ישראל אפרת



	
	ישראל אפרת
	







אם יש את נפשך לנוח מעמל־החיים, אם גברה עליך העצבות
ואַתּה צמא לצליל קל ומרענן, לקול זמרה־בשירה; רוצה אַתּה לשוב, ולוא רק
לשעה קלה, לימים הטובים ההם, עת המשוררים היו חולמי חלומות ענוגים והשירים
היו נישאים כּצפּרות נוגה על גבּי השדמות, מלאי רננה ונועם – לך אל שירי
אפרת. פּה יקפּצו לקראתך הצלילים הטובים, מימי־האושר אשר עברו, ויתדפּקו על
אָזנך ועל לבּך ויסלסלוך בּרוך ובחמדה.

אפרת הוא המנגן בּין משוררי־אַמריקה שלנו. המוסיקאליות היא
עיקר־כּחו. השיר המשתּורר והמתנגן הוא המרפּא היותר נאמן לכאב־הנפש, לצער
הפּנימי. “שירו של אָדם – אומר אפרת עם סוף ספרו – סולח התּוהו”. כּלומר:
התּוהו הוא חטא, כּי אין בּו סדר ואין בּו משקל. בּא השיר, זה המכניס גם
סדר, גם משקל וגם צליל, ומכפּר על החטא הזה. לעולם ולמתהלכים בּו – בּתפילה
ובשיר.

והשיר – זה הפּשוט, הקל, המוסיקאלי – אינו חלילה אמצעי
לאיזו מטרת אַחרת, בּלתּי־ידועה ובלתּי־נראית. לא. הוא עצמו המטרה היותר
נעלה למשורר, ולשמו כדאי לחיות בּעולם הזה. להתהלך ולשיר. העיקר, שיהיה
יפה. העיקר, שיהיה מוסיקאלי וינעים עלינו את חיינו, ואת גמיעתנו
ממקור־היופי־והעונג.

לפיכך הוא אוהב לשיר בּשורות קצרות וריתּמיות, ובחרוזי־חן
מפזזים ומשתּעשעים, כּמו: צח כּה – שחקו; חיש־קל – משקל; נפלאת־היא –
פּנסי; לבבי – שוא היא; רחב – אָח־עב; גדלה – יד־לה; מבהילה – שביל לה;
עגלגל – שפל־גל; ניב רם – קברם, ועוד כּאלה.

ומוסיקאליות זו, שאינה רק חיצונית, עושה רבּים משיריו נחמדים, או מה שקוראים בּאַנגלית cute, וכמה מהם – כּרומאנסים וכשירים עממיים המתחננים להתנגן.

ומכּיון שהשיר הוא מטרה בּפני עצמה והיופי —
שיא־שאיפותינו, ממילא מובן, שהאמנות, שהיא המטרה, עולה על הכּל, אפילו על
הטבע, שאינה אלא אמצעי למטרה.

ואפרת רואה את העולם כּאיש־האמנות, כּאָמן. ירח־האָביב, הוא ניסן, אָמן הוא (וכן שם השיר), וכן הקיץ (“בּציר צעיר”):

קיץ קם ואוחז דרכו

עיף ובלי אונים,

אַט־אַט הולךְ הוא לצבוע (הפּזור שלי – מ. ר.)

ורדיו האחרונים.





ואַף את אלהים הוא רואֶה כאָמן. ולפיכך יתפּלל אליו:

לוא אהיה, אלוה, מכחולךָ

בו תצבע העולם הרחב!





הוא רוצה, כּי האָמן הגדול, אל־העולם, יאחז בּידו וינחהו
על פּני ההוויה רק רגע קטן ואַחר – יעשה בו כּטוב בּעיניו. מה ישיג
בּרגע קטן? מה חפצו לפעול? “די לי – הוא אומר – כּי אַשאיר מאַחרי בּמדבּר
הריק והאָפור משעול של שלוליות־יופי”.

בּשיר קטן ונחמד זה ששמו “לוא אהיה מכחולך” גילה אפרת בּבת־אַחת שני קוים אופיים לו: חוש־הרגעיות ותום־הילדות.

הרגעיות, פּירושה: הרגש כּל רגע, כּל יחידה קטנה של
הזמן. הוא אינו מרבּה דברים על הנצח. כּי מידת־זמן זו היא מחוץ למידתו של
האָמן. הוא דבק בּחלק הקטן־שבּקטנים מהופעת־האין־סוף של הזמן. הוא אוהב
לצוד רגעים, כּי ברסיסים אלה נשקף בּמו בבבואָה שמש הנצח או האין־סוף.
הוא אוהב לעמוד רגע על הופעת־שקט כּעל הופעת־סער, על הופעת־אושר כּעל
הופעת־צער – ולעבור. הלאָה. הלאָה. מתּוך גיל של תּמיד תּר.

וילדות, פּירושה: הרגשת הרכּות והבּדידות של האָדם
החפץ להאָחז בּאחד גדול וחזק, כּבאָב רחום וחנון, להיות מוּבל, להיות
אָהוב, להיות קרוב למישהו נעלה. פּה הוא מבקש מאלהים שיאחז בּידו
וב“פחד־ערב” כּש“כּל היקום האָפור־כּהה פּתאום נאלם דום – – – ובאופק
כּערפל מאפיל יער קט” אָז –

זה לזה נדחקים עציו

יד אוחזת יד.





ציור זה, של יד אוחזת יד, חביב עליו מאד, כּי כך דרכּם של ילדים: לאחוז יד בּיד.

בדין כּשהוא שר על ילדים ובין כּשהוא שר על גדולים וגדולות
מהם, מורגש אותו תּום־ילדות, שהוא ברכה למשורר. ואפילו ב“רגע מבוכה ויאוש
עת תּהום תּפּתח” ואיזה צל טמיר ממרומים צונח –

הוא יורד ואוחז ידנו

כרוח אם טובה

וינחה את צעדי רגלינו

לנתיבה הקרובה.





הרי שתּמיד יש מי שאוחז בּיד ומוליך לנתיבה הקרובה. כּלום לא תפיסת־אושר היא של מאמין תּם כּילד?

ולפיכך תּובן כּל־כּך תּפילת־הודאָתו לד' בּשירו “אודך”:

אודךָ על שימךָ כספוג את לבבי,

כי תזיל דרךְ עיני ואָזני ונחירי

נגוהות־הימים ואפלת־הלילות

ותכלת־שמים וירקרק־הנירים

וריחות הנשמות הצומחות ביופי

ועושר הקולות בכרךְ וביער.

ברבבות פּיות קטנטנים תשת נפשי

כל צבעי עולמךָ, ריחותיו וצליליו.





נפשו שותה – “בּרבבות פּיות קטנטנים” – צבעים, ריחות, צלילים. ומאלה היא מלאָה. הם – יסודות־נפשו.

חייו – פּלג נפתּל, יאמר בּשירו “חיי”, עלי מורד הר, דרכּו זרועת־סלעים – נגף הוא ושר…

כּלומר: כּל הסלעים האלה לא באו אלא למען יוכל פּלגו לשיר, כּי בלי סלעי־נגף אין לזרם צליל…

וכן בּ“צלצלי רביבים”: זורחת החמה ויורדים רביבים וזוהר לגשם וגיל לו וצליל.

ומכּיון שיש צליל – כּבר יש גם מנגינה ויש שיר ויש טעם בּחיים.

ואפילו כשישיר על דם – לא נרגיש כּאב, לא נחוש שנאָה, כּי אם נתענג על המוסיקה של אגלי־הדם המטפטפים:

לא ברעש,

לא בעים,

אגל, אגל

שותת דם.





לא במהירות,

לא, לא חיש,

דם יתרוקן,

יגווע איש…





דומה, כּאילו הטפטוף החשאי של אגלי־הדם הוא יותר חשוב ויותר מובן מגוויעת האיש.

ולרוזה לוקסמבּורג, זו האשה העדינה, אוהבת־הפּרחים וידידת־הצפּרים, אשר נהרגה בידי־עריצים, כּכה יספּוד:

לי נדמה, עת תקע השונא בךָ חרבו

לא שפךְ אָז דם, כי אם ריחות של פּרחים…

ואם גם עוד ישכח כל דם אשר הגיר,

זה שפךְ־הריחות יענו לנדחים.





הרי שריח־פּרחים עולה על דם ושפך־ריחות הוא רצח יותר גדול משפך־דמים…

מובן, שבּזה הגיע לקיצוניות כּזו שאינה מובנת עוד לאנשים
בּני דורנו. והדבר נראה כמשחק. אבל בּתוך הרקמה הכּללית של שיריו אין
הדברים מוזרים כּל־כּך ואינם עושים את הרושם שהם עלולים לעשות בּהנתנם
לבדם, בּלי סביבתם. תּום־הילדות וחשק־השעשועים מכפּרים. ושיר כּ“דלי”, שהוא
גם נחמד וגם ישר, הנקרא סמוך לשירים אלה, לא רק מכפּר, כּי אם גם מבאר לא
מעט.





מעלה, מטה רץ הדלי

תוךְ באר עמוקה

וממעל שם הדולה

עובד בלי הפוגה.





רד הדלי, אַךְ יךְ המים,

יסוב חיש על ווו,

יבחר לצוף קל על שטחם

ובתהום לא יבוא.





אבל הדולה מעמיק את הכּלונס והדלי יורד ומתמלא. וכשהוא מתמלא ונכסף לחתור מטה־מטה – מושכו הדולה אל על, להריקו,

ובהריקו מול החמה

זרם מים זכים,

תעמוד תוהה: אי התהומות,

אי אפל־מעמקים?





אין אפל־מעמקים – עולה בּת־קול משירתו של אפרת.

לפיכך הוא נראה לנו מוזר כּל־כּך כּשהוא נפתּה לאיזה
רוח־לא־לו וסר מדרכּו הישר והחלק. אָז הוא מסתּבּך בּשאלות פּילוסופיות
ונעשה בעל־ספק ובעל־בּכי. אבל הדבר אינו לפי טבעו והנושא אינו לפי שירו.
בּתּי־שיריו שהוא מוכשר לבנות והחרוזים שהוא אוהב לחרוז, אינם סובלים
בּמחיצתם את הנטעים הזרים והם סולדים מנגיעתם הקרה. לפיכך אין
“שירי־המחשבה” שלו עושים רושם, ובפואימה “הלס” מצלצל צליל שניאורי, אַך לא
צליל אפרתי, וכן בּבאלאדה “בּת־מלכּה ורועה” וב“נגני, נגני־נא, אשפת!” וכן
בשאָר השירים שהוא עוזב את עצמו ואת ניגון־נפשו והולך לנוע על מקורות
אחרים.

אבל אָשרו הוא, שעד מהרה ירגיש הוא עצמו בּזרות שבּצלילים אלה וישוב אל עצמו. ובשירו על בּריכת מחשבה יתוודה:

יש תשוט בסירה על ברכת מחשבה,

אַט־אַט את המשוטים תניע.

אַט־אַט ובזהירות, פּן דעתךָ תסיח

ונהפכה הסירה על פּיה (הפּזור שלי – מ. ר.).





ופתאום ונערות־החלום הענוגות

תופענה ונשאו אותכה

לאיין הפּלאי מעבר לאופק

ואולי לא רחוק הוא ככה…





טרם נהפכה סירת־המחשבה על פּיה חשו להצלתו נערות־החלום הענוגות – והרי הוא שוב בּמקומו ובמקורו.

אָז הוא שר שירים דקים וענוגים: “כּאן תּלכי”, “בּליל
שואָה”, “על בּרכה עם שקיעה”, “ליל־חורף” (“ודאי עלה מי בּגנבה אל השחקים
ועשקם, קטף חרש כּוכבי זהבם ועל פּני הארץ זרקם”. “אור וצל מתלכּדים יחד,
קרעי טלית עוברים, עפים ומתנפּצים, נגהי־סהר – כּל היער קלחת כּשפים” ועוד
אזמרגדי־שירה כאלה), “מרגניות” (“פּרח בּין הפּרחים אני, והארץ היא אמנו”),
“רגעי דמדומים”, “רגע אחד עם ערב”, “ערבה” (“הנערה כובשת פּניה בקרקע
ומוסרה לעצב לבבה”), “אַחרי סער” (“שך הסער. קיץ קושר חוט המשי הקרוע –
לטוות שוב ירקרק שדות, שחקי־זוך וגיל צנוע”), “צפצפות צעירות” ורוב שירי
“בּין חופים רחוקים”. יש בּאלה פּנינים קטנות ויקרות המבהיקות בּכל
חין־יפעתן – וכתמן. יש בּהם הרגשה דקה וביטוי עדין וטוהר שירי המהנים אותך
עד מאד.

ולשונם הבּהירה והשקופה מתאמת כּולה לתוכן הצלול. ממש כּלשון שירו אַחרי סער:

על כל אילן, על כל שיח

רסיסי פניני דמעה פזורים.





בּקבוצה זו של שירי הנוד והים שלו, הקרויה “בּין חופים
רחוקים”, נחרזים רסיסים ופנינים אלה למחרוזת שלמה, שהרבּה יופי והתאָמה בה,
ולדעתּי היא היא גולת־הכּותרת של הספר. גם בּשירי־הנוד וגם בּשירי־המנוחה,
גם בּשירי־הים וגם בּשירי־הארץ יש מהרגשת האושר של האָדם החפשי אשר עזב
גבולים והוא שט על גלים לאיזו ארץ־פּלאים; של ההלכן אשר נתּק את קשרו עם
הסביבה הכּובלת את רוח האָדם והרי הוא נישא כצפּור דרור על פּני מרחבים
ומרחקים.

פּה, בּין חופים רחוקים, בּדרור האין־סופי של המים
האַדירים, יכול המשורר לצוד את רגעיו, אלה רסיסי־הנצח, להיות כּילד הנישא
בחיק אמו, להתמסר לצבעים, לריחות ולצלילים. פּה אין מפריע. פּה העולם טהור.
פּה הראָה אמן־האמנים, יוצר־העולם, את כּחו. בּקיצור: פּה “העין תמיד
פּקוחה, הנשמה חיה עם היקום ושנית היא מאוחה”.

פּה – אַחים קרובים לו. הגיל מתרומם לרגע ומתייצב כּתוהה:
הימשיך אל על? ובן־רגע הוא קורע סגור לבּו ושופך את פּניניו – וחסל! אָחיו
הוא.

והצבעים, צבעי התּכלת והלובן, צבעיו הם. וצלילי המרחקים
המכסיפים – צליליו הם. והמחרוזות של זכּי הפּנינים בּים הספּירי – עדייו
הם. והכּוכבים הצופים ממרומי התּכלת בּ“יופי כה שקט ובאור, כּי רב מדי זיו
בּעיניהם הזורחות לראות מה מתרחש בּשחור” – אלה הם חבריו וחברי הדלי על
הבּאר (בּשיר “דלי”) שאינו רוצה לבוא אל התּהום. שם הוא שואל: אי התּהומות?
אי אפל־מעמקים? ופה הכּוכבים – צופים בּיופי ובשקט ואינם יכולים לראות מה
מתרחש בּשחור.

תּכלת־שמים, פּניני־בדולח, ספּיר־ים ואור־כּוכבים – אלה
מתגלים לפניו על הים. ובאלה יחפּוץ גם לשוב – “לא מורדף־סער, לא מושלך־סופה
תּחת קדרות־רום מאַיימה, בּין גלים לבני־בורית, קופצים בּשאגת־שנאָה
השמימה”.

כּי למה הסער? ולמה הסופה? ושאגת־השנאָה – למה? כּלום
אי־אפשר בּשלווה? והוא רוצה לשוב כּל־עומת שבּא בּאותה דרך עצמה, דרך ים
ספּירי, אשר חמה תכסנו נשיקות רשפים והוא – בּמרכּז מעגל־כּשפים –

וייף העולם יען הוא שלו

ושלו יען הכניעו יופי.





השלווה והיופי – לאלה ישאף.

ולפיכך יצליח בּיותר רק בּשיריו הקטנים, שאינו מכבּיד
עליהם משא אַחר, אלא יתּן בּהם מהרגשתו היסודית המיוחדת לו. רגע של
הסתּכּלות בּגילוי אחד של יופי די לו. הוא אינו צריך ואינו יכול ללכּד את
הרגעים הבּודדים ואת הגילויים היחידים לאיזו הופעה כוללת ומאַחדת, מורכּבת
ומסובּכת. חפץ כּזה, אם יתעורר בּו, אינו יליד היצר הטוב של שירתו, אלא של
היצר הרע שלה. רק התּמונה הבּהירה המתגלית לו – ומשתּקפת בּשיריו בּלי כל
פּירושים – רק היא נחמדה ורק בּה נמצא עונג שירי. בּשירו הנחמד והזך
La source, אשר בּו ישיר על גווית נערה צחורה דקה המשתּקפת בּמים ועיניה צמודות תּמהות אל היופי של העמק, הוא אומר לתומו:

היא תמהה מבלי דעת כי היא עצמה

התמיה המתגלה והמגלה.

הרי הוא משמיע משהו רב־משמעות על עצם שירתו הוא. וגם
שורת־ההתפּעלות המסיימת את השיר: “הוי, אלי, אם אכרע לפניך”… – אופיית
היא לו. זוהי קבּלת־היופי מתּוך אלם וכריעת־בּרך. ד', הוא האָמן הגדול,
נותן מתּנת־יפיו לעולם ולאָדם, ונפש המשורר הרכּה (כּילד או כאשה?) תּשתּ
בּרבבות פּיות קטנטנים את השפע המבורך הזה של צבעים, ריחות וצלילים.

אָז כּל היקום מקבּל את תּיקונו. ואתּו גם המשורר.
















את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40588