk om 2,5 eller to og ein halv slike?

Svar: Det heiter valfritt 1,1 milliard/milliardar, og det heiter 1,2 milliardar. Det heiter 2,5 milliardar, men helst to og ein halv milliard. Det same gjeld andre tal, til dømes million, og dessutan grad og andre einingar. Merk: 0 grader/gradar! Hovudregelen er: fleirtal etter desimaluttrykk, òg når verdien er under 1, til dømes 0,9 milliardar. Dessutan: 1,0 milliardar. Døme med millionar: 0,9 millionar 1 million 1,0 millionar 1,1 million el. 1,1 millionar 1,2 millionar 5,0 millionar 5,1 million el. 5,1 millionar 5,2 millionar 5,3 millionar 5,4 millionar osv. Legg merke til valfridomen ved desimalen 1 (i 0,1, 1,1, 2,1 osb.). Det er siste siffer i desimalen ein skal sjå på, òg i 0,21 osv. Dei same reglane gjeld når det står noko føre eller etter: Dei utrekna 1,1 milliard(ar) / 1,2 milliardar kronene. Spørsmålet vart teke opp av Norsk språknemnd i 1969. Språknemnda meinte at det burde vere fleirtalsform i alle tilfelle. I 1995 vedtok Norsk språkråd denne tilrådinga: «Når tallet etter desimalkommaet er 1, kan en ha valgfritt entalls- eller flertallsform.»
Frem eller fram?

Spørsmål: Bør vi skrive fram eller frem? Og hva med fremskritt/framskritt og fremtida/framtida?

Svar: Det er helt valgfritt. Det er bare noen få sammensetninger som har obligatorisk frem-, som fremdeles, fremad og fremragende. Disse kan altså kombineres med bruk av fram ellers. Ellers er det fritt fram/frem for både fram- og frem-: framdrift/fremdrift, framover/fremover, framskrive/fremskrive, framskynde/fremskynde, framtid/fremtid osv. Det virker ryddigst om du velger den samme skrivemåten i de fleste vanlige sammensetninger, men det er ikke obligatorisk. Fram har alltid vært den mest utbredte talemålsformen rundt omkring i dialektene. I bokmål er frem den eldste formen, men fram har lenge vært den vanligste, hvis vi ser bort fra sammensetningene, der bildet er mer broket. Merk at -e- har sin rettmessige plass i bøyning og avledning av fram. Det heter bare fremre og fremst, også på nynorsk. Likeledes heter det bare å fremme (nynorsk også fremje).
Aksent i ord som «idé»?

Spørsmål: Korleis er reglane for å bruke akutt aksent i bøygde former av ord som idé og trasé?

Svar: Det er valfritt med akutt aksent i ord som endar på trykksterk e. Det gjeld alle bøyingsformer. Ein kan altså skrive idé eller ide, idéen eller ideen osv. Ein utbreidd skikk er å ha aksent berre i ubunden form eintal (medrekna samansetningar) og sløyfe aksenten i alle bøygde former, altså slik: idé – ideen – idear – ideane (nynorsk) idé – ideen – ideer – ideene (bokmål) trasé – traseen – trasear – traseane (nynorsk) trasé – traseen – traseer – traseene (bokmål) + idégrunnlag, traséval / trasévalg osb. Det er ingen dårleg idé å følgje denne regelen, for utan aksent kan orda òg ha andre tydingar, til dømes ide ‘straumkvervel’ (uttalt /ie/) og trase ‘fille’. Samtidig er aksenten uturvande i fleirtal (trasear kan jo ikkje forvekslast med trasar). Fleire døme på ord det er verdt å skilja mellom: alle/allé, arme/armé, entre/entré, karre/karré, supe/supé og samansetjingar med muse-/musé-. Det er sjeldan nokon verkeleg forvekslingsfare, men det er lettast å lesa tekstar der ein straks ser kva slags ord ein har føre seg. Til slutt: Om du gløymer ein f i buffé, kan det bli pussig lesnad dersom du òg sløyfar aksenten. Du kan lese meir om aksentbruk på nettsidene til Språkrådet.