שאול טשרניחובסקי



	
	שאול טשרניחובסקי
	



הכּינוס שנעשה ליצירות טשרניחובסקי (בּהוצאַת עשרת כּרכי
כתביו למלאת 40 שנה ליצירתו) נותן לקורא העברי הזדמנות יפה להסתּכּל בּרכוש
הגדול והנעלה אשר הכניס לספרותנו ולהרגיש מחדש בּכל העושר המגוון הזה,
הגלום בּתוך עמודי הכּרכים האלה.

לפנינו מתגלה רצון־יצירה אַדיר, המבקש לו צורות־בּיטוי
רבּות ושונות. פּה השיר הלירי הקטן עומד בּשכנות הפּואימה הגדולה
הנושמת־גברות; והסוניטה המהוקצעה והמרוכּזה שוכנת על־יד האידיליה רחבה
והמשקיטה. הליריקה מתלכּדת בּאפּיקה והשירה המקורית – בּשירה המתורגמת.
והּתרגומים – מן היסודות הם. האיליאס ואדיפוס, גלגמש ואַנקריאון, קלוולה
והיאוותּה ודברים דומים להם. יצירות אפּיות אּדירות, שעליהן הושתתו ספרויות
ותרבּויות עמים רחוקים ועתּיקים. לא די באלה. בּאים גם דברי־פרוזה, ספּורים
ומונגראפיות ומחקרי־לשון.

הרי שספרים אלה הם לא רק אוצר־שירה, כּי אם גם אוצר־תּרבּות.

וזו, התּרבּות, היא חותמו של טשרניחובסקי. הוא רואה ביצירה
הספרותית, בּשירה כּבפרוזה, בּחדשה כּבישנה, כּח עמוק ומפרה את התּרבּות
האנושית, גורם־בּרכה להכּרת־עולם יותר חודרת ומעמיקה. לפיכך נראהו תמיד
והוא מבקש בּיטויים חדשים, צירופים חדשים ונושאים חדשים. הוא כמעט היחיד
בּין משוררינו שאינו חושש ואינו מתבייש לתת פּירוש־מלים לשיריו. ובאמצע
הקריאה נפגש בּמושג בּלתּי־מובן, בּשם בּלתּי־רגיל והמשורר מבקש מאתּנו,
בּציון מספּר־ההערה, להשפיל לסוף העמוד או הספר ולראות את פּירוש
המלה.

ומובן, שאין הוא בא לפרש מושגים מופשטים – בּאלה מלומדים
אָנו! – כּי אם מושגי־ממש. יש בּשיריו הרבּה שמות צפּרים וחיות, דגים
ועופות, פּרחים וצמחים, ירקות ונטיעות, אבנים ומקומות, אלילים
וכוכבים.

למשוררים אחרים אין אולי הבדל רב איזה פרח יפרח בּשירו
ואיזו צפּור תּצפצף בּאזָנו, איזה עוף יאביר כּנפיו ואיזה כוכב יזרח על
ראשו – אבל לטשרניחובסקי יש הבדל רב מאד, ובאהבה רבּה יגלה לפנינו את קסמי
יערו ואת שלל־ימו, את פּרחי־גניו ואַבני־הבּרקת שלו, את שביל־כּוכביו ואת
סבכי־צמחיו.

בּ“קסמי־יער” יגלו לעינינו: נחשול קליל, גל פּטפּוטים, נצר
פּורח בּשלכת, מלונה שוקטה לאַרנבת, נקרה לצרעה, קן לפרס, חפרפרת, אלות
עבות שהכּמהין בּהן עולים, קן לחולדת־סנה ומטמונים בּנהלולים; ערמות של
נמלים ועכבּר נפחד בּמחתּרת ועור של נחש. ושם גם קורא פּרס פּרא ו“מר צורחת
העזניה ובלילה יצחק ינשוף”. ושם גם יש "עכּביש־מים, ולטאָה פזיזה וקיכלי
שחור וכן “משפּחות של פּטריות”, שם "סמקנים וירקנים, ארנות נאות וחמאניות
בעדייו ‘מות הזבובים’ ".

ובכליל הסוניטות ל“שמש” יש יקינטון ואדני (שם צמח הנכסף
ונוטה לצד שמש") ו“שרף על גבּי כסף־בּרוש” ואבקות רוכלי־שוא, ו“נרדי
ומקטרתּי” וכרוב־הים ו“נסר מהגני” (שהוא מין עץ אָדום") ו“כתב־דרואידים”
(“כּהני הקלטים”) ופרון (“אל הסלאווים”) וּוטון (“אל הגרמנים”) והורמיז
(ה“אל הטוב לפרסים”) וכסיל (“אגודת כּוכבים אוריון”) ו“כוכב־הכּנענים” ועוד
ועוד.

הוא רואה את עצמו כּראשון, שעליו לקרא שמות לכל חי, הצמח והדומם.

ואם מבּחינת השירה התּמה, הפּשוטה והשוטפת אין דבר זה גורם
הנאָה יתרה – הרי יש בּזה הרבּה חשיבות ותועלת מבּחינת התּרבּות. מושגינו
מתפּתּחים ומתגוונים ולשוננו מתעשרת.

והעשרת־לשון זו נעשית אצלו לא רק אגב־אורח בּדברי היצירה
שלו, כּי אם גם בּאופן מיוחד ובשיטת־התמדה בּעבודתו הבּלשנית, בּמקצוע
הרפואָה ובעולם־הצמחים. זו היא אצלו עבודה חשובה מאד, כּי על־ידיה הוא מכין
“כּלי־זין” ומכשירי־ביטוי לעצמו ולאחרים.

ולא רק ענין־הלשון חשוב ויקר לו כל־כּך. גם הצורה השירית
יקרה לו אולי לא פחות מן התּוכן. הוא איש יהודי בריא (ובלשונם של כּמה
מבקרים: “יוני”) הרוצה בשלמות בּכּל – הוא מבקש את היופי החיצוני כּמו את
האמת הפּנימית. לו אין החרוז והמשקל “דבר נוסף” לעצם השיר, כּי אם היסוד
והרוח אשר עליו ובו נבנה וחי ופועל השיר. כּל מיני צורות ניסה וכל מיני
משקלים שקל את דברו השירי, כּמה נפתּולים פּנימיים נפתּל בּעצמו ובלשון שלא
רצתה להכּנע לו בתחלה – עד שמצא את הריתּמוס, את הניגון הנפשי ואת הנוי
החיצוני, עד שדבקה צורה בתוכן ועד שחזון־הלב והמית־הנפש מצאו את תּיקונם
בּלבוש מתאים ומעורר חדווה.

בּשיריו מן השנים האַחרונות יש הרבּה מלאכת־מחשבת, בּיחוד
בּכלילי הסוניטות שלו. בּאלה כּאילו מצא את שאהבה נפשו. בּהן יש גבול וקצב
– 14 שורות בּסוניטה ו־14 סוניטות בּ“כליל” והשורה האחרונה של כּל סוניטה
היא גם השורה הראשונה של הסוניטה הבּאָה אַחריה והסוניטה החמש־עשרה כּוללת
את 14 השורות הראשונות והאַחרונות של כּל הסוניטות. מין “סיכּום” ומקלעת של
ראשי השירים וסופיהם, המוסרים בּקיצור תּמציתי את העיקרים והיסודות של כּל
הבּנין, הקרוי “כּליל”.

בּשירו “אל הסוניטה העברית” הוא מספר על אהבתו לה – וסיבּתה:





אהבתי צמצום ניב חרוזךָ, מטרטר כזהב,

מלוטש מחזיק בו המרובה שבמועט,

וגמר בתיךָ לךָ המצלצל באון ורהב,

חליפת הגיון בךָ כאור החזיז החד.





אך משרוכזה בךָ מחשבתי בת־הגיגים

מה דמות אערוךְ לךָ? – קלוחי ברזל סיגים

שנכנעו לדפוס, מוצקים ספוגי־צליל.





כי כן הלא גם אַת: ציורים מפותחים

במתכונת כולה סיג, מסורות־קדם, כליל:

הגיוניו צפופים בו מדברותיו רווחים.





ובסוניטות אָנו רואים אותו כּאוהב אשר נצח. “בּמתכּונת כּולה סיג” שיבּץ ציורים מפותּחים וריכּז
כּח־בּיטוי ועורר, בּלב עצמו ובלבּנו אָנו, את ההמיה המיוחדת אשר לא תניח
לנו גם זמן רב אַחר שנקרא אותן. נתאַחדו בהן גם שירה וגם חכמה, תּפיסת־חיים
והשקפת־עולם – ובהן תּתגלה רוחו של המשורר בּיופי ובעוז. הם מצלצלים
בּאָזנינו כמזמורי־הוד המגיעים אלינו מעולמות רחוקים וקוסמים. ואין אנו
יודעים אל מה נתּן לבּנו קודם – למילודיות שלהם, לניגונם המתרונן או לתכנם
ולחסנם הפּנימי. קפיצת־הדרכים שיש בּהן, מהעבר הרחוק אל ההווה שלנו, מעובדי
כוכבים בּמזרח עד בּני דורנו אָנו, עדינו, פּה, בּכל מקום שהננו, ־
מקפּלת בּכליל אחד עולמות שונים ותפיסות שונות ומעוררת בּנו
פּליאָה.

וקו זה, של זרות ומרחק, של תּעופה לעולמות רחוקים וחתירה
ליסודות אשר כּוסו מעינינו – אופיי הוא לטשרניחובסקי וחודר את כּל יצירתו,
כּחץ פולח. הוא מבקש את הגבורה העתּיקה, הרחוקה. ועל השאלה: " מי אַתּם דמי
רותחים בּי? דם קדושי תּ“ח ות”ט?" הוא משיב: לא! “אני לא אפשוט צואר זה –
בּקרב מות ולא בשמד!” ו“בפגוע חית־אָדם בּו – דם אתּן תּחת דם”. אם כן, “מי
אַתּם דמי רותחים בּי? דמי מקדשי את השם על מוקדי־אש בּספרד זו ובימים
ההם?” לא. גם זה לא. כּי – “אינני שה כּי אובל כּך לטבח ובסך, – את ראשך
נפץ אל הקיר ולא יראו צרים בּך!” ובכן – “מי אַתּם דמי רותחים בּי? דמי
מתים בּאחד?” לא! “אני נואַשתי מאלים ועם אלי איני רד”. אם כן – “מי אַתּם
דמי רותחים בּי? דם המכּבּּים? לא! עצבי שיש קדושים לי בּמלחמת גוי
וגוי”.

בּאופן כּזה, אם לא דמי תּ“ח ות”ט ואם לא דמי
האינקוויזיציה ואַף לא דמי המכְּבּים, מי אתּם איפוא, “מי אַתּם דמי רותחים
בּי?” אולי “דמי דור המדבּר?”

– כּך! משיב המשורר בּעוז: “דם כּובשי כנען דמי הוא, קולח ואינו נח”.

שוב קורא לי השיר העז,

מנגינת דם ואש:

עלה בהר ורעץ הכר,

כל מה שתראה – רש!





הוא חתר ובא לימי הקדמונים, עת אַך החל המשחק הגורלי
ותולדת־העם עוד צעירה, היולית ופראית, המלאָה תאוות־כָיבָוש. רק שם נמצא לו
מבוקשו – בָיסוד, בָשורש.

עתָה נבין יותר את “אליליותו”, את “עכּו”מיותו", את
עבודת־השמש שלו, את הזרות שירגישו רבּים מן העברים בּהכּנסם ראשונה לעולמות
ולשירתו.

וכן גם נבין יותר את נטיתו ובחירתו בּתרגומים
מספרות־העולם. הוא הולך אל העלילה הגדולה, הראשונית, אשר בּה יתגלו וממנה
יתפּרצו כחות־בּראשית, איתנים שלא הושם עליהם רסן, כּי בהם יכּיר את “שגיון
האון ושכּרונו”. והוא כורע בּרך לפני הכּח והדם, לפני הטבע והדרור – ומאלה
הנמשכים מימי קדם ועד עתּה הוא מתפּרנס וחי.

ואלמלא ריחות גוש אדמה שמנה, פּרורה,

חום מחניק נודף עם המוץ מן הממגורה,

צליל את פּולח ניר ומגל רן בכר,

 ספגתים בי בכפר, בדרור, עודני באבי,

 מי עמד לי בצר, בקרב, בהתכווץ לבי,

בעמדי בין החי ובין הגוסס כבר?





כּך נמשכת השלשלת, ממנו ל“אדמה השמנה”, ממנה – לאוצרותיה
החבויים, ומשם למעמקים ומרחקים, דרך דורות ותקופות – לעמים רבּים וזרים,
לתרבּויות מופלאות ואַדירות, לאיתנים אשר היו ואינם, למקור־בּראשית.

ובכל דבריו הגדולים והקיימים זוכר טשרניחובסקי את המקור,
את ההתחלה – ומשם, מן השורש, הוא עולה, צומח, פורח ופורה – דרך הגזע אל
הענפים, אל הפּקעים, אל העלים, אל הפּרי ואל האָדם החי והרוטט מגיל־הצפּיה
ליצירה.

כּך מאַחד טשרניחובסקי בּשירתו את שני סודות־ההפראָה של
היצירה, כּל יצירה: הטבע והתּרבּות. מצד אחד – יניקתו מן הקרקע וקשרו האיתן
עם הטבע. אלה שומרים על שירתו שלא תכּנס בּעול המחשבה המופשטה ולא תפרוש
הרעיוניות את ממשלתּה עליה. ומצד שני – זיקתו העמוקה לנכסי־התּרבּות של
האנושות, חפצו האַדיר ללטש ולשכלל את כלי־אמנותו, להעשיר את עצמו ואותנו
בּכיבּושי־לשון־ותרבּות חדשים.

אלה מעלים את דבריו מ“עולם התּחתּון” ל“עולם העליון”. הקול
– קול המדבּר וקול הדם – מצטלל. התּאווה הפראית הופכת עריגה דקה ועמוקה
והמראה מתבּהר ומזדכּך. על ראש החומר מתחיל זורח הרוח.

איחוד כּזה, או הישג כּזה, אינו בא על־נקלה. הוא מזקיק מלחמה ארוכּה וכבדה.

ואָמנם, לא רק בּדבריו הראשונים של טשרניחובסקי ראינו
והרגשנו את אותות המלחמה הזאת, את חבלי־היצירה וחבלי־הלשון, את הדרך המלאָה
חתחתּים, כּי אם גם בּדבריו שבּאו אַחר כּך עוד ניכּרו, ולוא גם בּמידה
פחותה קצת, אלה אותות־המלחמה. השורות היו קצרות מהכיל את הרעיון, החרוז
כּאילו עמד להתפּקע ופה ושם עוד נשארה צורת־לשון ארכאיסטית או נפתּלת
(“אותמו”, “אותכה”, “בשגם” וכדומה), וכן ההרגל, שנראה כהכרח, להפריד בּין
שתי מלים דבקות, להשאיר את האַחת בסוף שורה אַחת ולהעביר לראשית שורה
שניה.

אבל כּל הנפתּולים האלה לא היו לשוא. הנצחון חכּה לו
לאיש־המלחמה. בּצד כּל חיפּוש והתאַמצות צמח ועלה המבוקש ונעשה לנמצא.
וההתבּהרות לא אחרה לבוא.

ובאידיליות הופיע כּמנצח. בּת־צחוק טובה שפוכה על בּתּיהן והומור רך מתרונן בּשורותיהן. פּה כאילו באָה ההתּרה, גם המנוחה.

אבל חלילה לנו לחשוב, כּי פה יעמוד וינוח, כּי פה השיג את מבוקשו ויאמר: נצחתּי!

דרכּו של לוחם וכובש – לנוח זמן־מה ולבקש לו שוב
דרכי־סכּנה חדשות, להתגעגע שוב על היער ועל טורפיו, וביום בּהיר ונוח אחד
לעזוב את בּיתו ואת שלוותו, לחרוד לקראת קול הקורא ממרחקים – ולהענות
לו:

– הנני!

ושוב יצא לדרכּו הרחוקה והקסומה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41146