מרדכי זאב פַייאֶרְבֶּרְגְּ



	
	מרדכי זאב פַייאֶרְבֶּרְגְּ
	







והיה כּי תמצאו מגילת לבבי בעפר תתפּלש,
ואמרתם כה: היה איש תמים ופשוט
ועיף וחלש. – (ח. נ. בּיאליק).





א

מתוך עתרת הקולות, העולים אלינו בּהמון ובצבּור מהיכל
ספרותנו בּתקופה שעברה, תּשמע ותבוא ללבּנו ההמיה הנפשית הזכּה של מרדכי
זאב פייארבּרג, זה החולם העדין, שמאַס עד־עולם בּחיי־החול שמסביבו ויערוג
ויכמה לחיים אחרים, חדשים ויפים מאלה.

בּתקופה זו, שבּה חי ויצר פייארברג, היתה ספרותנו ניזונה
עוד בּעיקר מן ה״קיבּוציות", היתה יונקת עדיין מרוחה של “כּנסת־ישראל”.
עדיין לא נתפּנה מקום כּראוי ליחיד ולמאווייו, לפּרט ולחלומותיו.
הפּרובּלימה האינדיבידואַלית עדיין בהתחלתה היתה, בּחתּוליה, ואין צורך
לומר, שלגבּי הצורות ואמצעי־הבּטוי נמצאָה ספרותנו בּמצב של סינקריטיזמוס.
אחזה צורה בצורה. מין בּשאינו מינו. מתּוך המאמרים עלה צלצולו של הניב
השירי, של המליצה האגדית – ובבּלטריסטיקה נזל דם של פּובּליציסטיקה,
התלבּט קוץ הדרשנות.

אולם החולמים־ליום־מחר, משוררי־העתיד, שהופיעו פּה ושם
כּאיילות חרדות בשבילי הספרות שלנו, הביאו אתּם נגינות חדשות וכוונות
אחרות. עדיין היו שערי־עולם נעולים בּרובּם גם לפניהם, כּמו שהיו נעולים
לפני אבותיהם – אַך הרוח העצומה והרעננה, שהיתה מפעמת אותם, גלתה והולידה
ניבים חדשים, גללה את האבן מעל המעינות המפכּים במסתרים.

פייארבּרג – הוא האברך בספרותנו, משורר האלף־בּית של
החדש ושאיפותיו השונות. תּפארת החלום הראשון ונועם הסנטימנטאליות התּמימה
מאירים לו את דרכּו – ולאורם הוא הולך.

הוא – המפלס לו דרך בּנתיבות עקלקלות, ושירת־היחיד, הצמא ליופי, בּפיו.





בּ

בּנפשו של פייארבּרג אש של משיחיות תּיקד. עולו של עולם,
השקוע בּטומאָה, מעיק על שכמו. בּוכה, בּוכה בּמסתּרים הלב – על
גלות־השכינה. רציני הוא מ. ז. פייארבּרג. אין הוא יודע להשתעשע, אין
הוא יודע לצחוק. בּעודו ילד חרשו הקמטים בּמצחו – ויקנן בהם העצב
הגדול.

כּל החיים כּולם – שלשלת ארוכּה של מהפכות, ירידות,
כּשלונות ואסונות. ה״סיטרא אחרא" כּל חלקה טובה כּבשה – והיא המושלת בּכּל.
ה״קליפּה״ בּכּל וסמאל – על הכּל. אַלפי שליחים לשטן וכולם אורבים לנפש
הזכּה, לנפש התּמה לצודה בּחרמם. הנה מתגלה השטן בּצורת כּלב גדול ושחור
האורב לפתחו של ר׳ יוסף, שנולד לו בּן. צריך להכניסו בּבריתו של אברהם –
וכאן השטן רובץ. גדולה ועמוקה המלחמה. ר׳ ליבּ שרה׳ס בכבודו ובעצמו – סמל
הטהרה והתּום האנושי! – כּאן, מנין של יהודים מגידים את תּהלות בּן־דוד,
ולבסוף – נצח השטן – ונשבּה התּינוק. אָביו של נחמן המשוגע בּ״לאָן" מדבּר
על אָזני בּנו, השואל לדרכּי־עולם ורוצה לדעת מה למעלה ומה למטה, לאמר:
השטן אורב לנו על כּל צד, אורב לנשמותינו – ואנו צריכים להלחם. בּנים אָנו
לה', חיילים נאמנים העומדים על המשמר – ועלינו להלחם כּל ימינו
בּטומאָה.

מוטיב זה עובר כּחוט־השני בּכל יצירותיו של פייארבּרג.
גלות וגאולה – זוהי הפּרובּלימה העמוקה, שהיתה גוזלת מנוחתו של המשורר
ודורשת ממנו תּשובה מבּלי־הרף. ואל תּחשבו חלילה, שרק גלות השכינה שלנו,
העברית, וגאולת אומתנו אָנו היא עצם הפּרובּלימה – לא! נשמתו של פייארברג
כּואבת בּכאב העולם, שאיפותיה אנושיות־כּלליות, והתּיקון שהיא מבקשת הוא לא
לאומי, אלא אנושי. הכּתוב מדבּר אָמנם על גלות־שכינתנו דוקא, בּוכה על
חורבּננו אָנו – אַך אין זה אלא סמל, אלא השאלה: שם, בּמעמקי־הלב, תּבך
התּוגה הגדולה על חורבּן העולם הכללי, על טראגיות ההוויה. כּאן יש כּעין
הבדל יסודי בּין התּפיסה והתּפישה. התּפיסה היא פרטית, לאומית – לב ללב
ישיח, יהודי ליהודי יבּיע אומר – אולם התּפישה היא כללית יותר, רחבה ומקפת.
כּי יסוד החיים הוא המוסר, הוא היושר והוא הצדק – והם נחלת־אנוש. ונשמתו של
פייארבּרג – כּולה מוסר, כּולה יושר. הכּח המניע בּנפשו – היא המוסריות
והיא המנצחת על יתר הסגולות בּנפשו. ומשום כּך הוא מיצר ודואג כּל־כּך על
גלות־השכינה, ומשום זה הוא רציני ונפחד בּמדה שכּזו. לבּו יפרפּר בקרבּו
כּאותו עגל רך הנשחט בּידי אָדם. מאורע זה דיו לגזול מנוחה ושינה מעיניו
בּלילות־האופל הארוכּים.

ומכּאן המקור לאותה פּסימיות המיוחדת לשירתו של פייארבּרג.
״איכה נשיר משירי ציון על אדמת נכר?" – מה מקום לשירת הצדק והיושר כּאן על
אדמות? הארץ חנופה מלאָה. צללים מכסים על הכּל וגוברים – עולים על האור.
פייארבּרג חולה. “מרה־שחורה” תּבעתהו, צללים ירדפוהו. פייארבּרג – משורר
הצללים; משורר הטוב, הצדק – והצללים. איתנים אלה הם שערכו קרב בּלבּו,
והוא, הלב התּם והרך, שותת, שותת דם…

בּמעמקי לבבו מרגיש פייארבּרג את האמת האַחת והיחידה,
שלאורה ילך האָדם – אולם הוא חלש עדיין ולא נצח את היסודות המתנגדים
התוססים בּקרבו, עוד לא נצח את הצללים, העוטרים אותו ולא מצא את הבּטוי
הגואל להגיד את האמת החדשה; אַך מרחוק הוא רואה את האור הבּוקע ועולה –
ובלבּו תּעל ותפרח התּקווה:

– ינוסו הצללים.

וראה: קצרים היו חייו – כּאילו רמז הישן: אין חלק בּנחלתו לאיש שאש־המרד יוקדת בּו. וינושל.

הן לא הספיק עדיין פייארבּרג לגולל לפנינו את דרכיו
הארוכּים, הרחוקים והקוראים, שיצא אליהם בּאבּו – ומגילת לבבו, מגילת, האש
והמרד, חתומה נשארה. חתומה.





ג

פייארבּרג יצר את הנובילה הלירית הקצרה בספרותנו. כּאָמן
אמתּי ידע פייארבּרג את סוד הלבביות בּיצירה. רשימותיו הקצרות מלאות
תּמיד אינטימיות מיוחדת ולחש של תּפילה חשאית רועד בּהן. אַך רוח הצעירות
המיוחדת היא המאצילה עליהן תּמיד מריח האגדיות וההגזמה. יצירותיו ריאַליות
הן ואינן ריאַליות. איזה פּתּוס מיוחד יש בּהן, איזו השראָה מיוחדת מרחפת
בּין השורות, הינומה של ערפּליות עוטפת את השורות הרוטטות והחרדות – וכל זה
משווה עלינו רוח מיחדת.

הדמין אינו דמיון – אלא הזיה, והזיה חולנית, מורעלת־פּחד.
אותם הצללים, שרדפו אַחריו כּל הימים, לא נתנו לו להבּיט נכוחה בּפני החיים
כּמות שהם ולציירם בּמנוחה ובשלוות־השקט. איזו דאגה מעיקה תמיד על לבּו:
״רבּונו של עולם, רבּונו של עולם״ – אַחת המימרות השגורות על פּיו.
והמיסטיציזמוס שלו הוא משום כּך מעורפּל ומחוסר בסיס יצירתי. כּשבּאו האָב
והבּן לבית שמעיהו המקובּל כדי ש״ילחש" לו לבן, לא הבין הוא, הבּן, דבר
מכּל מה שלחש לו הזקן. אין הכרחיות ואין התפּתּחות טבעית בּמאורעות, הכּל
בּא בּמקרה, כּאילו נפל משמים לתוך עולמנו אָנו. לקחת ״קמיע" בּאו – ויפּול
דבר בין האנשים שנזדמנו יחד. נחמן המשוגע שוּלח בּכוונה ליחזקאל
האַפּיקורס על־מנת שיתווכּח אתּו. הרי זה חוסר־ישע אמנותי. ההתלכּדות
הטבעית תּחסר בּמאורעות. בּספור אחד הרי לפנינו ערב קיץ – וגוף הספּור;
שוב ניתּן לנו ליל־אָביב, תּיאור עצבני, אימפּרסיוניסטי – וההמשך וגומר.
הדיאַלוג, התּופס מקום רב בּיצירותיו, אינו דראמתּי, חסר בּו הריתּמוס
השירי; אָרוך הוא ומליצי, מסולסל וממושך – והעוצם הפּנימי מתקלש
ומזדלף.

הדיאַלוג דוחק את רגלי הפּעולה. בּספוריו של מ. ז.
פייארבּרג מעטה הפּעולה וקצוצה התּנועה. הרבּה השתפּכות והרבּה התרפּסות.

קינה ותחינה. מהיר הטימפּו ושוטף ואין המדה עומדת לשמור
לקצב־הדברים.

וכמה רבּה ההגזמה! ״הוא שוחק, – קורא נחמן, – הוי, כּמה נורא הדבר, אביו הרב שוחק!"

חוט־היצירה אינו נטווה מבּלי־הפסק; ההערות הפּשוטות
פּוגמות את השלמות האמנותית, חול־הפּרוזה בּא ומעיב – ודוקא בּשעת התקדשות
– את שבּת־השירה. הנה תמונה חדשה, הנה תמונה חדשה – מקדים פייארבּרג לציור
יפה, כּאילו אין די לשבּות את לבּו של הקורא בּדברי־השירה בּלבד.

ואפילו בּדבריו היפים בּיותר יש הרבּה מן ה״חבּור“; סופו
של ״בּערב”, זה הספּור הנחמד, ״מחובּר" וזר לגזעו – גופו של הספּור.
הטנדנציוזיות תּתלבּט כּאן לרגלי כּל דבר ודבר.

אולם אחרי כל זה גדול החוש האמנותי בפייארבּרג ורכּה
וענוגה לשונו. הוא יודע לספּר בּלשון צנועה ושירית על רחשי לב אנוש:

הימים הראשונים אחרי חתונתו היו לו כימי־מועד. כימי־חופש
מן חחדר בילדותו. ובכל אשר פנה – מצא אַך שקט, תום ונועם. כּל פנות־הבית,
כליו ורהיטיו הפיקו שלום ושלווה; הוא נעשה עוד הפעם לילד שהתעוררו בלבו
געגועים אל הנחל ואל שן הסלע, אשר שמה שחק בילדותו ונפשו משכה אותו עוד
הפעם לקרוא בספרי התנ״ך, מדרש ואגדה. עם אשתו דבר אַך מעט, כּי ביישנית
היתה עד מאד, אבל מי יוכל לתרגם לשפה ברורה את אשר דברו המבטים אשר התגנבו
מעיניהם? גם קרני השמש בתקופת־תמוז אינן מפיצות חום ואור כמבטים האלה. כּל
מבט היה כנחל אש, מלא אהבה וגעגועים והמבט היה פתאומי, כברק בחשכת־הלילה,
ויעלם תיכף, בהשאירו אחריו אודם של בושה על הלחי. אָז הביט הוא באהבה על
שפתיה היפות, המתנועעות מדי דברה ותהי לו כּל מלה כשירת־ קודש
וכשירת־מלאכים, ותמלא את נפשו קסמים. הוא שתה אָז לרוויה מכוס
החיים!





ומי שטעם וחוש לו בּריחן של ערבות וואהלין הנוגות
והמתוקות, מי שידע ידוע את השבילים היתומים, הנתיבות האבלות המתפּתּלות
ועוברות מדרך לדרך בּערבה נוגה זו, מי שחוש לו בוואהליניות – הוא יתפּוס את
הרוך המנחם ואת הרחש הנאמן אשר בּשירתו התּמה והיתומה, הענוגה והנוגה של מ.
ז. פייארבּרג.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40892