hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Hvordan uttales Nardo?

Spørsmål: Hva er den lokale uttalen av Nardo i Tronheim?

Svar: Den tradisjonelle uttalen har lang a og tjukk l for rd. Å uttale Nardo med rd er i prinsippet som å uttale jorda, jordet, gården og lignende med rd. Vi har ikke oversikt over uttalen i dag, men trolig er bokstavuttalen med rd på frammarsj. I 14. bind av Norske Gaardnavne av Oluf Rygh står dette: Streken over a-en betyr at a-en er lang, streken gjennom l-en betyr at l-en er tjukk l, aksenten over o-en betyr at o-en er trang («vanlig» o-lyd), og aksentegnet midt i viser at trykk og tonelag er som i Oslo (tonem 2).
Noen hver eller noen og enhver?

Spørsmål: Er det riktig å skrive noen og enhver, eller heter det noen hver?

Svar: Tradisjonelt heter det noen hver (og sjeldnere: noen og hver). Vi anbefaler det. Betydningen er ‘både den ene og den andre, de fleste, hvem som helst’. Denne gamle særnorske frasen er blitt blandet sammen med alle og enhver, som betyr ‘hver eneste en’. Sammenblandingen er godt over hundre år gammel, men det var lite noen og enhver på trykk før rundt 1970. Så sent som i perioden 2010–2014 utgjorde noen og enhver under halvparten av tilfellene i trykt tekst. Men på nettet er stoda snart omvendt, så noen hver har visst kommet i stuss. På nynorsk (nokon kvar) er det mye mindre blanding, for det finnes ikke noe som heter *einkvar fra gammelt av. (Enhver har vi fra skriftfellesskapet med dansk.) Opprinnelig het det noko kvar (som kan forklares med ‘noe nær hver eneste’) men så begynte noko å rette seg grammatisk etter kvar.
Tofaktorautentisering, totrinnsbekreftelse og liknande

Spørsmål: Kva er rettast av desse alternativa? 1) tofaktor autentisering 2) to-faktor autentisering 3) tofaktor-autentisering 4) to-faktor-autentisering 5) tofaktorautentisering 6) tofaktor s autentisering og så vidare med -s- 7) 2-faktor autentisering og så vidare med sifferet 2 Kva heiter forresten totrinnsbekreftelse på nynorsk?

Svar: Det rettaste er tofaktorautentisering (5). Dei to fyrste variantane rår vi frå. Bindestrekvariantane 3 og 4 kan brukast pedagogisk, om ein meiner det må til for at lesaren skal oppfatta ordet greitt. Siffervariantane er frårådde. Det kan vera påverknad frå engelsk som gjer at vi ikkje brukar varianten med -s-, men det er det uråd å endra på. Totrinnsbekreftelse og liknande Bokmål totrinnsbekreftelse kan gjerne kallast tostegsstadfesting i tradisjonell nynorsk, men alle variantar med trinn/steg og stadfesting/bekrefting er formelt korrekte. Likeins kan totrinnspålogging gjerne kallast tostegspålogging. Merk at det er grammatisk rett med både to stegs stadfesting, tostegs stadfesting og tostegsstadfesting, med tre ulike uttalar. Det nye faste IT-omgrepet bør likevel skrivast i eitt, for det blir helst uttalt som eitt ord.
Nordlending

Spørsmål: Hva er en nordlending?

Svar: Ordet nordlending brukes i to betydninger. I Bokmålsordboka er nordlending forklart som 1 person fra Nordland, til forskjell fra tromsværing og finnmarking 2 person fra Nord-Norge Den historiske bakgrunnen for betydning 2, som på mange måter er den primære, er at hele det nordlige Norge i eldre tid i perioder lå under Bergenhus eller Trondheim hovedlen og ble kalt Nordlandene eller Nordland. Men Vardøhus (nå: Finnmark) var òg i lange perioder eget len og amt og atskilt fra Nordlandene. Det er mange finnmarkinger som ikke ønsker å bli kalt «nordlendinger». Når man omtaler folk fra Finnmark særskilt, er det rimelig å bruke ordet finnmarking. Til slutt en sak om ordet nordlending fra Nordlands framtid 6.12.2000.
Overgangsvinduet

Spørsmål: Hva er et overgangsvindu, og hva er bakgrunnen for ordet?

Svar: Ordet overgangsvindu er en oversettelse av engelsk transfer window. Overgangsvinduet er et fastsatt tidsrom da fotballklubber har lov til å kjøpe nye spillere. Det er gjerne to slike perioder i løpet av året – en før sesongen og en i sesongen. Ifølge Wikipedia ble ordningen gjort obligatorisk av Det internasjonale fotballforbundet (FIFA) i 2002. Egentlig dreide det seg bare om kjøp av spillere fra andre land, men i dag brukes det visst her i landet også om kjøp av nye norske spillere fra andre klubber. Det er vanlig å bruke ord for utstrekning i rommet for å betegne utstrekning i tid. Bare tenk på selve ordet utstrekning, eller tenk på ordene rom og ramme i tidsrom og tidsramme. Vi ser til og med på utsnitt av tida som en slags beholdere, jamfør uttrykk som i år og i dag. I nyere engelsk kan window (egentlig «of opportunity») betegne et tidsrom da det er mulig å få til noe bestemt. Når slike vindu lukker seg, haster det. Opprinnelsen er romfartsterminologi fra 1960-åra, der (launch) window betegnet korte tidsrom da en kunne skyte opp en rakett eller en satellitt og ha mulighet til å treffe et bestemt mål.
Folk fra Australia

Spørsmål: Når en person er fra Australia, er hun da australer, australier eller australiener?

Svar: Det riktige er australier på bokmål, australiar på nynorsk. Bøyningen er slik: bokmål: (en) australier – (denne) australieren – (flere) australiere – (alle) australierne nynorsk: (ein) australiar – (denne) australiaren – (fleire) australiarar – (alle) australiarane Adjektivet er australsk.
Apekoppevirus, ikke apekoppervirus

Spørsmål: Jeg ser at det er flere som skriver «apekoppervirus». Det ser nesten like galt ut som «meslingervirus» for meslingvirus. Eller er det riktig?

Svar: Nei, det er ikke riktig. Vi sløyfer flertalls-r-en både i sammensetninger med kopper og i sammensetninger med meslinger. Virus som fremkaller sykdommen kopper, heter koppevirus uten -r-, og vaksinen mot sykdommen heter koppevaksine. Det vanligste har vært å beholde e-en fra kopp e virus i lengre sammensetninger. Det har altså for det meste hett vannkoppevirus og så videre. Det taler for apekoppevirus. Mange sløyfer nå e-en og skriver f.eks. apekoppvirus. Selve navnet på dette viruset er forresten omstridt, se Tidsskrift for Den norske legeforening.
Grunna og grunnet

Spørsmål: Kan eg skriva grunna i staden for på grunn av eller fordi? Eg finn ikkje den bruken av ordet i nynorskordbøkene mine.

Svar: Grammatisk er det ikkje noko i vegen for å skriva «grunna det og det», og det er ikkje utenkjeleg at dette uttrykket kjem til å dukka opp i Nynorskordboka. Men det er ein grunn til at det ikkje har vore oppført før: Det skriv seg ikkje frå dialektane, og det har difor vore lite brukt i gjennomarbeidd nynorsk. Nedanfor omtalar vi ordet som eit bokmålsord (grunnet). Stutt, men likevel stivt Grunnet er ikkje gammalt kansellispråk, men snarare moderne kontoristspråk (frå slutten av 1800-talet). Det kan verka både praktisk og talemålsnært fordi det er kortare enn alternativet på grunn av. Vi merkar gjerne ikkje kor stivt ordet er, før vi set det inn i ei kvardagsleg munnleg ytring. Døme på bokmål: Stengt grunnet sykdom. I dag blir jeg borte grunnet forkjølelse. Jeg stikker en tur i butikken grunnet at vi snart er tomme for melk. Det fyrste dømet er lite påfallande, men dei to andre er klåre stilbrot med svulstige overtonar. Grunnet er altså svært formelt, og blir helst brukt av institusjonar. Når privatpersonar brukar det, handlar det sjeldan om noko i deira eige liv. Stilidealet i nynorsk er å bruka same slags formuleringar i administrasjonsspråket som i kvardagspråket, der kvardagsspråket er dekkjande. Dette gjeld sjølvsagt ikkje fagterminologi, men grunna er ikkje ein fagterm; det er snarare eit bindeord. I vanleg norsk talemål har ein alltid greidd seg med på grunn av. Merkeleg nok vart grunnet mest brukt i dei tiåra då talemålstrekk for alvor braut seg fram i skriftmålet, i fyrste helvta av 1900-talet. Men ordet høyrer meir til i telegramstil enn i attgjeving av talemål. Alternativ Det siste dømet ovanfor inneheld formuleringa grunnet at. Merk at på grunn av at ikkje er det beste alternativet. Det greiaste er beint fram å skriva fordi. Vi tilrår desse løysingane på nynorsk: Stengt på grunn av sjukdom. I dag blir eg borte på grunn av forkjøling / fordi eg er forkjølt. Eg stikk ein tur i butikken fordi vi snart er tomme for mjølk. Det stuttaste alternativet er då/da, men det er mindre godt. Av og til er det stuttaste det stivaste. Språkleg snarveg Nokre ord om tydinga til slutt: Setningar med grunnet er litt vanskelege å analysera reint logisk. Det er som om det manglar ein preposisjon («i» eller «på») etter ordet. Grunnet kan synast å gje best bokstavleg meining der det kan tolkast om lag som «begrunnet med», jamfør «Ho sa opp grunna …». Men ved nærare ettersyn går det ikkje heilt opp det heller. Grunnet må nok reknast som ein språkleg snarveg. Snarvegar kan vera gode å ty til, men nett denne trengst i grunnen ikkje i nynorsk. Det kan henda at bruken av grunnet skriv seg frå dansk; jamfør supplementet på botnen av denne artikkelen i Ordbog over det danske Sprog).
Et eller ett?

Spørsmål: Når skal vi skrive et, og når skal vi skrive ett? Hva med et eller annet og ett og annet?

Svar: Bruk ett når du ville ha uttalt ordet med tydelig trykk. Bruk et med én t ellers. Når du sikter til tallet 1 (i motsetning til 2 eller flere), har ordet trykk og skrives ett. Svaret på det siste spørsmålet står under «Spesielle uttrykk» nedenfor. Ett svarer altså noenlunde til one (tallet) på engelsk, mens et svarer til a. Se på forskjellen her (uthevet = trykksterkt): 1 Jeg skal på et møte i dag. 2 Jeg skal på ett møte i dag. (Altså ikke flere.) I (2) kunne vi ha skutt inn «bare». Det er antallet som er i fokus. I (1) fokuserer vi mer på hva slags ting det er snakk om; vi kunne til og med ha sløyfet et i dette eksempelet. Flere eksempler (uthevet = trykksterkt): 1 Hun spiste et marsipanbrød til frokost. 2 Hun spiste ett marsipanbrød til frokost. (Altså ikke flere.) 1 Jeg har et par sokker som du kan få låne. 2 Jeg har ett par sokker, så jeg har ikke noen å låne bort. Et viktig eksempel er Ett minutts stillhet Her ligger trykket på ett. Hvis trykket hadde ligget på minutt, måtte vi ha skrevet et. Men da hadde vi satt minuttet i kontrast til sekund og time. Det ville vært søkt. Før ville vi ha sagt at et er ubestemt artikkel og at ett er tallord. I dag er disse gruppene slått sammen i skolegrammatikken, og begge ordene regnes nå som mengdeord (kvantorer), en undergruppe av ordklassen determinativ (bestemmerord). Flere eksempler og forbindelsen «et av» «For et år siden» er nøytralt eller står i motsetning til kortere tidsrom, mens «for ett år siden» står i motsetning til to eller flere år. Også i det følgende eksemplet er det mest naturlig med ett, selv om antallet ikke er i fokus: Forbedringer på ett område kan være ulemper på et annet. Et(t) av følger de samme reglene som et(t) alene. Et eksempel: Blåveisen er et av vårens underverker. Blåveisen er (bare) ett av vårens underverker, gåsunger et annet. (Merk: I «et av» ser vi at et rekker litt lenger enn det engelske a.) Spesielle uttrykk: et(t) eller annet, et(t) og annet, et(t) eneste Her er det valgfrihet. Det samme gjelder en/én eller annen osv. Man kan følge prinsippet ovenfor og skille mellom trykklett og trykksterk uttale (ulik betydning er det neppe snakk om). Eventuelt kan man velge det enkleste (altså et) uavhengig av trykket, eller hvis trykket ikke har så mye å si. I et / ett og annet og særlig i et / ett eller annet er to t-er likevel det vanligste. I forbindelsen et(t) eneste hører man tydelig forskjell på variantene. Her kan man trygt rette seg etter øret. Ligger trykket på ett, bør man skrive det slik. Én og éi med aksent svarer til ett med to t-er Ved hankjønnsord eller hunkjønnsord er det én eller éi vi bruker for å markere ettertrykk. Når det uansett er klart hvordan formuleringen skal leses, er det vanlig å sløyfe aksenten. I en formulering som «minst en av fire» er det teknisk sett riktig med aksent, men de fleste sløyfer den, og det er også riktig.
I SIN alminnelighet eller i DENS/DETS alminnelighet?

Spørsmål: Det heter «livet i sin alminnelighet» og «kunsten i sin alminnelighet» når livet og kunsten er subjekt. Men hva hvis disse ordene er objekt? Ta for eksempel setningene «Jeg skriver om livet i __ alminnelighet» og «Jeg skriver om kunsten i __ alminnelighet». Må jeg bruke henholdsvis dets og dens?

Svar: Nei, du kan trygt bruke i sin alminnelighet i alle tilfeller. Det kan regnes som et fast uttrykk. I norsk foretrekkes gjerne refleksivpronomenet si/sin/sitt/sine der meningen ikke er til å misforstå. Her er et godt eksempel hentet fra forordet til fjerde utgave av Finn-Erik Vinjes Moderne norsk (1987): Den samme regelen gjelder uttrykket i sin helhet. Eksempel: «Han viet boka i sin helhet til emnet moderne norsk». Det er ikke direkte galt å skrive dens, men det er unødig stivt. Det er ingen grunn å velge dens/dets så lenge meningen vil bli oppfattet korrekt med sin. Meningen er altså «boka i sin helhet», ikke «han i sin helhet». Det forstår nok de fleste. Et siste eksempel på mer eller mindre faste uttrykk med sin: «De overlot ham til sin skjebne.» I utgangspunktet viser sin til subjektet i setningen; med andre ord kan setningen analyseres slik at sin er knyttet til de. Men alle som kjenner uttrykket, forstår at det handler om skjebnen til objektet (ham). Man kan trygt skrive sin.
Akkompagnere med -m-

Spørsmål: Jeg finner ikke ordet «akkopagnere» i ordlista. Hva skal jeg skrive?

Svar: Skriv akkompagnere (og akkompagnement). Du har bare glemt en -m-, og du er ikke den første som har gjort det. Derfor legger vi dette svaret i svarbasen vår, så andre som søker etter ordet uten -m-, kan finne den riktige skrivemåten.
Punktum i forkortelser

Spørsmål: I en periode fra midt i 1970-åra til tusenårsskiftet var det mulig å skrive forkortelser uten punktum til slutt. Hva er bakgrunnen for at det igjen ble obligatorisk med punktum i de fleste forkortelser?

Svar: Punktum ble med visse unntak obligatorisk igjen i f ebruar 1999. Bakgrunnen var bl.a. påtrykk fra statsinstitusjoner som gjerne ville ha en ensarta praksis i offentlige dokumenter. Det var mye veksling og rot, og det var ingen utsikter til at den nye skikken med sløyfing av punktum skulle bli enerådende. Fordelen med punktum er at man lettere ser hva som er en forkortelse. Det er f.eks. lettere å skjelne mellom bl.a. og bla enn mellom bl a og bla i løpende tekst. Merk at mål-, vekt- og myntenheter skal skrives uten punktum: cm for centimeter, dl for desiliter, kr for krone osv. Den regelen er minst hundre år gammel. I ordbøker og opplistende publikasjoner kan en fremdeles bruke forkortelser uten punktum for å spare plass. Her finner du de vanligste forkortelsene.
Neste generasjons, andre generasjons og liknende

Spørsmål: Heter det neste generasjons teknologi eller neste generasjon teknologi? Hva med andre og tredje generasjon osv.? Og hva med andregenerasjons innvandrer?

Svar: Bruk helst generasjons med -s i slike sammenhenger, i alle fall dersom det siste ordet står i entall. Du har ofte flere mulige løsninger: Tre ord: neste generasjons teknologi; andre/annen generasjons teknologi To ord: nestegenerasjons teknologi; andregenerasjons/annengenerasjons teknologi Ett ord: nestegenerasjonsteknologi; andregenerasjonsteknologi/annengenerasjonsteknologi Variantene har tydelig ulik uttale. Andre merknader: Tre ord: minst entydig, for det kan også leses bokstavelig som teknologien til neste generasjon (mennesker) To ord: oppbygd på samme vis som f.eks. førsteklasses teknologi, annenrangs teknologi Ett ord: riktig når man uttaler det hele i ett ord Hva som er best av, er ofte avhengig av hva tredjeleddet (det ordet som står på plassen til teknologi) betyr, og hvor innarbeidet hele begrepet er. Når det gjelder andre/annen + generasjon + innvandrer, er alle mønstrene ovenfor riktige. Utviklingen har gått mot mer sammensetning, og alt i alt har andregenerasjons innvandrer blitt mest brukt. Men merk at selve ordbruken allerede regnes som foreldet. «Andregenerasjons innvandrere» har jo egentlig ikke innvandret. Det som før ble kalt førstegenerasjons innvandrer, heter nå bare innvandrer.
Eks. eller ekskl.?

Spørsmål: Kan eksklusive forkortes eks.? Hvordan forkorter man i så fall eksemplar?

Svar: Eksklusive kan bare forkortes ekskl., som i «ekskl. mva.». Det er helt parallelt med inkl. Eks. står på sin side for både eksempel og eksemplar(er). (Ikke bruk e x. eller ekspl. for eksempel og eksemplar.) Det skal forresten være punktum i alle vanlige forkortelser bortsett fra forkortelser for mynt, mål og vekt.
Kva er refleksive verb?

Spørsmål: Eg skulle gjerne hatt ei forklaring på kva refleksive verb er. Er finnast (det finst) og synast (eg synest) døme på refleksive verb?

Svar: Det er tydinga som avgjer om eit verb er refleksivt, og desse to verba kan nok ikkje kallast refleksive. Noko refleksivt er noko som blir bøygt tilbake mot utgangspunktet. Eit refleksivt verb eller pronomen viser tilbake til den som handlar. Døme: Eg slo ballen (ikkje refleksivt) Eg slo meg (refleksivt) Eg skamma meg (refleksivt) Eg skjemde st (refleksivt) Meg er den same som eg. Meg viser altså tilbake til subjektet eg. Endinga -st i skjemdest har same funksjon. Denne endinga skriv seg frå det refleksive sik = ‘seg’ i gammalnorsk. Fleire døme: å undra seg = å undrast å samla seg = å samlast Her har vi refleksiv tyding i alle dei fire døma. Eit refleksivt verb er i Nynorskordboka forklart som eit verb «med eit refleksivt pronomen el. eit personleg pronomen med refleksiv funksjon som objektsform, til dømes i uttrykka ‘ho gifte seg’, ‘dei skunda seg’, ‘vi samlar oss’, ‘du undrar deg’». Ellers er termen refleksivt verb ikkje så mykje nytta. Verb på -st kallar vi gjerne st-verb (bokmål: s-verb). Undrast og samlast kan òg kallast refleksiv form av undra og samla. Ikkje alle verb på -st har refleksiv tyding, trass opphavet i gammalnorsk sik. Til dømes har det svært vanlege verbet møtast resiprok tyding (det tyder ‘møta kvarandre’). Nokre slike verb har til og med passiv tyding (seiast ‘bli sagd’ og kjennast ‘bli kjend’). Når vi ikkje straks ser noko refleksivt, resiprokt eller passivt ved eit st-verb i notidsspråket, kan vi kalle det eit aktivt st-verb. Finnast og synast er døme på slike verb, sjølv om ein kanskje kan ana noko refleksivt i dei (jf. nærskylde uttrykk som befinne seg og det synest for meg).
Innledningsfrase i rundskrivliknende brev?

Spørsmål: Hvordan skal man begynne et brev som man vil sende til for eksempel alle kunder som et firma har i Vestfold fylke?

Svar: Det enkleste og beste er å innlede med for eksempel «Til alle våre kunder i Vestfold» (uten anførselstegn) i adressefeltet − altså med vanlig bruk av store og små forbokstaver, uten kursiv eller annen utheving og uten noe punktum til slutt (siden dette jo er en slags overskrift). Et brev som dette minner på mange måter om et rundskriv, og dermed kan man se bort fra alt som gjelder adresser og plassering av adresser i adressefelt o.l. (mottakernes navn og adresse blir vel klebet utenpå konvolutten hvis brevet skal sendes med vanlig post). De retningslinjene for utferdigelse av skriftlige dokumenter som tidligere ble fulgt i staten, omtalte også rundskriv. I et eksempel på et rundskriv i disse retningslinjene står det «Til statsinstitusjonene» med 12 pkt. Times i adressefeltet. Når det gjelder vanlige forretningsbrev og oppstilling av slike brev, gjelder fremdeles Norsk Standard NS 4129 «Kontordokumenter og blanketter. Utforming». En litt forenklet veiledning finnes i Finn-Erik Vinje: Skriveregler (Oslo 2009).
Lige mot (i eldre tekst)

Spørsmål: Jeg sliter litt med den eksakte betydningen av et eldre uttrykk. Det står: «Strækningen gaaer efter 6 innhugne Krydser i Fjeldet lige mot Nielsens Eiendom.» Det er «lige mot» som volder meg besvær. Kan det omskrives med: «rett mot»?

Svar: Ja. Språket du viser til, er norskpåvirket dansk, som var det offisielle skriftspråket her i landet før. På dansk brukes ofte lige (like) der vi bruker noe annet. Adverbet lige i uttrykk som lige ud, lige mod og lige hjem svarer til rett eller beint/bent på norsk.
Ord med c og x

Spørsmål: Har dere en liste over ord som skal skrives med c og x på norsk? Hvordan er det forresten med nasjonalitetsord som canadisk/kanadisk? Finnes det generelle regler for fremmede bokstaver?

Svar: Nei, det finnes ikke helt generelle regler. Hvis du lurer på om et ord skal skrives med c eller x eller ikke, er det enkleste å gå rett til ordbøkene våre. Allerede på 1800-tallet begynte vi å skrive s, k og ks i mange fremmedord med c og x. Denne fornorskingen har vært en langsom prosess. For eksempel ble det først i 1938 obligatorisk å skrive eksellent for excellent. Vi kan ikke love at ortografien noen gang blir helt konsekvent på dette området. Vi kan likevel presentere en regel for noen av ordene. I tillegg kan vi servere vi en kort liste over ord som ofte skrives feil. Hovedregel for nasjonalitetsbetegnelser Vi kan skrive canadier eller kanadier og canadisk eller kanadisk, men bare Canada (ikke Kanada). Sammensetninger som kanadagås skriver vi med k (merk: liten forbokstav og ikke bindestrek). Det samme prinsippet gjelder Colombia (colombianer/kolombianer) Costa Rica (costaricaner/kostarikaner) Cuba (cubaner/kubaner) California (californier/kalifornier) Mexico (mexicaner/meksikaner) Se også lista Utanlandske stadnamn. Liste med c-feller og x-feller Her er noen ord som ofte har blitt skrevet med c eller x, men som skal skrives med s, k eller ks. Riktig Galt boikott, boikotte sentral ekstra frilans, frilanse handikap, handikappe oppbakking skanne, skanner svesisme transe miksmaster «boycott», «boycotte» «central» «extra» «freelance» «handicap», «handicappe» «oppbacking» «scanne», «scanner» «svecisme» «trance» «mixmaster»
Kan en bruke «den» for «han» og «hun»?

Spørsmål: På svensk kan visst «den» brukes som kjønnsnøytralt pronomen. Eksempel: «Om en elev vill överklaga bör den först vända sig till rektor.» Kan man skrive slik på norsk?

Svar: Det finnes ikke noe forbud mot å skrive slik, og privat gjør man som man vil. Men denne ordbruken er så ukjent i norsk at den nærmest må kalles ugrammatisk. Den har foreløpig ingen plass i ordbøkene og kan ikke anbefales. «Den» om personer virker kort og godt fremmedgjørende og tingliggjørende. I tradisjonelt norsk talemål går man den stikk motsatte veien: Man bruker han og ho/hu om både personer og ting ut fra det grammatiske kjønnet til ordet. Eksempel: månen = han og sola = ho. Dette er fremdeles regelen i nynorsk. Det vanligste og mest naturlige i norsk vil være å si han eller hun. I litt formelt språk er vedkommende vanlig. Et tredje alternativ, som riktignok ikke er innarbeidet i språket til folk flest, er hen.
Canyon og canyoning

Spørsmål: Eg har ofte sett canyon brukt i samband med Altaelva. Ein canyon er vel berre eit gjel eller eit juv på norsk? Men finst det noko norsk ord for canyoning?

Svar: Ja, det enkle svaret på dei to spørsmåla er juv og juving. Ordet canyon (av spansk cañon ‘røyr’) blir brukt om gjel og dalar med bratte sider som er utgravne av vatn, jamfør Grand Canyon i Arizona. Sjølv om gjel ofte er mindre eller trongare enn canyons, er det ingenting i vegen for å bruke (elve)gjel om det relevante partiet av Altaelva (sjå Sautso i Store norske leksikon), eller å kalle det Altajuvet, slik somme før har gjort (søk i NOU 1978: 18A). For canyoning har juving slått gjennom, medan juvvandring delvis blir nytta om ein mindre krevjande variant. Vi kan elles nemne at Norsk Romsenter har spurt om ikkje byjuv er ei god nemning for fenomenet urban canyon, og Språkrådet har svara jo. Det heiter òg street canyon, så gatejuv (og gategjel) kan òg vere kandidatar.