hhval/norwegian_qa huggingface dataset:
Å strø sand på noe

Spørsmål: Sandpåstrøing er vel å godkjenne eller bestemme noe som egentlig er avgjort av noen andre på forhånd. Men hva kommer det av?

Svar: Forklaringen er nok at sand tidligere ble brukt i stedet for trekkpapir til å tørke blekk med. Uttrykket har vært brukt i norsk og dansk-norsk i over 150 år om formelt å vedta noe som i realiteten alt er avgjort av noen andre. Dansk vri Legg merke til at danskene bruker det litt annerledes: overført bringe en (ubehagelig) sag til afslutning eller ud af verden; undlade at gøre mere ved det (Den Danske Ordbog) Her er hele forklaringen på det, for spesielt interesserte (fra Ordbog over det danske Sprog): slaa ell. strø sand paa noget, (vistnok egentlig med hensyn til skrivelse og lignende, der afsluttes, gøres færdig, ekspederes (se betydning 1.1 slutn.); muligvis ogsaa (med tilknytning) til forestillingen om sandstrøning (paa gulv, grav) som afslutning paa rengørings-, ordningsarbejde eller om sandets anvendelse ved begravelse (jordpaakastelse)) gøre færdig; bringe til ende; afslutte; nu især med hensyn til noget uheldigt, ubehageligt og lignende: bringe ud af verden; bringe i glemme; (søge at) glemme. [...] Som man ser, kan munnhellet ha blitt koblet til forestillinger om andre skikker (som «sandpåkastelse» på graver). Men i den grad det handler om avgjørelser (som i norsk), er «blekkhypotesen» mest nærliggende, se for eksempel dette utdraget fra Ibsens Peer Gynt (1867): Allerede i 1774 skrev Ludvig Holberg om å slå sand på papiret.
Mugg og skimmel – hva er forskjellen?

Spørsmål: Jeg blir ikke klok på om roquefort er en blåskimmelost eller en blåmuggost? Hva er egentlig skimmel? Jeg har aldri hørt noen bruke det ordet muntlig.

Svar: Skimmel er grovt sett det samme som det vi vanligvis kaller mugg eller mygl på norsk. Mugg er et gammelt hjemlig ord, mens skimmel i denne betydningen trolig kommer fra lavtysk. (Om andre betydninger: Se siste bolk nedenfor.) Både på norsk og dansk brukes begge ordene, men på dansk står skimmel sterkere. På norsk brukes nok skimmel en del som ordsminke i kommersiell sammenheng. Etter år 2000 har vi sett en eksplosjonsartet økning i bruken av ordet skimmelost for muggost. Saklig sett er det ingen grunn til å bruke skimmel der mugg er dekkende. Skimmel i ordboka Ordet skimmel brukes særlig om ymse former for soppbelegg på planter, jamfør Norsk landbruksordbok: I den samme ordboka står det at dansk skimmelost og skimmelsvamp svarer til norsk muggost og muggsopp (svensk mögelost og mögelsvamp). Mugg og skimmel er altså overlappende samlebetegnelser for sopper som vokser som belegg (hy) på matvarer, treverk o.a. Mer om mugg fra Norsk landbruksordbok Dansk mellom tysk og norsk/islandsk/svensk Som det går fram av disse klippene, er dansk i en mellomstilling mellom tysk på den ene siden og islandsk, svensk og norsk (særlig nynorsk) på den andre: Tysk Dansk Islandsk Svensk En delvis annen skimmel Mange kjenner sikker ordet skimmel brukt om en skimlete hest. Vi har flere gamle norske ord på skim- som viser til det å skinne og å glimte, f.eks. å skimle. Norsk ordbok knytter skimlut (skimlete) til dette norske verbet (se skimla). Det samme gjør Alf Torp i Nynorsk etymologisk ordbok (1919), mens han knytter skimmel til mellomnedertysk. Langt tilbake er nok alt dette runnet av samme rot (sammen med verbet å skinne).
Brenne opp eller brenne ned?

Spørsmål: Eg høyrde nyleg Dagsrevyen melde at eit juletre brann ned, og i VG stod det ein dag at ein tysk turistbuss brann ned. Eg ville valt opp. Kva er regelen her?

Svar: Dei burde valt opp eller berre brann. Større ting som står fast og dessutan er lågare etter ein brann, kan brenne ned (jf. «ligg i oske», «brann til grunnen»). Bygningar er det mest typiske dømet. Dessutan seier ein tradisjonelt om bål at dei brenn ned. Mange ting som brenn ned, går samstundes opp i logar (flammar), så dei brenn for så vidt òg opp. Mindre ting brenn helst berre opp (særleg dersom dei forsvinn i brannen). Ting på hjul med metallskrog som korkje forsvinn heilt opp eller sig ned, er i ei gråsone. Særleg brenne ned verkar rart. Det er betre å skrive at bilen brann opp, sjølv om oppbrenninga ikkje er fullstendig. Det same gjeld juletreet du refererer til, om det då ikkje var på rot og det stod att ein stuv. I partisipp kan vi elles seie at ein bil eller buss er utbrunnen eller utbrend. Vi trur det kan vere ein aukande bruk av ned i norsk på grunn av engelsk, for burn down har større bruksområde i engelsk enn brenne ned har i norsk.
Hverken eller verken?

Spørsmål: Hva er riktigst av hverken og verken, og hvorfor brukes begge deler?

Svar: Variantene er nå likestilte. Hverken er like riktig som verken. Hverken var ute av rettskrivningen mellom 1959 og 2005, og da festet varianten verken seg. [Til de leserne som bare vil vite hva som er riktig: Svaret på det står ovenfor. Resten av teksten er for spesielt interesserte.] Hverken er den eldste formen, som vi har arvet fra skriftfellesskapet med dansk. Den ble erstattet helt av den lydrette formen verken i 1959, da også skrivemåtene valp, veps og virvle ble innført. I 1959 ble selve ordet verken tillatt også i nynorsk ved siden av korkje (og dessuten valp og veps ved siden av kvelp og kvefs). Skrivemåtene med h v- kunne ikke komme på tale i nynorsk. De lydrette formene med v- bød seg fram som fellesformer for både bokmål og nynorsk. Dette kan likne et steg på veien mot den svenske tilstanden, der den stumme h -en er fjernet i alle ord med eldre hv- (jf. de svenske spørreordene vem, vad, var). Men stort sett ble hv - (nynorsk kv-) bevart i de norske rettskrivningsendringene, både i spørreord og andre ord. (Merk forresten at hverken/verken ikke er et spørreord.) Det har vært en vedvarende diskusjon om verken og hverken siden 1959, og den uoffisielle formen hverken fortsatte å hevde seg i bruk. I 2005 ble h-en igjen tatt inn i bokmålsrettskrivningen. Formene er nå likestilte, så Språkrådet anbefaler ikke den ene framfor den andre.
Er og-teiknet (&) brukande?

Spørsmål: Eg lurer på om det finst nokon retningslinjer for bruken av teiknet &, altså ‘og’. Kan ein til dømes utan vidare skrive «stil & farge» eller «tid & stad»? Og kva heiter teiknet?

Svar: I vanleg tekst bør ein ikkje nytta teiknet &. Det høyrer heller ikkje heime i offentlege namn og nemningar. På norsk tyder & alltid ‘og’. Det var lenge nesten berre nytta i firmanamn, til dømes «Jensen & Co.». Det er òg tradisjonelt nytta mellom namn på samforfattarar, som i «Koht & Skard», men dette er ikkje obligatorisk. I nyare tid er det teke i bruk som eit verkemiddel i poesi og kunst. Ikkje minst har marknadsførarar og andre kommersielle aktørar nytta det til å piffa opp namn og nemningar og gje dei ein lett retro-dåm. Teiknet bør ikkje takast i allmenn bruk. Det vil mellom anna vanskeleggjera søking i basar og på nettet. Men der det er brukt tradisjonelt og fyller ein funksjon, er det ikkje noko problem. Ein får sjølv vurdera om det er for moteprega. Teiknet & blir gjerne kalla et-teikn, fordi det opphavleg gjev att den latinske konjunksjonen et, som tyder ‘og’. I Cappelens Stor norsk-engelsk ordbok står det dessutan at teiknet blir kalla «ampersand el. kommersielt og-tegn».
Å reise kjerringa

Spørsmål: Hvorfor heter det å reise kjerringa om ‘å ta seg opp igjen etter en dårlig prestasjon’, som det står i Bokmålsordboka?

Svar: Å lage ei kjerring er opprinnelig å dette i skibakken. Å reise den samme kjerringa er å renne ned resten av bakken uten å dette. Uttrykket er gammelt i deler av Telemark, Agder og Rogaland. Vi siterer fra Slang og sjargong av Ingvald Marm (1962): Ordet snøkjerring kan i norsk bety både snømann og stor snøball, men kjerring ovenfor viser snarere til det å ligge i snøen. Merk at det er ei møy kjerring, altså en ugift kvinne. Den som fikk mange møykjerringer i bakken, ville få tilsvarende store vansker med å få seg ei kone. I skjønnlitteraturen forekommer uttrykket trolig først hos Kristen Stalleland i barnefortellingen Vesle Hallvard (1897): Helt andre teorier Kjerring er ellers en mye brukt metafor i det gamle arbeidslivet, se betydning 8, 10 og 11 i Norsk Ordbok. Om det ikke var for tilknytningen til vinteridrett, hadde det vært rimelig å lete etter opphavet her. Enkelte har ment at betydningen ‘mastefisk’ eller ‘(tre)blokk i botnen på båt (med tilhoggi hol for mastefoten)’ ligger til grunn for å reise kjerringa. Men problemet er at det er masta som blir reist på kjerringa, ikke omvendt. Det måtte i utgangspunktet ha hett å reise på kjerringa. Hvis reise kjerringa hadde betydd det samme som å reise masta, ville alle brikkene ha falt på plass, men ingen har funnet spor av noen tradisjon som peker i den retningen. Vi kan se bort fra disse alternative forklaringene.
I behov av?

Spørsmål: Vi skriver rapporter fra barns opphold i beredskapshjem, og jeg ser en økende bruk av uttrykket å være i behov av. Jeg pleier å rette dette til å ha behov for, da jeg mener at i behov av er fornorsket svensk. Det hadde vært fint med en avklaring.

Svar: Bare fortsett med å rette til ha behov for, eller enda bedre (der det passer): trenge. Går vi til attenhundretallet, finner vi riktignok eksempler på være i behov av i dansk-norske tekster, men de er forsvinnende få i forhold til eksemplene på ha behov for. Mye tyder på at vi har å gjøre med en tidlig svesisme. Senere er det blitt en slags frekvens-anglisisme, det vil si at bruken har økt på grunn av likheten med det engelske in need of. Selv om uttrykket er yngre enn alternativet, virker det mer gammelmodig, noe som kan gjøre det ekstra tiltrekkende for enkelte byråkrater og andre som liker litt stive uttrykksmåter.
Unntatt offentlighet på nynorsk?

Spørsmål: Kva heiter unntatt offentlighet eller unntatt offentligheten på nynorsk?

Svar: Du kan mellom anna skrive unnateke frå offentleg innsyn. Bokmålsordet offentlighet kan delast i tre: 1 ålmenta/allmenta (= bokmål allmennheten), folk flest, publikum 2 omtale, publisitet 3 offentleg innsyn (dvs. innsyn for ålmenta) Slik er det òg inndelt i boka Med andre ord av Magne Rommetveit. Under 3 der finn vi «unntatt offentlighet»: dokumenter som er unntatt offentlighet: dokument som offentleg innsyn ikkje gjeld for / som ålmenta ikkje får høve til å sjå unntatt fra offentlighet er privat korrespondanse: (rett til) offentleg innsyn gjeld ikkje private brev. Det kunne vore nok med ikkje for ålmenta ikkje (til) ålment innsyn ikkje offentleg innsynsrett ikkje offentleg Det vanlegaste er likevel unnateke offentleg innsyn, ofte forenkla til unnateke innsyn og forkorta til u.off. Det bør helst heite unnateke frå offentleg innsyn. Unnateke (n) er jamstilt med u nntatt i rettskrivinga. Å unnta noe fra offentlighet er å gjere unntak frå innsyn for noko, men det kan av og til omsetjast med å halde noko utanom offentleg innsyn. Offentlighetsprinsippet kan kallast innsynsprinsippet, men offentlegprinsippet og offentlegheitsprinsippet er òg i bruk.
Ulv i fåreklær

Spørsmål: Jeg skjønner at man skal passe seg for ulver som kler seg ut på denne måten, men hvor i verdenslitteraturen stammer disse skapningene fra?

Svar: Uttrykket stammer helst fra Bibelen, fra Matteus 7,15, der det etter mønster av danske oversettelser har hett noe slikt: Men vokt eder for de falske profeter, som kommer til eder i fåreklær, men innvortes er glupende ulver! Dette er fra 1930-oversettelsen, som er kjemisk fri for «sau». I 1978-utgaven står det på mer naturlig norsk: Vokt dere for de falske profeter! De kommer til dere i saueham, men innvendig er de glupske ulver. I Danmark og Sverige bruker de naturlig nok ordet får i Bibelen og i dette uttrykket, for det er det sau heter der. På norsk heter sau som kjent bare får i kål og i sammensetninger med -kjøtt. Ifølge Evensberget og Gundersen: Bevingede ord (Kunnskapsforlaget 1995) er liknende motiver kjent både i gammelnorsk og antikk gresk tradisjon (Æsops fabler). På gammelnorsk kunne det å være ulv i fåreklær kalles å være varg under sau. Salmedikteren Elias Blix maner fram et klart bilde av hva slags svikferd det kan dreie seg om: Dette er jo nærmest definisjonen på skinnhellighet. Men skinnhellighet har neppe med saueskinn å gjøre. Det kan du lese om et annet sted i denne svarsamlingen, hvis du søker etter skinnsyk.
Soldater om bord i marinefartøyer?

Spørsmål: Hva er den korrekte fagtermen for soldater som følger med marinefartøyer?

Svar: Det er kanskje ordet marineinfanterist du er ute etter. Men det kommer an på hva slags personell du har i tankene. I utgangspunktet er det viktig å skille mellom personell som tilhører besetningen på fartøyet, og personell som ikke gjør det. Spørsmålet er da hva en soldat er. Soldat til sjøs I dagligspråket er det noe flytende hva som ligger i soldat. I Store norske leksikon står det: soldat fra mlat. sol(i)datus, eg. ‘en som har fått sold’ […] person som tilhører krigsmakten, fra menig til øverste sjef. I vanlig språkbruk brukt om menig. Heller ikke av Bokmålsordboka går det helt klart fram om soldat betegner personell i alle forsvarsgrener, men ingen er i tvil om at det finnes soldater på land, og i Luftforsvaret er flysoldat en grad. I Sjøforsvaret, derimot, omtales vanligvis ikke det menige personellet om bord som soldater, selv om man kan argumentere for at de er det. Det vanligste ordet for underordnede mannskaper på marinefartøyer (med gradene utskrevet menig og utskrevet ledende menig) er gast. Marines og marinere Marinefartøyer kan ha om bord soldater som ikke tilhører mannskapet, men som skal stå for landgangsoperasjoner o.l. De kalles på engelsk for marines og på norsk ofte for marinesoldater eller marineinfanterister. Særlig kjent er britenes og amerikanernes marineinfanteri. Det vi finner hos Marinens jegervåpen, kan minne litt om disse, men blir likevel noe ganske annet. På 1600- og 1700-tallet kunne også dansk-norske marinefartøyer ha om bord marinesoldater. Den gang ble de kalt marinere. De var ikke vanlig marinepersonell, men avgitt til marinen fra hæren. Mariner og marinesoldat er tvetydig i moderne dansk, det kan bety ‘soldat i marinen’ eller ‘marineinfanterist’. Marinesoldat var ikke entydig før heller. Marineinfanterist Etter vår vurdering må det være greit å bruke marineinfanterist om stridende personell som følger marinefartøyer, til forskjell fra mannskapet, gastene og deres offiserer. Også marinesoldat er i utgangspunktet riktig, men det er ikke så entydig.
Sjanse og kjans

Spørsmål: Heter det å ha sjangs, kjangs eller tjangs?

Svar: Dette ordet er lånt inn i flere omganger, og ch-lydene fra fransk og engelsk chance (henholdsvis ʃ- og tʃ-) er blitt tilpasset norsk på ulike måter. I rettskrivningen holder vi oss til enten sjanse eller kjangs. Vi finner riktignok vel så mye tjangs som kjangs i eldre norske tekster, men tjangs er ikke en offisiell form. Et resultat av tidligere innlån er forresten kans. Sjanse med to stavelser (normalt uttalt sjangse) brukes mest i vid betydning, mens kjangs (på) helst viser til sjanse til å få noe (f.eks. napp hos noen av et annet / samme kjønn, også kjangs hos), eventuelt sjanse til å klare seg. Kj/tj -uttalen var lenge den vanligste i enstavelsesordet, som har grunnlag blant annet i norsk sjømannsspråk, men sj- har lenge vært i framgang. Dette skrev språkforskeren Ragnvald Iversen i 1939: (Lånord og lønnord hos folk og fant)
Eivind beinlaus

Spørsmål: Veit de kvar uttrykket Even beinlaus stammar frå?

Svar: Det er eldgammalt i norske dialektar over det meste av landet, òg i former som han Eivind, han beinlaus, beinlausen eller beinlausingen. Eivind (Even) beinlaus er beint fram vinden eller trekken. Når ei dør går att på grunn av trekk, eller når det kvin om novene, høver det godt å visa til ein usynleg person – ein gammal og kjend gjest som i motsetnad til andre kjenningar manglar både kjøt og bein. Nemninga er nok opphavleg knytt til tabu: Det var farleg å nemna vinden med det rette namnet på sjøen; ein kunne vekkja farlege krefter eller i det minste angst og otte. Sjå Svale Solheims Nemningsfordomar ved fiske (s. 105–106). Varianten Ivar beinlaus finst òg. Ivar Beinlause var ein av sønene til Ragnar Lodbrok. Han skal ha hatt brusk i staden for bein i kroppen. På prent dukkar «han beinlause» fyrst opp i Ivar Aasens Ordbog over det norske Folkesprog (1850), dinest i Norske Ordsprog (1856) av den same innsamlaren: «Han Beinlaus bankar paa Veggen.» Tre år etter brukar Aasmund O. Vinje omgrepet til å karakterisera geléaktige litterære figurar som ikkje driv handlinga fram: Skrifter i Utval. B 4 I riksmålslitteraturen melder ikkje nemninga seg før på 1900-talet.
Enn så lenge

Spørsmål: Har eg lov til å bruke uttrykket enn så lenge på norsk?

Svar: Du har lov, men du bør helst la vere. Vi har fått mange reaksjonar på bruken av uttrykket, og det finst gode og meir nyanserte alternativ som du gjerne kan velje i staden. Enn så lenge er ei direkte omsetjing (eit omsetjingslån) frå svensk än så länge. Det kom for alvor inn i norsk i 1980-åra, og har etter kvart fått stor utbreiing, ikkje minst i avisspråket. På nynorsk er det særleg verdt å nemne til no og førebels. På bokmål har vi til nå, foreløpig og hittil og inntil videre. (Bruk gjerne det enkle og greie til no/nå så langt det høver.) I nektingar fungerer ofte enno (ikkje) best. Når det gjeld noko som held fram, er framleis (og bokmål fremdeles) gode alternativ. Av og til gjev førebels berre (bokmål foreløpig bare) den rette nyansen. Når ein verkeleg skal la det henge i lufta kor uvisst noko er, kan ein framleis seia så lenge det varer. (Ein nokså ny skikk er å bruke fortsatt i staden for alle dei andre orda. I nynorsk er dét direkte gale.) Diagramma nedanfor viser relativ frekvens over tid for ein del av dei nemnde uttrykka i tekstressursane til Nasjonalbiblioteket (avissøk). Kurva til «enn så lenge» ser slak ut ovanfor, men isolert ser ho slik ut:
Variable eller variabler?

Spørsmål: Heter det flere variabler eller flere variable?

Svar: Skriv «flere variabler». Substantivet (en) variabel er laget av adjektivet variabel, jf. «variabel størrelse». Når man før brukte ordet variabel, var størrelse underforstått. Det var da rimelig å skrive «flere variable» (det heter jo «variable størrelser», ikke «variabler størrelser»). Men i dag står substantivet variabel helt på egne bein med bestemt form variabelen, og da er det riktigst å skrive flere variabler (nynorsk variablar). «Flere paralleller» er en ganske god parallell, for dette substantivet kommer av adjektivet parallell. I Bokmålsordboka og Nynorskordboka finner du bøyningsmønsteret for ord ved å klikke på forkortelsen for ordklassen etter ordet (f.eks. adj eller v). Da vises bøyningen av oppslagsordet.
Sirkulær økonomi, sirkulærøkonomi eller kretsløpsøkonomi

Spørsmål: Kva er rettast å bruka: sirkulær økonomi, sirkulærøkonomi eller kretsløpsøkonomi?

Svar: Alle dei tre løysingane er grammatisk korrekte, så då spørst det kva som er mest brukt i fagmiljøet. Ikkje gløym krinslaupsøkonomi. Ein kunne tenkja seg at sirkulærøkonomi viste til ein meir spesifikt og gjennomført «sirkulær» økonomi enn sirkulær økonomi (som på si side kunne vist til ein større kategori «økonomi med sirkulære trekk»), men vi finn ikkje noko klårt skilje i så måte. Det blir nok meir som med godt vêr og godvêr: stort sett det same. Sirkulær økonomi i to ord har vore det vanlegaste både på fagleg hald og hjå styresmaktene, men sirkulærøkonomi arbeider seg inn og har til og med fått plass i visse ordbøker. Sirkeløkonomi er òg litt i bruk; det svarer til islandsk hringhagkerfi. Ein kan skriva ordet/uttrykket slik ein seier det. Dersom ein ikkje er sikker på kva ein seier, kan ein merkja seg at sirku lær økono mi har to hovudtrykk, medan sirku læ røkonomi berre har eitt (sjå understrekingane). Så til spørsmålet om val av fyrsteledd. Sirkulær og lineær økonomi utgjer eit praktisk omgrepspar som svarer til det vi finn i dansk (stort sett), svensk, engelsk og fleire andre språk. Kretsløpsøkonomi harmonerer med tysk og nederlandsk. Det er isolert sett litt meir informativt og presist, og står i motsetnad til bruk-og-kast-økonomi. Ordet glir fint inn i det økologiske omgrepsapparatet (jf. «naturens kretsløp»/«krinslaupet i naturen»). På den andre sida har vi jo allereie ordet resirkulering for gjenvinning/attvinning. Kretsløpsøkonomi var einerådande i byrjinga (syttiåra), men det kan henda at framtida for dette ordet ligg i å tena til utdjuping. Om ein skriv litt tradisjonell nynorsk, bør ein forresten nytta krinslaupsøkonomi.
Overigår

Spørsmål: Det er noen som påstår at de sier overigår, og at det er greit fordi det er dialekt. Men er det et ord i norsk, eller er det bare feil?

Svar: Overigår må nok regnes som et eksisterende norsk ord, og som privatperson kan man bruke de ordene man vil. Det betyr ikke at vi vil anbefale noen å skrive i overigår. Rettskrivningsordbøkene har ikke innlemmet ordet. Overigår er nok laget etter mønster av overimorgen, som er en slags (omdiskutert) variant av i overmorgen. Selv om flere har skrevet til oss og fortalt at de sier i overigår, er ordet fremdeles fremmed for mange. Det innarbeidede uttrykket i forgårs er derimot velkjent, og vi kan ikke se at det egentlig trengs noe nytt. (Det gjorde det strengt tatt heller ikke da forgårs tok over i sin tid. Mer om det til slutt nedenfor.) Barnespråk? Vi tror ikke ordet har vært utbredt særlig lenge, og det er kanskje snarere alders- og generasjonsbetinget enn dialektalt. Der det er brukt i litteraturen før år 2000, og det er ikke mange steder, er det gjerne lagt i munnen på barn (se f.eks. det første eksemplet, fra 1958). Bør det brukes? Om en bør bruke overigår, er en vurderingssak. Det som taler mot, er at det er uvant for mange, at det ikke står i ordbøkene, og at det kan bli oppfattet som barnslig. Dessuten finnes det andre, etablerte ord som kan brukes i stedet. På den positive siden har vi symmetrien: overigår er parallelt med overimorgen, så mange vil nok forstå det uten videre, om de ikke kjenner det fra før. Det kan riktignok innvendes at over vanligvis peker framover. I forgårs = førre dagen (for spesielt interesserte) Historien om overigår er på et vis en gjentakelse av historien om forgårs. Forgårs trengte i sin tid ut de norske formuleringene førre dagen, hin dagen, før(e)dagen og i førdags, som var eldgamle i talemålet. Vi har også hatt uttrykk som førre kvelden eller førkvelds for i forgårs kveld. I Kjærtegn på vidvanke av Vidar Sandbeck står det: Vi har fått skjørbuk. Gråt ikke over oss. Henrik døde førdagen og jeg i går. Hilsen Jens. I stubben «Det blir itte regn» av Alf Prøysen finner vi denne replikken: – Je hadde noe å gjøra i går. – Men førdagen da? Det var fint vær da og. I En sommernatt på Krokskogen (den gang Krogskoven i skrift) skrev P.Chr. Asbjørnsen fordansket forrige Dagen, men sønnen til kompanjongen Jørgen Moe rettet det i en senere utgave til det mer opprinnelige førdagen. Bokmålets bestefar, Knud Knudsen, foretrakk alt annet enn i forgårs, som vi ser på lista nedenfor, der han viser veien fra dansk til norsk (Unorsk og norsk 1, 1881):
Nord-Norge, nordnorsk og bindestrek

Spørsmål: Heter det nordnorsk, nord-norsk eller Nord-Norsk?

Svar: Navnet på landsdelen skrives Nord-Norge, men det tilsvarende adjektivet skrives uten bindestrek, altså nordnorsk. På samme måten er det med disse ordene: Sør-Norge og sørnorsk Midt-Norge og midtnorsk Vest-Norge og vestnorsk Øst-Norge og østnorsk
Den amerikanske uavhengighetserklæringen på nynorsk

Spørsmål: Kva heiter «den amerikanske selvstendighetserklæringen» på nynorsk? Skal det vere stor forbokstav i «den»?

Svar: Det heiter tradisjonelt den amerikanske sjølvstendefråsegna. Det er òg mogleg å skrive den amerikanske sjølvstendeerklæringa (brukt i trykt tekst sidan 1974). Sjølvstendekunngjering og sjølvstendelysing er like gode ord, men dei har vorte lite nytta i denne nemninga. Det skal vere liten forbokstav, som du ser.