hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Opphaver

Spørsmål: En kunstnerorganisasjon ønsker å få etablert ordet opphaver om den som har opphavsrett til et åndsverk. Grunnen er at det vil være kjønnsnøytralt, noe det tradisjonelle opphavsmann ikke er. Er dette et ord som bør tas i bruk i lover og forskrifter? Hva med skaper i stedet?

Svar: Etter Språkrådets syn er ordet opphaver laget på en tvilsom måte. Kort sagt: Det gir ikke helt den tilsiktede meningen å ha opp et åndsverk. Andre ord med -haver Fra før har vi ord som ihendehaver, innehaver, fordringshaver, makthaver, panthaver, patenthaver og parthaver, men merk at leddet - hav - i alle disse ordene er avledet direkte av verbet å ha (før at have og eldre at hafa). Makthaver kommer altså ikke av * makthav, men av å ha(ve) makt. På liknende vis kommer oppdrager av å oppdra(ge), ikke av oppdrag. Opphaver for opphavsperson blir litt som å kalle en oppdragsgiver eller oppdragstaker oppdrager eller en forlegger forlager. Opphavet til opphav Opphav kommer ikke av å ha(ve), men av å heve. I gammelnorsk kunne hefja bety nettopp ‘å sette i gang, å gi opphav til’, og upphefjari var det samme som en opphavsmann eller -kvinne. Man er altså opphavsmann fordi man gir opp hav til noe, ikke fordi man har noe opp. Det hører med til historien at det er en nær etymologisk sammenheng mellom hafa og hefja. I gammalnorsk og eldre dansk fantes dessuten «sideformer» som henholdsvis upphafari og ophaver til upphefjari og ophæver. De var muligens laget direkte av opphav slik dommer og sanger er avledet av substantiv, men denne ordlagingsmåten ble tidlig mindre vanlig. Upphafari døde dessuten ut sammen med upphefjari. Vurdering De gammalnorske ordene kan selvsagt gjenopplives i form av opphaver (eller opphever!), men i moderne norsk vil opphaver stå i et uklart forhold til opphav. Opphaver vil enten være en (påstått) avledning av noe man ikke vet helt hva er (ha opp), eller en utypisk substantivavledning (vi lager nå sjelden ord av typen en sanger). Slik sett er det et tilbakeskritt som lager rot i ordforrådet. Språkrådet holder derfor en knapp på opphav som grunnord i nyere norsk og dermed på gjennomsiktige sammensetninger som opphavsperson o.l. Vi skal ikke ta stilling til alternativet skaper eller verkskaper her, men det har i alle fall en mer umiddelbart forståelig oppbygning enn opphaver. Etterskrift 2017 Departementet gikk i den nye åndsverksloven mot Språkrådet og valgte opphaver. Det er grunn til å tro at ordet nå blir innarbeidet i språkbruken og tross alt vil fungere greit. Et ord trenger ikke være ideelt for å vinne fram.
Spre sine vinger?

Spørsmål: Heter det å spre vingene på norsk, eller er det en direkte oversettelse av «spread one's wings»? I bibeloversettelsene er kapittel 39 vers 29 i Jobs bok endret slik: 1930: Skyldes det din forstand at høken svinger sig op og breder ut sine vinger mot Syden? 1978: Er det din forstand som gjør at falken kan svinge seg opp, spile vingen og fly mot sør? 2011: Var det din forstand som lærte falken å fly, spre vingene og gli mot sør?

Svar: I bibeloversettelsene ser vi utviklingen fra et danskpreget riksmål (1930) via et bokmål har tatt opp mye norsk folkemål (1978), til et bokmål som står under mer engelsk innflytelse enn før. Både spre sine vinger og spre vingene er i stor grad oversettelseslån. Noen søk i den norske bokheimen viser at å spre sine vinger og lignende varianter er overrepresentert i litteratur som er oversatt fra engelsk i nyere tid. Uttrykket finnes riktignok også i eldre dansk; det kan være litt av bakgrunnen for at det er brukt en del i norsk poesi og religiøs litteratur. Det er ikke galt å bruke uttrykket på norsk, men det er ikke typisk, tradisjonell ordlegging. Både overført om mennesker og konkret om fugler heter det på norsk heller: 1 bre eller breie bokmål: å bre ut vingene – bredte/bredde ut vingene bokmål: å breie ut vingene – breide/breiet ut vingene nynorsk med e-infinitiv: å breie ut vengene – breidde ut vengene I eldre dansk-norsk finner man dessuten at utbre(de). Men merk at det å bre/breie ut vingene ikke nødvendigvis er et tegn på nær forestående flukt. Det kan like gjerne handle om å legge vingene vernende over noe. 2 slå ut (med) bokmål: å slå ut vingene – slo ut vingene nynorsk: å slå ut vengene – slo ut vengene Å slå ut med vingene er også mulig, og å slå vingene ut. 3 løfte / spile ut bokmål: å løfte vingene – løftet/løfta vingene bokmål: å spile ut vingene – spilte ut vingene nynorsk med e-infinitiv: å lyfte vengene – lyfte vengene (ev. lyfta/løfte/løfta) nynorsk med e-infinitiv: å spile ut vengene – spila ut vengene Vi nevner disse sammen fordi de kan vise til spesielle faser i «utbredelsen» av vingene, men begge kan brukes hver for seg om hele forberedelsen til flukt. Verbet å spile er litt oversett i dag, men har vært mye brukt. Å spile ut vingene er treffende når hver vinge er utspilt. Når fuglen først er oppe, seiler den gjerne på utspilte vinger. 4 folde eller falde bokmål: å folde ut vingene – foldet ut vingene nynorsk med e-infinitiv: å falde ut vengene – falda ut vengene Eller: folde vingene ut. Verbet folde brukes særlig om det at vingene legges sammen: å folde vingene (eventuelt + sammen). 5 strekke eller strekkje bokmål: å strekke ut vingene – strakte ut vingene nynorsk med e-infinitiv: å strekkje ut vengene – strekte ut vengene Denne varianten står gjerne i ordbøkene for spread one's wings, men det er ikke den som har best grunnlag, hverken i litteraturen eller i tradisjonelt talemål. Faktisk er den overrepresentert i oversettelser, den også.
Spydde eller spøy?

Spørsmål: I en roman av Dag Solstad heter det om et stålverk at det «spøy ut røyk». Burde forfatteren ha skrevet «spydde» her?

Svar: Det eneste riktige etter rettskrivningen er spydde på både bokmål og nynorsk. Men det er ikke avgjørende. I det sitatet du gjengir, bryter Solstad med rettskrivningen, kanskje med vilje. Det finnes ingen regel som sier at man ikke kan gjøre det i skjønnlitteratur. Med «spøy» gjengir han kanskje en vanlig uttaleform i et miljø han kjenner godt. I litteraturen er ikke formen spøy gammel. Vi finner vi den først i Den farlige veien («en gatepikes historie i etterkrigsårenes Oslo») av Georg Tveit (1950) og i Kvænnavikas beste av Olaf Berg (1951). Noen år etter dukker den opp i en undersøkelse av rettskrivningsfeil hos barn ved Oslo folkeskole (1957). Formen er kjent fra flere dialekter, jf. Sterke verb i norske målføre, s. 89. I norrønt var verbet sterkt (fortid spjó), men i de fleste dialekter er det senere blitt svakt (spydde). Den sterke formen spøy er mange steder av nyere dato og sprer seg dels fra bymål. Norsk Ordbok opplyser at spøy er «heller vanleg i yngre mål».
Leg eller lek?

Spørsmål: Hvorfor skriver så mange nå lekmann og lekdommer når det alltid har hett legmann og legdommer?

Svar: Hovedgrunnen er at begge deler er riktig. Allment om betydningen E n lekdommer har ikke juridisk utdanning slik en fagdommer har, men kan være meddommer i det norske rettssystemet. En lekpredikant er i motsetning til en prest ikke teologisk utdannet. Generelt er lekfolk personer som ikke er spesielt faglærte eller sakkyndige på et område. Ikke alle er vant med bruken av ordet lek som frittstående adjektiv, som i leke medlemmer og leke dommere, men i kirkeloven står det vendinger som en lek kirkelig tilsatt og presten og de fem leke medlemmene. Velkjent er uttrykket lek og lærd, det vil si folk både med og uten sakkunnskap. Fra leik til læg/leg Ordet lek er kjent fra gammelnorsk, som hadde skrivemåten leikr. Skrivemåten med k eller c var den vanlige. Leikr i denne betydningen var hentet via latin laicus fra det gammelgreske laikos ‘som hører til folket, lek’. Det er fra dansk læg vi har skrivemåten med g. Adjektivet laikos er dannet til det greske substantivet laos, som blant annet betyr ‘folk’. Fra leg til lek I 1938 ble det vedtatt at ordet lekmann skulle skrives med k, og i ordbøker fra de følgende årene står adjektivet lek med k. Bakgrunnen var ganske sikkert ønsket om å erstatte danske «bløte konsonanter» med norske «harde». Dette rettskrivningsstrevet preget første delen av 1900-tallet. Fra lek til lek/leg Ved den store revisjonen av bokmålet i 1981 ble leg og lek sidestilt (også i sammensetninger som legdommer/lekdommer), og stillingen er den samme i dag. På nettet er det fremdeles mer enn dobbelt så mange lekdommere som legdommere. Fare for forveksling? Noen engster seg for at lek skal forveksles med lek/leik og moro, andre for at leg skal peke mot lege eller legitimasjon. Dette er engstelse i utrengsmål. Man skal i begge tilfeller være særdeles vrangvillig for å feiltolke lek/leg på bokmål. Sammenhengen gjør det alltid entydig. Ingen kvir seg for å bruke adjektivet lik/likt/like fordi det også heter et lik og å like med k. Litt annerledes er det på nynorsk, fordi lek der også betyr ‘lekk’. Men i virkeligheten er leke tilsette eller dommarar entydig. I det eldre landsmålet var det riktignok enda tydeligere for der het det læk ‘ulærd’ i denne betydningen (med valgfri æ-/e-uttale) og lek i lekkasje-betydningen.
Traust = solid og pålitelig

Spørsmål: Nylig snakket jeg med en som klaget over at både været og landet var traust og grått. Jeg tror han med traust mente trist eller trøstesløst. Er det riktig bruk av ordet?

Svar: Tradisjonelt sett er trausthet nærmest det motsatte av tristhet og trøstesløshet. Traust er i slekt med tro/tru og det engelske trust (jf. trofast og trustworthy). Trauste ting er sterke, solide og slitesterke. Trauste folk er støe og pålitelige. Men vi har registrert den samme tendensen til betydningsendring som du har. «En traust sliter» er altså opprinnelig en hedersbetegnelse. Den nye og negative betydningen hadde neppe oppstått hvis trausthet stod like høyt i kurs hos alle. Den negative betydningen av traust var svært uvanlig før år 2000. Det er fremdeles bare de positive betydningene som er ført opp i Bokmålsordboka og Nynorskordboka (per juni 2022). En avledning av traust er å trøste, som opprinnelig betyr å sette mot i og gjøre sterkere/traustere. Å trøste seg til noe = å driste seg til.
Då eller når? («Materialane fortel når huset vart bygt»)

Spørsmål: Skal det heita «Materialane fortel når huset vart bygt», eller bør ein skriva «Materialane fortel då huset vart bygt»? Eg får ikkje heilt til å nytta regelen om «den gong då, kvar gong når» her.

Svar: Det kan berre heita «Materialane fortel når huset vart bygt». Dette har ikkje noko å gjera med regelen om «den gong då, kvar gong når». Grunnen er at «når» i dette tilfellet har ein heilt annan funksjon enn å seia at noko vart teke opp att. «Når» innleier her ei indirekte spørjesetning, dvs. ei spørjesetning som er ledd i ei overordna setning. Det direkte spørsmålet var: «Når vart huset bygt?» Det er så gjort til direkte objekt i heilsetninga «Materialane fortel når huset vart bygt». Då kan for sin del ikkje nyttast til å innleia ei spørjesetning. Derimot kan det brukast i andre konstruksjonar, som i «Arkitekten fortel om (den gongen) då huset vart bygt». Då kan òg koma inn i biletet slik: «Slike materialar vart brukte (den gongen) då huset vart bygt» eller «Materialane stammar frå (den gongen) då huset vart bygt» eller «då husa vart bygde». Det kan stå i kontrast til når: «Slike materialar vart (alltid) brukte når ein bygde slike hus» (= 'kvar gong', 'dei gongene då'). Ein kan òg nytta «då» i det siste dømet, men då underforstår ein at det gjeld repetisjon innanfor éín samanhengande periode, altså eitt «då». Men dette er altså heilt andre konstruksjonar enn dømet ditt.
Æ, ø og å i internasjonal sammenheng

Spørsmål: Finnes det en «korrekt» erstatning for de særegne norske bokstavene æ, ø og å i internasjonal sammenheng? Jeg tenker da spesielt på navn i e-postadresser.

Svar: Det finnes en norsk standard (NS 4129:1995) «Kontordokumenter og blanketter. Utforming» der dette mønsteret er tilrådd: æ > a (Næs > Nas) ø > o (Løland > Loland) å > a (Aas > As) I 2003 tilrådde Uninett det samme for e-postadresser. Språkrådet og mange andre institusjoner praktiserer dette. Ellers er det sterk tradisjon for rekka ae, oe og aa. Ulemper med den er at oe kan forveksles med oe i navn som Hoel, mens aa i utlandet kan oppfattes som lang a i stedet for å. En annen løsning er ae, o og a. Det finnes ingen lytefri løsning. Domenenavn med særnorske tegn I dag er det mulig å ha domenenavn med særnorske tegn. Se nettsidene til Norid. Men dersom de skal erstattes med standardtegn, er tilrådingen den samme som nevnt over. Språkrådet opererer med både sprakradet.no og språkrådet.no som domenenavn. Andre sammenhenger: Bruk æ, ø og å! Hvis vi ser bort fra etablerte geografiske og historiske navn (som Gothenburg og Haakon the Good), bør norske og nordiske personer og bedrifter beholde skrivemåten i en engelsk tekst. Man kan i dag lett bytte tastatur i skriveprogrammet eller få fram de tre vokalene på annen måte.
Korona-uttale

Spørsmål: Hvordan uttales koronavirus og covid?

Svar: Korona bør uttales bokstavrett, med vanlig norsk o-lyd («trang» o), som i krone. Det er rimelig å uttale o-en i covid på samme vis. Altså: kór ó na og k ó vid, med trykk på de understrekede o-ene. Noe av poenget med å skrive koronavirus med k er at vi har ordet korona ‘krone, krans’ fra før i norsk, blant annet i « solens korona ». Det ordet har alltid blitt uttalt med to «trange» o-er, en kort og en lang, se utklipp fra Bjarne Berulfsens Norsk uttaleordbok fra 1969 nedenfor. Det gir ikke god mening å uttale korona annerledes i virussammenheng, for viruset har fått navnet på grunn av piggene som minner om den nevnte «solkronen». La oss si at ordet sjokolade for lengst var kommet inn i norsk, men uten å bli allment kjent, og så kom inn igjen i mediene med skrivemåten chokolade og den engelskinspirerte uttalen /sjåkålade/. Da ville vi hatt en slags parallell til korona -historien. Kårån(n)a -uttalen kan gjerne reserveres for ølmerket Corona og annet med den skrivemåten. Fra Norsk uttaleordbok (1969)
Fler eller flere, mer eller mere?

Spørsmål: Jeg har lært på skolen at det heter mer uten -e og flere med -e, men jeg ser og hører stadig flere brudd på denne regelen. Er den endret? Små barn ber gjerne om «mere». Er det der det kommer fra?

Svar: Fra 1938 het det bare mer og flere i bokmålsrettskrivningen. I 2005 ble det åpnet for både mere og fler. Det betyr at alt er lov. Fra 1907 til 1938 var mer og mere likestilte i rettskrivningen. Stadig flere valgte mer, som i 1938 altså ble eneform. Stillingen til fler(e) var uklar før 1938, men dette året ble også flere eneform. Det har likevel alltid vært noen som har skrevet mere og fler. Grunnlaget for formene Merk at variantene med og uten -e betyr nøyaktig det samme. Det er ingen forskjell i bruken. De stedene i landet der de fleste voksne bruker enstavingsformen «mer», synes mange at «mere» klinger barnslig. Men tostavingsformen «mere» har faktisk tradisjon både i dansk-norsk skriftmål og, uavhengig av det, i en del dialekter (jf. meira på det sentrale Vestlandet). «Fler» uten -e har ikke godt grunnlag i skrift, men har nok alltid vært en vanlig uttaleform. Hva bør du skrive? Du kan trygt skrive som du har lært, men i ordtaket «mye vil ha mer, fanden vil ha fler», kan du gjerne sløyfe den siste e-en for rimets skyld. (Generelt er fler relativt vanligere når det ikke kommer noe substantiv etter.)
Bakoversveis

Spørsmål: Kvar kjem uttrykket «å få bakoversveis» frå?

Svar: Det er freistande å seia «frå folkedjupet». Det er tydelegvis særnorsk, i alle fall kjem det ikkje frå dansk eller svensk. Meininga er naturlegvis at noko gjer så sterkt inntrykk at det kjennest som om håret blir blåse bakover. Sjølve ordet bakoversveis er over åtti år gammalt. Det fyrste skriftlege dømet på «fikk bakoversveis» er frå 1976, men her er ordet nytta heilt bokstavleg. Metaforen kan likevel ikkje vera mykje yngre enn dette. Her er eit døme frå 1981 som handlar om musikkoppleving. Boka Norsk slang (1984) syner at uttrykket var innarbeidd i talespråket i samtida. Årsaka til bakoversveisen kunne vera alt frå promping til brølande befal. I eit belegg frå 1983 er trompetar involverte, og det er vel ikkje utenkjeleg at trykket frå blåseinstrument kan ha vore inspirasjonskjelda, eventuelt lyd frå høgtalarar.
Bekymringsverdig

Spørsmål: Jeg har i lengre tid irritert meg over bruken av ordet bekymringsfullt. En situasjon eller tilstand kan ikke være full av bekymringer. Den kan imidlertid være vel verdt å bekymre seg over, altså bør det hete bekymringsverdig. En person, derimot, kan gjerne være full av bekymringer, altså bekymringsfull. Kan Språkrådet få bukt med denne utviklingen der bekymringene flyttes fra subjekter til objekter?

Svar: Nei, vi kan nok ikke det. Dessuten er utviklingen så å si den motsatte av den du skisserer. Det er helst slik at det er bekymringsverdig som er nytt for det som tidligere var bekymringsfullt. Helt nytt er det ikke. Det ser ut til at 1978 er året da bekymringsverdig blir tatt i bruk i skrift, i alle fall er det svært få treff på nb.no før det året. Det virker som om f.eks. bekymringsfull utvikling fremdeles er mye mer brukt enn alternativet med -verdig (ca. tre ganger så mye, viser nettsøk desember 2016). Bekymringsfulle tilstander er godt og gammelt Bekymringsfull har lenge vært brukt om tilstander. Vi har eksempler fra 1700-tallet på «bekymringsfulde Omstændigheder» og ditto «Dage», omtrent like tidlig som de eldste eksemplene på f.eks. «bekymringsfulle personer». Nå kan både dager og omstendigheter lett tenkes å være fylt eller preget av bekymringene til personen som opplever dem. Kanskje ser vi her en bro mellom betydningene, altså fra en bekymret persons tilstand til en «bekymringsfull» tilstand. I konstruerte uttrykk som «en bekymringsfull verden» eller «et bekymringsfullt liv» kan vi vel også se en dobbel mening. Men i Drammens Tidende fra 1818 står det om Sveriges bekymringsfulle indre «pengeforfatning», så den rent «objektive» beydningen er gammel. Det er den for øvrig også i svensk og dansk. (I Danmark bruker de nå det logisk uangripelige bekymrende i stedet.) Vi får mange henvendelser fra folk som oppfatter personbetydningen som ikke bare primær, men den eneste logiske. Denne logikken veier i dag tyngre for de fleste enn to hundre års tradisjon med «bekymringsfulle tilstander». Nytt ord, men riktig konstruert? Ordet bekymringsverdig er nytt, men det er vanskelig å kritisere det. Det har ingen klare formelle lyter, og det faller på plass mellom andre ord, som kritikkverdig og rosverdig. Det vil nok komme i ordbøkene, om det ikke er der allerede. Noen synes ordet skurrer fordi det meste som er verdig noe, kan sies å fortjene det, mens det er rart å si at noe «fortjener bekymring». Det kan være noe i det, men det er noen små hull denne logikken fra før, for det finnes noen sammensetninger av lignende kaliber, som avskyverdig (for avskyelig) og kritikkverdig. Velg gjerne urovekkende i stedet! De som ikke liker noen av variantene, kan godt vurdere å bruke det uangripelige ordet urovekkende mer, eller til og med friske opp med fyndige uttrykk som «en lei utvikling». Utvikling Nedenfor ser du den mer eller mindre urovekkende utviklingen av forholdet mellom uttrykkene i et utvalg av norske aviser fra de siste tiåra, fra to ulike korpus (Retriever og nb.no). Endringen er formidabel. På den siste figuren starter urovekkende med sterk dominans, men møter stadig sterkere konkurranse.
Spørre spørsmål?

Spørsmål: Jeg er blitt fortalt at jeg ikke kan skrive «å spørre et spørsmål», og at det er grammatisk feil. Når blir det eventuelt riktig?

Svar: Spørre spørsmål er nokså vanlig i talemålet, men vi tilrår å spørre om noe og å s tille spørsmål. Formuleringen spørre spørsmål er et eksempel på såkalt indre objekt eller etymologisk objekt, det vil si at objektet er av samme rot som verbet. Eksempler: synge en sang, gå sin gang, grave en grav, dø en stille død. Vanligvis har verb og substantiv ulik rot, jamfør gi et svar, avgi et løfte (ikke svare et svar eller love et løfte). Formuleringen spørre (et) spørsmål er ikke noe helt nytt i talemålet. Tilsvarende formuleringer finnes dessuten i islandsk og svensk. I svensk er det fråga en fråga som står i motsetning til ställa en fråga. I dansk og dansk-norsk var gjøre spørgsmaal mye brukt før (og gjera eit spursmaal i landsmål). I gammelnorsk tid brukte de helt andre formuleringer. Det er urimelig å kalle spørre spørsmål grammatikalsk galt. Uttrykket står likevel ikke i rettskrivningsordbøkene ennå. Hovedgrunnen er at stille spørsmål har vært det vanlige i skrift i over hundre år (til å begynne med riktignok sjelden i entall). De som bruker stille spørsmål, reagerer gjerne negativt på spørre spørsmål. Det er imidlertid få som reagerer på stille spørsmål, så det er det tryggeste valget der spørre om ikke dekker. Det er et vedvarende dilemma om man skal godta eller tilrå nye tendenser i skriftspråket, og Språkrådet har en relativt konservativ eller avventende innstilling. Den dagen flertallet eller et stort mindretall måtte skrive spørre spørsmål, vil det ikke være rimelig å avvise det lenger. At engelsk har formuleringen ask questions, er ikke egnet til å dempe «spørre»-lysten i framtida.
Samenes nasjonaldag

Spørsmål: Hva heter denne dagen? Samedagen, samefolkets dag eller samenes nasjonaldag?

Svar: Både samenes nasjonaldag og samefolkets dag må kunne brukes. Samefolkets dag er nevnt i forskrift angående bruk av statsflagget og handelsflagget. Det samiske folkets nasjonaldag er nevnt i forskrift om bruk av det samiske flagget (fastsatt av Sametinget). Både samefolkets dag og samenes nasjonaldag er brukt i nyere tekster fra regjeringa. Når vi sjøl gjerne bruker varianten samenes nasjonaldag, er det fordi Sametinget bruker det, og fordi nasjonaldag i moderne norsk er en brukbar oversettelse av nordsamisk álbmotbeaivi (folk(e) + dag). På nynorsk kan nasjonaldagen til samane brukes. En annen mulighet er den samiske nasjonaldagen. Nasjon defineres i Bokmålsordboka som 1) en gruppe mennesker som føler seg som en enhet på grunn av felles historie og kultur, oftest også felles språk 2) stat, land. Ordet brukes også som synonym for nasjonalstat. Se Store norske leksikon. Betydning 1 svarer noenlunde til en vanlig betydning av folk, se folk i Bokmålsordboka. (Folk er et mangslungende begrep, så et folk kan romme eller overlappe med et annet.) Som det går fram av betydning 1 ovenfor, er det godt mulig å bruke nasjonal- om noe som er knyttet til et folk som ikke har en egen stat.
Sitat i sitat

Spørsmål: Korleis skal ein markere eit sitat inni eit anna sitat?

Svar: Eit sitat inni eit anna sitat bør helst markerast med enkle hermeteikn. Vanlege markerer vi til vanleg med doble hermeteikn, som « » eller “ ”. Dette er rett: Han sa: «No må de kome og ete middag.» Eit sitat som står inni eit anna sitat, blir markert med enkle hermeteikn, vanlegvis ‘ og ’. «Kven var det som sa ‘velkomen heim’?» spurde Guro. “Kven var det som sa ‘velkomen heim’?” spurde Guro. Same regelen gjeld også i andre tilfelle der noko som normalt ville stått i hermeteikn, står inni eit sitat: «Vi skal setje opp ‘Peer Gynt’ », sa han. “Vi skal setje opp ‘Peer Gynt’ ”, sa han. Der eit dobbelt teikn står inntil eit enkelt, bør det vera eit såkalla tynt mellomrom (skriv U+2009 og tast så Alt+x). Vinklar i staden Enkle vinklar er mindre brukt, men heng historisk og estetisk saman med dei doble og kan gjerne brukast. Merk at det ikkje er tale om dei vanlege vinklane på tastaturet, men eit anna teiknpar, som kan lagast på denne måten: venstre: Alt + 0139 høgre: ​Alt + 0155 Slik ser det ut: «Kven var det som sa ​‹velkomen heim›?» spurde Guro. «Vi skal setje opp ​‹Peer Gynt› », sa han. Les meir om bruk av hermeteikn på nettsidene til Språkrådet. Ei fyldigare framstilling finn du i artikkelen « Gåseaugo: nokre synspunkt på sitatteikn i norsk og andre språk ». Sjå òg Norsk på trykk på typografi.org.