בַּשָּׁעַר



	
	בַּשָּׁעַר
	



הֲוָי־חַיִּים וַהֲוָיַת־סַפְרוּת

שנות תּכונה ופעולה היו השנים האַחרונות לספרות העברית.
רבתה העשיה. גדלה התּעשיה. בּיחוד בּארץ־ישראל. ספרים למאות – מקוריים
ומתורגמים – הופיעו. שדה־הספר פּרח. ורינת־אושר עברה במחנה: הנה
שנות־השובע!

האומנם היה שובע? האומנם בּא השפע?

רעבים היינו וכלים לגילוי יצירה, כּמהים לביטוי וצמאים
לדבר ה' – ולפיכך גדלה כל־כּך ההתלהבות בּראשית התּקופה החדשה, זו
שלאַחר־המלחמה, לקראת הסימנים הטובים, סימני החיים והפּריה, בּספרותנו.
כּחות חבויים וחדשים התחילו מתפּרצים ומתגלים. מרץ־שלא־הוצא חרג ממסגרותיו
וזעזע את המחנה. נשמעו קולות חדשים ורעננים, אשר קראו למהפּכה
ולחידוש־חיים. ולא מעטים היו המתגעגעים שקבּלו את הקריאות בּתום־לבב ויצאו
למלחמה על ה“ישן” ועל המקובּל. אַף נסן להרוס מקדשי יום אתמול.

אולם פּרץ זה לא האריך ימים ולא העמיק חתור. לאַחר ששולם
מס ראשון לזמן הסוער ולהתפּרצות־הנוער, ולאַחר שרבּים מן המריעים נפלו
ב“קרב” מבּלי שהספּיקו להפּיל אַף אליל אחד שאליו הרסו – קם הסער לדממה.
העולם שב לסדרו. והאנשים יצאו לפעלם.

ואָמנם בּמשך השנים האלה נעשה ונפעל לא־מעט. בּיחידות
ובצבּור, מבּפנים ומבּחוץ נעשתה בלי הפסק עבודת ספרותנו. מי בּשירה ומי
בּפּרוזה, מי בּבקורת ומי בּמדע, מי בּכינוס ומי בּתרגום, – הכּל עשו את
מלאכתּם; נרפּים לא היו. שיבוא עתּה לעשות חשבּון למה שהושג בּמשך שנים
מעטות – לא יתעצב אל לבּו למראה הרכוש הזה. אַדרבּה, הוא עוד ילבּש עוז חדש
ויתר־אמונה בּכח ספרותנו החפצה חיים.

ובהעיפו עין על השדה הרחב המשתּרע לעיניו והמלבּב בּתבואָתו – יראה:

השירה נושאת בּרכה, אַף כּי בה חלה יד הזמן יותר
מבּכּל. רוחות שונות, ממרחק בּאו, עטו עליה מכּל צד והסעירו שבּליה. ותחת
ידי הרוחות האלה היו הן מתנועעות ומזדעזעות כּמחשבות להשבר. אולם רק מעטות
הוכּו בּשדפון. השאָר עמדו בנסיון ושמרו על עסיסן ועל ליחן, על זרען ועל תּנובתן.

ועל כּיבּוש אחד של הזמן יש להראות. שירת־היחידות היתה
מוכרחה לחלק את המלוכה עם שירת־הקיבּוציות. הכשר ניתּן לשירה
הלאומית־חלוצית, זו שהעובד בּארץ־ישראל יצק בּה כּח ונתן לה גירוי. משוררים
כּא. צ. גרינבּרג, א. שלונסקי ויצחק למדן הכניסו יסוד חדש לשירה העברית –
ומובן, שיסוד זה בּא לרבּות. השירה נקשרה קשר עוד יותר אַמיץ בּחיים
ונפתּוליהם. הבּיטוי נעשה יותר חריף ויותר בּולט. ובשעה שמשוררים אחרים, מן
החדר ה“ישן”, הלירי והשוקט, חרזו את חרוזיהם בּעדינות דקה ובדבקות רבּה, עד
לידי התפּשטות הגשמיות של הצורה, היו אלה מגבּירים את היסוד האַרצי
והתּוסס, המורד והלוחם – וממילא מכניסים שווי־משקל למלכות זו, המתנועעת על
גבולות שני העולמות – של המציאות והדמיון, של המצוי והרצוי.

והפּרוזה – זו צעדה צעדי־און קדימה. מעיינות נובעי־חיים נתגלו בה, ואותם הוציאָה חוצה.

גם בּרשימה, גם בּספּור, ואין צורך לומר: בּרומאן, יש עתּה
יותר מרחב ויותר אַוויר. התּיאוריות הכּבושה והמתאַפּקת אינה עוד המושלת
בּכיפּה. יש ספּוריות חפשית ובריאָה. הנשימה הקצרה נכנעה תחת שאיפת־הרוח
הרחבה. החטטנות המיואשת בּנפש הגבּור, שאצל כּמה סופרים היה אחד ויחיד בּכל
יצירותיהם, ירדה מגדולתה. ותחת זה יש לנו ראיה לנפש הזולת, הבנה לאחרים,
וספּור־מאורעות בּרוח עממי ואפּי. דומה הדבר כּאילו גרעיני־הכּאב שהיו
טמונים בּערוגות יצירתו של גנסין הופרו וממעמקים עלו כּפורחים נטעים חדשים
– מרניני־לב.

הרשימות החריפות והתּמציתיות של ג. שופמאן וציורי־היגון
המואָרים בּחסד ההומור של י. ד. בּרקוביץ, המעשיות העממיות
המסוגננות־להפליא של ש. י. עגנון ורשימות־ההווי הבּהירות והבּריאות של אָשר
בּרש, הרומאן ההיסטורי של א. א. קבּק, המגולל יריעה רחבה ומושכת־לב,
והספּור ההיסטורי של יעקב חורגין, בּעל הדמיון המזרחי, הספּור השוקט של מ.
סיקו והרשימה הישרה של דבורה בּארון, ספּור ההווי הרוסי, המגוון והנסער, של
ח. הזז וספּור ההווי הספרדי, האכּזוטי והמרמז, של י. בּורלא, ספּור
בּן־אדמה הבּריא של ש. ל. בּלאנק והרשימה המעודנת והפּקחית של מ.
פּוזנאנסקי וכן דברי הפּרוזה של יעקב שטיינבּרג, יעקב רבּינוביץ, ש. צמח
ואחרים – כּל אלה יצקו כּח חדש לתוך ספרותנו.

והבּקורת? – הפּרוזה היוצרת שלחה פארותיה גם לכאן.
הבּקורת יצאָה מתּחום־המבינות, המבקרת ומבטלת, או מהללת ומשבּחת ונתקרבה
לתחום־עצמה, שהוכן לה מ“ששת ימי בראשית”, הלא הוא תחום היצירה העצמית. כּי
תעודת הבּקורת האמתּית היא לא להיות כּלי־שרת למישהו אַחר, ליוצר בּמקצוע
הספרות היפה, למשל, כּי אם מטרה לעצמה. היא אָמנם גם מאַלפת, היא אָמנם
תּומכת יתדותיה בּספרות ובסופרים, אַך עיקר־תּעודתה הוא – כּתעודת כּל יוצר
– לגלות אמת ויופי, להצית אש בּלב הקורא, למלאו רטט של צפּיה ואמונה בּטוב
ובנעלה, לרוממו ולעדנו, לעשותו שותּף ליצירה. ואם למשורר ולמספּר משמשים
חומר ליצירותיו אנשים־סתם והופעות־טבע – ישמשו חומר ליצירת־המבקר
הופעות־גדלות בּרוח האנוש ואַנשי־מעלה, אַנשי־יצירה. אותם משוררים ומספּרים
עצמם, שבּקשו חומר לעצמם בּטבע ובאָדם. שלשלת אַחת היא ואין להבדיל בּין
החוליות. כּולן חשובות, כּולן יקרות.

ולא מקרה הוא, שבּתקופה זו עלתה לגדולה הבּיאוגראפיה, אשר
בּה אור האישיות היחידה עולה בעזרת האמצעי הסינתּטי של הספּור והמחקר.
ליטון סטראטשי האַנגלי ורומן רולאן הצרפתּי, אַנדריי מורוא הצרפתּי וסטיפאן
צווייג הגרמני, אמיל לודוויג הגרמני וכן טובים ורבּים כּמותם נכנסו בלב
ונפש לסבך זה, ופותחים מחבּואָיו לעולם.

כּי דוקא בתקופה זו של שלטון הרבּים ונצחון הציוויליזאציה
הקיבּוצית, חושק האָדם לראות ולהסתּכּל בּנפש היחיד, בּחיר־העם־והאנושיות.
הערצת גבּורים לא מתה ולא תמות בּאָדם. היא חיתה ותחיה. ובימינו אלה –
בּיתר שאת.

והבּקורת, שגם היא ילידת ההערצה הזאת, הערצת הגבורה
הנפשית, תּלך מכּיבּוש לכיבּוש – בּכל העולם וגם בּעולמנו. בּה יתלכּדו יחד
היסוד הטבעי האינטואיטיבי עם היסוד התּרבותּי, השכלי. הבּקורת והמונוגראפיה
– אלה הם מבשרי הצורות החדשות של הספרות ליום מחר.

ובמקצוע זה נעשה משהו גם אצלנו, אַף כּי “משהו” זה אינו
מספּיק עדיין. גם בּבקורת הצבּורית והמחקרית, זו שיש בּה יותר
מתּולדות־הספרות מאשר הערכת־הספרות וגם בּבקורת הספרותית־אמנותית,
וכן בּשאָר המקצועות (בּמחקר ההיסטורי והסוציאולוגי, המשפּטי והפּילוסופי)
יצאו כמה ספרים רבּי־חשיבות, ועבודת־הכּינוס נעשית והולכת, ועבודת־התּרגום
נמשכת בּחריצות, והצנורות מספרות העולם פּתוחים לספרותנו, כּן גם
בּספרות־הידים שלנו, אשר נתעשרה בהרבּה ספרים טובים ממבחר הספרות
העולמית.

הרי שעשינו איזה רכוש בּמשך השנים האלה, רכוש שאין
להתבּייש בּו. ובכל זה – הרגש נרגיש כּולנו, כּי משהו יסודי ועיקרי עוד חסר
לנו.

אָנו נמצאים בּמצב מקורי ומשונה, שאפשר לציינו לאמר: יש
לנו אמצעים ואין לנו מטרה. נתעשרה ונתחדשה הלשון העברית, נתפּתּחו ונתגוונו
דרכי־הבּיטוי, עלו ופרחו כשרונות חדשים, קיצורו של דבר: כּל המכשירים
ניתּנו בידינו, אבל דבר אחד חסר: הדעת מה לעשות בּהם. נשמט הבּסיס מתּחת
לרגלים ונתערפּל מראה־המופת לפני העינים. מת ההווי, שממנו ינקנו דורות,
ושבּו קשרנו את הווית ספרותנו בּמשך שנים. והווי חדש, שבּו נדבּק ונדבּיק את חזוננו, אַיו?

אותו נבקש בּכּל.

ידענו, כּי הכּשרון בּלבד לא יספּיק. ואָנו מבקשים תּוכן חדש, שישקף את הזמן החדש עם כּיבּושיו, את האָדם החדש עם חיפּושיו.

בּארץ־ישראל יש ענין, נוצר איזה הווי ויחידים ומעטים
נאחזים בּגילוייו הרכּים בּגעגועים רבּים – למען מצוא אחיזה לגידול,
להתפּתּחות. הכּיסופים המשיחיים והמאמצים הגבּוריים של חלוצי־הבּנין נתנו
לכמה מסופרינו ענין וטעם – לחייהם וליצירתם. אולם גם זה אינו מספּיק. אפילו
לסופרי ארץ־ישראל אין זה מספּיק – וכבר נשמעים משם קולות הסובלים מן
הבּדידות – ובפרט לסופרים בּארצות אחרות, שאינם בּאים בּמגע ישר עם ההווי
החדש שם. לאלה נחוץ בּסיס בּסביבתם ובאַרצם, אלה מבקשים קרקע תּחת רגליהם,
בּמקום שהם חיים. לאלה דרוש הווי חדש.

והוא טרם נוצר. הוא רק הולך ומתהווה.

וכאן – מקור המבוכה.

כּי – תּרגום בּלבד אינו מספּיק לנו, לא התּרגום השלם
והגלוי ולא התּרגום החלקי והנסתּר. תרגום הוא רק… תּרגום ונותן את נפש
האַחר, מגלה את סגולות הזולת. וכל אָדם, וכן כּל עם, רוצה לגלות את עצמו,
לבטא את עצמו.

נגולל־נא את יריעת חיינו בּתקופה זו – מה נראה?

הכּחות השונים והמתנגדים של החיים, מאָז ומעולם, נלחמים
עתּה זה בזה בּעוז שלא היה משלו. ישן וחדש נאבקים בּמלחמת החיים והמות.
מעמדות ועמים, מינים ואישים – כּולם נאחזו בסבך הגדול והמופלא ששמו “חיים
מודרניים”. נשתּנו ונהפכו יסודות הכּלכּלה והמדינה; נתחלפו ונתרכּבו עוד
יותר יסודות החברה החדשה. המוסר והמשפּט, האהבה והנשואים, האשה והילד
הועמדו במצב חדש והוארו באור אַחר. חקר נפש האָדם ושאָר מקצועות־המדע גילו
נסתּרות. חופרים בּמעמקי־אדמה הגיעו עד סודות־עבר וחוקרים בּנבכי התּא של
החי והדומם חדרו לרזי היצירה, ממציאים כּמכשפים הראו לנו את האָדם בּגדולתו
ומעופפים עזי־לב ומגלי נופים רחוקים – את האָדם בּשאיפתו הבּוערת ובעליתו
הנפלאָה, ועל כּולם – עולה בכל תּוקף שאלת־הנצח של “מה למעלה ומה למטה”.
דתיות חדשה, לא רק של משוררים ובעלי־קבּלה, עולה ומנצנצת, אלא זו של
תּוכנים ופיסיקאים, מטיפּוסם של איינשטיין, אדינגטון, מיליקאן
וחבריהם.

איזה עושר ואיזה סבך! איזו דרמתּיות ואיזו רתיחה! איזה
אור־וחושך יחד! האם אָנו מוכנים ל“עולם הפוך” זה? האם תּופסים אָנו תּפיסה
אורגאנית את האורגאניזם המורכּב הזה של החיים המודרניים? ואם כּן – האם
אָנו יכולים למצוא את הקשר בּין אנושיות זו ובין יהדותנו, השוכנת בּפנים
ומבקשת את תּיקונה? האם אָנו יכולים להסתּכּל בּמעשה־מרכּבה זה ולמצוא בו
את ישותנו? האם נראה את עצמנו כּחלק בּלתּי־נפרד מן התּרכּובת המסתּורית
הזאת ונתּן את כּל ישותנו ורכושנו לשם הגדלת הפּעולה והמשכת הרקמה, שרקמה
יד־הפּלאים מסביבנו?

ובעצם בּקשת התּשובה על זו השאלה העמוקה נרגיש ונדע את טראגיות המצב שלנו, הלא הוא המצב של אי־ההתאָמה.

אין התאָמה בּין האָדם המודרני ובין צורות־החיים
המודרניות. מישהו הקדים את חברו. ומובן, שלא הפּרט הקדים, אלא הכּלל; לא
היחיד, אלא הקיבּוץ. הקדימה הקידמה, הקדימה הציוויליזאציה. יחידים בּעלי כח
כּבּיר התרוממו מעל השטח, אשר עליו עומדים הרבּים, ויפתּחו אפקים חדשים
לחיים. דומה הדבר כּאילו כל שנות המאָה הקודמת טיפּחו בחובּן כּחות־פּלא
לאין־שיעור, גידלו גאוני־מדע, שכללו והעמיקו את סגולות־המחשבה
ואוצרות־הדעת, בּסתר ובחשאי, להלכה ולהפשטה, עד שקמו בני מאַת העשרים
והתנפּלו ברעב ובחשק על כּל האוצרות האלה – לנצלם ולהעבידם, להוציאָם
מתּחום־ההלכה ולהכניסם לתחום־המעשה, להפוך את המופשט למוחש וממשי, לרתּום
בּרכּבת־הזמן ולשרות־האָדם את כּל שרפי־המדע ואת כּל כּרובי־החכמה.

לבש האָדם עוז ולפעמים גם עזות, כּי מהפּכה זו בעולם־הרוח
חלה בעצם זמן המהפּכה בעולם־החומר. כּי בתקופה זו עצמה גדלו ובגרו כּחות
פּוליטיים, כּלכּליים וציבּוריים חדשים. השלטון הפּוליטי עבר לידים אחרות,
החפץ לשלטון כּלכּלי גבר בּלב המעמד המדוכּא והסובל. והפּעולה הציבּורית
הציתה ניצוצי־חשק בּלב אנשים שלא ידעו עד כּה את הנעשה מחוץ לפתח־בּיתם.
תּקופת־הדימוקראטיה השוותה גדולים וקטנים.

אולם הקפיצות והמהפּכות האלה היו יותר מדאי קדחתניות
וחיצוניות ולא יכלו להביא את האושר המקווה והנכסף. וכן נוצרה אי־ההתאָמה
הגדולה.

יותר מדאי גדולים היו השינויים האלה כּדי שתּוכל נפש האָדם
מן העם לתפשם ולהבינם. ואם הבין – “הבין” את זה בּאופן מיכאני ושטחי,
בּאופן תּמים ותינוקי. הוא לא ידע כּי טרם הוכשר להיות אָדון ורב בּיצירה
הגדולה של הזמן החדש, ולפיכך לא הסתּפּק בּתפקיד התּלמיד הער והמקשיב וחפץ
רק שלטון, רק דעה, רק אדנות. אבל החיים – אפילו בתקופה סוערת – יודעים רק
צמיחה אטית והתפּתּחות, רק גידול אור־גאני וטבעי. רק חורבּן יעשה בן־לילה,
אבל הבּנין דורש שנים, הבּנין דורש מסורת.

לפיכך אָנו רואים: עושר גדול רוחני וחמרי יש בּעולם –
והמוני־העם שרויים בּדלות, חמרית ורוחנית. תּורת־החיים הולכת ומתעשרת משעה
לשעה – והאנשים החיים, שלשמם התּורה נלמדת ולשמם העבודה נעשית, חיים
בּחוסר־דעת ובחוסר־אמצעים. המדע והאמנות, הגילויים והתּגליות, האַמצאות
והתּקנות – אלה הולכים מחיל אל חיל, בּכחם של יחידי־סגולה ובעלי־חזיון,
והאָדם מן השוק עדיין מתלבּט ומתפּתּל בּסבך תּאוותיו וסבל־יסוריו, עדיין
תּועה במחשכּים ואינו שומע ואינו מבין לשפת התּרבּות החדשה.

ואם בּאָדם הכּללי, מאומות־העולם, כּן – בּאָדם היהודי על
אַחת כּמה וכמה. כּי בנוגע לראשון יש רק שני צדדים בּשאלת־היחס בּינו ובין
העולם, ואילו בנוגע לשני – יש שלשה צדדים. עד שהוא מסתּגל לעולם הגדול
ולבעיותיו עליו להסתּגל תּחילה לשכניו הזרים, שהם אדוני הארץ והמצב. עליו
להתגבּר על המחיצה אשר בּינו ובין העולם. ואי־ההתאָמה שלו גדולה עוד
יותר.

כּי לסבך הגדול של שאלות החיים והקיום האנושי מתרקמים
ומסתּבּכים חוטים נוספים של גזע ודת, של זרות ונכר בּעולם, של “שנאַת־עולם
לעם־עולם”, של בּקשת קרקע ומולדת, של געגועי תּרבות ולשון, של שמירת קדשים
לאומיים־דתיים וקביעת צורות מקוריות של חיים ציבּוריים־עממיים. ועוד אלף
חוטים ואחד.

לדרך ארוכּה ונפתּלה יצאנו ורבּים אורות־המקסם הקוראים
ומושכים, והמטרה כל־כּך רחוקה ועמוד־האש לא תמיד ילך לפנינו. היפּלא,
איפוא, אם תּורגש בּתוכנו חרדה גדולה לגורל חיינו ויצירתנו?

ובשער תּקופה חדשה נעמוד תּמהים ונשאַל לאות ההתאָמה השלמה של הווי־החיים עם הווית־הספרות.





אֶרְאֶלֵּי־סַפְרוּת וּמְצוּקֵי־עִתּוֹנוּת

בּדרך להשגת ההווי החדש של החיים, בּאמצעות היצירה
הספרותית, אָנו נתקלים בּהופעה מיוחדת, שיש בּה משום גילוי סכסוך פּנימי,
והיא המלחמה החשאית והגלויה, המעמיקה והמתמדת, בּין הספרות ובין העתּונות.
אראלי־ספרות ומצוקי־עתּונות נאבקים זה בזה – בּשל הבּכורה הנכספת.

בּממלכת הרוח יש להבדיל בּין השתּים:

הספרות היא הגבירה. העתּונות היא השפחה. הספרות – מוצאָה
מרמי־היחש. העתּונות – מדלת־העם. הספרות – נחלת־הגדולים־והמעטים. העתּונות
– נחלת־הקטנים־והרבּים. הספרות נותנת חיי־עולם. העתּונות – חיי־שעה.

אבל בּתקופה זו שאָנו חיים בּה בּטלו הרבּה מחיצות ונמחו
הרבּה גבולים. וכן ארע גם לספרות ולעתּונות. בּימינו אלה, כּשכּל רגע מלא
ענין וכל שעה הרת־עולם, אין האָדם מחונן בּשלוות־נפש ואינו מוכשר
להסתּכּלות ארוכּה ומעמיקה. בּמהירות־הבּזק חולפים לפנינו מאורעות והופעות,
הראינוע והקולנוע מראים ומשמיעים, בּיעף ובחתף, שלל מראות וחשרת
קולות.

הטימפּו של חיי הכּרך, הריצה והטיסה, החתירה והתּעופה –
אלה עושים אותנו לחסרי־התרכּזות ולחסרי־מנוחה, ואָנו רוצים לרוץ עם הזמן,
לשטוף עם המאורעות החולפים ועם ההופעות המתחלפות. דומה, כּאילו נתפּורר
הנצח לפירורים, דמות שמש שנשבּר לשברי־קרנים, ורבבות רגעים נתמלאו רבבות
שאיפות, מאוויים וכיסופים. אָנו נשאים בּסער הזמן המשונה והמשנה.

וכביטוי לו, לזמן חצוף זה, בּא כלי־ביטויו – העתּון.

חייו – חיי שעות והיקפו – היקף־עולם. הוא מופיע לא פעם
בּיום, כּי אם פּעמים ויותר. הוא מצלם, בּאותיות ובתמונות, את כּל המתרחש
מקצה העולם ועד קצהו. הוא מקפּל בּתוך עליו את כּל תּבל – ממזרח ועד מערב,
מצפון ועד דרום. הוא מתנועע ומנועע – את העולם והחיים בּו. דופק־חיינו דופק
בּו. סתירות חיינו משתּקפות בּו. כּל התּהפּוכות מצטלמות בּו. טוב ורע, יפה
ומכוער, גדול וקטן, נעלה ומגוחך – הכּל בּו.

הוא עם איינשטיין יחזה בכּוכבים והוא עם לינדבּרג יעוף
מרומים. הוא לחצרי מלכים ושליטים יבוא לראות את הנעשה בסתר־מלוכה והוא עם
מורדים ומתקוממים ילך – להפוך כּסאות ולנפּץ כּתרים. הוא
לועידות־חכמים־וחוקרים ישלח שליחיו, לספּר בּפרוטרוט מה נתחדש בּעולם
הרפואָה, איזו תרופה נמצאָה לסרטן ולשחפת, ואיזה כוכב חדש נתגלה ברקיע,
והוא את שליחיו ישלח למערות פּריצים ורוצחים – לחקור ולדרוש למקור הרצח.
הוא לחדרי־סתרים בּבית־המשפּחה יחדור – לחפּש בּגידה ולגלות קלון, והוא גם
לבתּי־משפּט יבוא – לשבת עם שופטים ולענוש חוטאים. דברי ספרות ואמנות
בּו יקבּלו האָרתם, ודברי רכיל, של אמנים כּושלים ומשחקות יפהפיות,
בּו יקבּלו את “תּיקונם”. והוא גם נותן עצות – כּיצד לחיות וכיצד
להתנהג, כּיצד להתעשר וכיצד להתייפּות, ורבּות כּאלה.

ואמצעים־הבּיטוי והלשון, שבּהם ישתּמש, אינם גם הם מנחותי
דרגה (בּעתּונים הגדולים והחשובים הכּתוב מדבּר). סופרים מובהקים ועתּונאים
מנוסים עושים את העבודה. ומלאכת־הכּתיבה הגיעה למדרגה גבוהה גם פּה. לא רק
בּמאמרי הסופרים יש משקל, טעם ויופי, כדי אם גם בּחדשות־היום המהירות,
שנכתּבו על רגל אַחת על־ידי איזה “ריפּורטר”, יש לא פעם כּשרון ספרותי רב
וכח תּיאורי מפליא.

רעד־אדמה כּי יבוא על עיר ונפץ־אַווירון כּי יקרה, מרד כּי
יפרוץ בּבית־סוהר או אש כּי תפּול בּבית־חולים, אָדם כּי יירצח בּרחוב או
ילד כּי יפּול תּחת המכונית – מיד יופיע בּמקום המעשה העתּונאי הרואה ואינו
נראה, ומבּלי חכּות לשעת־רצון רחוקה יתּן לנו תּיאור רותח ומרתּיח, מזעזע
בּריאַליותו הדרמתּית ומפליא בשלמותו הספרותית. העתּונאי הער והזריז זכה
הראשון – הוא הוציא מידי הסופר את הבּשר החי של העלילה המתרקמת וקרם עליו
עור ונתן לנו דמות חיה ומפרפּרת. בּצורת חדשה, שלוחה על־ידי הכּבל, ניתּן
ספּור קצר ותמציתי, המלא פעולה וחקר־נפש.

אמנות עתּונאית כּזו היא אויבת מסוכּנת לאמנות הספרותית.
כּי היא מוציאָה את הקסמים החבויים בּאוצרות הספרות ומפיצה אותם על פּני
עמודי־העתּונים. על־ידי כך היא מקדימה “נעשה לנשמע” ומסירה את
הוד־הקדושה־והגדלות החופף על ראש הגבירה המיוחסת. הקורא אינו צריך לחפּש
נתיבות ולהתדפּק על שערי גדולים ונעלים. שליחים זריזים מקדימים ומתדפּקים
על שעריו הוא ומביאים לו מן המוכן דברים שהיה רגיל לחפּש בּיראַת־הרוממות
בּין דפּי ספרים.

לפיכך נראה עתּה לא פעם, כּי כשם שעתּונאים משתּמשים
בּאמצעי־ספרות, כּן משתּמשים סופרים בּאמצעי־עתּונות. אי־מנוחה תתקוף גם את
השלווים ובמהירות יכתּבו ספריהם ועל חשבּון האיכות יגדילו את הכּמות. נמצא
שהראשונים מעלים בּקודש, והאַחרונים מורידים בּו. וגם הקורא והקוראָה של
זמננו הם על־פּי רוב קוראים עתּונאיים אַף כּשהם קוראים רומאנים –
בּבולמוס. גם בּרומאנים נמצא עתּה יסודות עתּונאיים.

כּך הולכים גבולות קודש וחול ומיטשטשים. וחיי־עולם
וחיי־שעה נאחזים בּסבך. אראלי־ספרות ומצוקי־עתּונות אוחזים בּארון החיים.
והשאלה הראשונה המרחפת על השפתים, למראה המלחמה הזאת, היא: – מי
ינצח?

אבל עד שיבוא אליהו ויתרץ את הקושיות ויפתּור את השאלות –
נראה־נא מה היא תכונת המלחמה הזאת בּעולמנו אָנו? מה מצב הדברים בּספרותנו
ועתּונותנו? יד מי גוברת? וצר מי מכריע?

נדמה לי, כּי מבּחינה זו לפחות נמצאת הספרות העברית בּמצב
טוב יותר. פּשוט, משום שהצד שכּנגד, היא העתּונות, טרם לבש כּח בּמדה כזו
שיעשה מתחרה לבכורתה ושיהיה מתחרה לקיומה של הספרות.

אָמנם, גם אצלנו כּבשה העתּונות כּמה כחות חשובים מידי
הספרות, היא הוליכה שבי (או אולי אַגיד: שולל?) כּמה משוררים ומבקרים, כּמה
אַנשי־מדע־ועיון. מלונת אורחים נתנה להם בּדרך־תּעייתם ויכולת־בּיטוי
הבטיחה להם “לפי שעה” ו“לעת־עתּה”. והם נאחזו ברשתּה. “לפי שעה”
ו“לעת־עתּה” הם כּותבים מאמרים קטנים ורשימות חטופות ו“שתּים־שלש שורות”.
לפי שעה ולעת־עתּה הם מפוררים את כּחותיהם ונותנים טפּים־טפּים של כּשרון
ושל דעת. ובסתר לבבם יחכּו לשעת־הגאולה, לשעה הגדולה שתּבוא.

אָמנם, גם אצלנו אפשר להראות על קרבּנות לא־מעטים – על
סופרים שהתחילו באמונה ובהבטחות וה“המשך” לא בא. ואם בּא – לא האריך ימים
וכבה בעוד יום. על סופרים שהעפּילו וטרם זכו לעלות – נפלו ולא קמו.

אָמנם, גם אצלנו יש סופרים ש“נגמרו” לפני זמן.

אבל אַחרי כל הקרבּנות האלה, המובנים וההכרחיים־כּמעט בּכל
ספרות, או למרות כּל אלה, יש בּה, בּספרותנו, עוד משהו מתּום־העלומים. יחס
הקדושה לספר, החי בנו מדורות, לא מת אפילו בימים אלה ובלב הקורא עוד חי,
עוד חי רגש־ההערצה לספר, להבדילו מן העתּון.

והעיקר – כּפי שנרמז כּבר – העתּונות העברית, אפילו
בארץ־ישראל, מקום שם היא משמשת גורם חשוב בּחיים הציבּוריים, עתּונות יומית
זו לא נסתּעפה ולא נתרחבה במדה כזו, שתּוכל לבלוע ולהבליע את
הספרות.

השדה נשאַר פּנוי, המרץ נשאַר משומר – לתעודתו הרמה, לשליחותו הנעלה.

הבּכורה ניתּנה לספרותנו – עד היום הזה, גם כּיום הזה.

ובכורה זו מחייבת. היא נותנת בּידה גם את הבּחירה.

“ובחרתּ בּחיים” – פּשוטו כמשמעו.

הספרות צריכה לבחור בּצורות־החיים החדשות, אלא שכּל עין
פּקוחה וכל לב ער מרגישים בּהן ודבקים בהן. היא צריכה להכניס ולעכּל בקרבּה
את היסודות התּוססים, ה“עתּונאיים”, הרותחים ומתחננים להתגבּש ולחיות. מה
שהעתּונות העולמית עושה לספרות העולמית צריכה הספרות העברית לעשות לעתּונות
העברית – לרוץ אורח לפניה, להקדימה בּערוּת־לב, לקחת ממנה את היסוד הקודח,
לחתות את הגחלים מעל מזבּחה וברצפּת־האש של היום להצית את מדורת האתמול
והמחר. מן ההווה והמציאות ללכת אל העבר והדמיון. מן המוזאיקה של היום לבנות
את בּנין העתיד. את ריתּמוס הזמן החדש להכניס לתוך ספרותנו.

אַל יעלה על דעת איש שפּה נעשות “הזמנות” לדברי־ספרות חס
וחלילה. פדה יובּע רק החפץ לראות את חוט־השני שיהא עובר בּגוף ספרותנו, את
היסוד המייחד והמאַחד שלה. את הכּיוון הפּנימי שבּה.

והכּיוון הפּנימי שלה הוא – להבהרה ולהבראָה. הפּרוזה
הגלויה והנבונה היא יצירת־התּקופה והיא גם ניתּנה לנו למתּנה יקרה. בּראשית
ימיה של ספרותנו החדשה בּתור האָביב שלה, היתה השירה הכּח הראשון־בּמעלה,
החלוץ העובר בּראש. עתּה, בּסוף תּקופה שנסתּיימה ובראשית תּקופה המתחילה,
דורך ועולה כּוכב־הפּרוזה. פּרוזה זו, שיש בּה משום בּגרות, תּקל עלינו את
הבּיטוי ותרחיב את הגבולים. היא תגבּיר את יסוד העלילה ותחזק את עמודי
הספּור החדש. והיא שתּבצר גם את הספּור והרומאן ההיסטוריים, אשר ראשיתם
היפה כּבר נראתה בספרותנו. הדמויות הנשגבות של תּולדות־ימינו חיות עתּה
לפנינו בּיתר־עוז, והעברי המודרני, צמא־העלילה, ידבק בּאהבה
בּמקורות־הקדומים לדלות מהם יופי וגבורה. ולא רק בּפּרוזה הספּורית, גם
בּשירה ניתּנו לנו בּשנים האַחרונות כּמה דברים היסטוריים
מלהיבי־דמיון.

ונראה לי, כּי עד שיבוא ההווי החדש, הנמצא בהתהוותו, יכול
הקרקע ההיסטורי לתת לנו עסיס וליח לפרנס ולדשן בּהם את ספרותנו.
דמויות־הפּלא של התּנ"ך וגבּורי־הסבל של התּולדה העברית רומזים ומושכים
אותנו – ומי יוכל עמוד בּפני קסמם?

אבל סם היסטורי זה אשר יוצק לתוך עורקי ספרותנו לא
להרחיקנו מן החיים – תּעודתו. הוא צריך לחזקנו בּעמדתנו ולהכניס שווי־משקל
בּנו. על־ידי מגענו וקשרנו עם גבּורי־האומה ועם תּקופות־חיים שונות
בּהיסטוריה שלנו, יתחסן היסוד הגזעי שלנו, יימצא הנוסח היהודי שאָנו
מבקשים. כּי אם בּאמצעות ההווה בלבד לא נוכל למצוא בנו די גבורה ויחש לפגוש
בּהם את הכּחות החדשים הבּאים עלינו ולעמוד בּפני כל הנסיונות – יבוא העבר
וימלא את הגבורה החסרה לנו, יעורר את העוז אשר נרדם בּנו, ישיב לנו את
גאוותנו אשר שפלה.

דרך מסננת זו, של העבר, נסנן וננפּה את הופעות־ההווה.
בּאבן־הבּוחן של הנסיון החכם נבחן את המאורעות המתרחשים ומשתּנים ובמשקל
המורשה נשקול ונברור את היסודי בחיי היום, את זה שיש לו קביעות
ואמת.

קיצורו של דבר: נחשל את עצמנו להיות חזקים למדי – לשאת את
משא החיים החדשים והנפלאים וליצור אורגאניזם בּריא, אשר יהווה, בּכחות
הפּנים שלו, “אני” אנושי־עברי שלם. בּכח ה“עלילה של קורות ימים ראשונים”,
לפי נוסחו של יל“ג, ניצור את שירת־ה”עלילה של קורות ימינו" אָנו.

ויצירה זו אינה מצטמצמת בּגבולות הפּרוזה
הספּורית־היסטורית. היא פותחת שערים רחבים לכל מקצועות הספרות. המצע – מצע
רחב והמושג – מושג מקיף. בּו כלולים גם ספּור וגם רומאן, גם מסה וגם
בּקורת, גם מדע וגם מחקר.

הספרות המעוֹרה באומה ובחייה היא אוראגניזם מורכּב וחי
כּעצם האומה, כּעצם החיים. ואברים רבּים לה, וצבעים שונים לה. בּה השירה
והספּורת, המסה והבּקורת, הבּיאוגראפיה וההיסטוריה מתלכּדים יחד ומהווים
ישות בּריאָה ופורחת, הלוקחת לב כּל אָדם ער ונבון, כּל נפש
צמאת־אמת־ויופי.

וחפץ זה, של התאָמת כּל הכּחות בּחיינו ושל השגת ההארמוניה היוצרת בּספרותנו, בּוער עתּה בלבּנו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41435