כָּהַנשְטַם



	
	כָּהַנשְטַם
	







קטן הקומה – וזריד, מלא תנועה, מלא מרץ. רץ כּצבי לעשות,
רק לעשות – בּלי אומר, בּלי דברים, אומר מעט – ועושה הרבּה. זה היה
כּהנשטאם.

שיבה זרקה בו, בּישיש זה, – והוא בּשלו: לעשות. – מה?
אינכן מסכימים? על כּן מה? מה? נשתּקע בּויכּוחים? – לא, לא! יש
לעשות.

זהו סגנונו. כּהנשטאם לא היה מטבעו איש דברים, לשונו לא היתה שוטפת.

מבטאים קצרים, משפּטים מקוטעים, מלים בּודדות, קולות־קריאָה. זו היתה לשונו.

הסגנון – הוא האָדם; הלשון – היא מהותו.

אין צורך בּדברים – ובדברים יתרים לא כל שכּן. נחוץ לעשות, אַך ורק לעשות.

ואם מעשה כאן – הכּל כּאן.

רושם אני את דברי אלה – ולבּי נוקפי; מרגיש אני בצלו של כּהנשטאם, זקן נחמד זה, העומד עלי ומוכיחני תוכחה אלמת וקשה:

– הדבורים הללו למה? למה הדבּורים?

סלח, צל חביב ותם. אני לא אַרבּה דברים. ובאמת – למה?

זה היה איש מוצק, קשה – ובנאי. בּונה בנינים ממש. תּלמידיו
הרבּים ורעיו, שהיו עובדים אתּו יחדיו, היו כנתונים בּצבת, נחנקים
בּזרועותיו הדקות והאַמיצות; והוא השליט בּרוחם, לא היה מניחם, עד שהיו
מסיימים את העבודה שהטיל עליהם. הם והוא בּצותא חדא. כּולם עוסקים בּעבודה,
והוא – המנצח על הכּל עד שסיימו, עד שמצאָה העבודה את תּיקוּנה.

לבֵנה ללבנה, אריח לאריח.

וכך הוקם בּנין.

ועוד:

אָדם “יבש” היה, פורמאלי ושומר חוק, קפּדן עד להכעיס, קיצוני וקנאי.

וכל זה לא בא אלא לשמה של העבודה האַחראית והקשה, שהיה
עוסק בּה מבּלי־הרף. יקוב הדין את ההר – והעבודה, שהתחיל בּה, תעשה
ותגמר.

ידוע ידע כּהנשטאם, שכּל העוזרים על ידו נרפּים הם,
נרפּים. והעבודה מרובּה. פּחד בּו לבבו: שמא בשל אלה, הנרפּים והכּושלים,
יפּול כּל הבּנין, שלא נבנה עד הטפחות, שלא מצא את תּיקונו.

לבש לבּו עוז – היה לקנאי, לאָדוק.

ואוי לו לאיש, שחלל את מקדשו – מקדשנו אָנו! ואוי לו לאיש, שהטיל פּגם בּשלמות אמונתו – העברית הקנאית!

זקן צנום זה, שלשונו מנומנמת, היה חוצב להבות־אש, מדבּר
דברים כּדרבונות, מכּה בּאַף את שונאו, מכּהו בּשבט־זעמו ולוחם מתּוך קנאָה



– מלחמת אמונתו, שתּוכה רצוף: עברית.

וכהנשטאם – חלקו בּין המנצחים. נלחם מתּוך התלהבות – נצח מתּוך חדווה.

וּאחר הנצחון – מה יפה הוא הישיש, ששוב פּרחה לו ילדותו!

בּעיניו – בּרק־נצחון, בּלבּו – אש־נעורים, אהבה בלי־מצרים – לתבל ויושביה, לכל בני־האָדם, ואפילו למתנגדיו.

וכולו קל וזריז, מזהיר ושמח, מלא און ואמונה – כּולו אומר
שירה. ואָז, בּשעת רחמים וחנינה, היה הזקן מרקד בּמסיבּת רעיו וחבריו,
חבריו – התּינוקות.

בּתים בּנה להם, בּתים למשחקים, לרקודים: קלובּים לילדים.

כּהנשטאם בּמסיבּת ילדים! ילד בּין ילדים, שובב בּין
שובבים, רקדן בּין רקדנים. אַף רגע לא ינוח. מחדר אל משנהו, ממקום אלי
מקום! כּאן הפּעוטות מציירים – האָח, ציורים אלה! – וגם הוא מצייר;– כּאן
הפּעוטות מכיירים – וגם הוא בּתוכם. שם הילדים שרים – וקולו אַף הוא נשמע.
ופתאום:


גילו, גיל, גיל,גיל; שירו, שיר, שיר, שיר!


כּהנשטאם הלך את דרכּו מישרים. לא נטה לימין, לא נטה
לשמאל, לא למד תּכסיסי עקמומיות וערמומיות, לא ידע את הפּשרה – לא בקש
חשבּונות רבּים – ישר היה כּתּינוק.

מכונס לתוך עולמו היה חי את חייו. וברומו של עולם –
בּית־מדרש למורים ומורות, העתידים לייסד את בּית־הספר העברי החדש ולבנות את
עולמם של העוללים הרכּים והקדושים. רעיו החביבים.

וחסל: זהו ספר חייו.

מי שלא היה מתהלך עם כּהנשטאם, לא הכּיר אותו ולא ידע את
טיבו וטבעו – ודאי היה תמה בלבּו: מה ידע ומה יבין זקן צנום זה? מצומצם
ומרוכּז בּתוך עולמו ועבודתו היה תמיד; הצבעים הרבּים והגוונים השונים חסרו
לנפשו; ולהרבּה דברים, יקרים וחביבים לאחרים. היה מתייחס בּאדישות גמורה,
כּאילו לא הרגיש בּהם; אולם לעומת זה רכּז את כּח יצירתו ומרץ־חייו מסביב
לנקודה אַחַת, שבְה השקיע את הכּל – את לשדו ואת תּמצית החיים שלו.

ובעבודתו – חרוץ היה כּנמלה, סבלן – כּהלל וקפּדן –
כּשמאי. ובוז לא בז לקטנות. בּעניני הסמינאריון לא בחר לו עבודה קלה ונקיה
– עניני השכלול הפּנימי, המהות הפּדגוגית של המוסד – ויחד עם זה עניני
המשק, ולא המשק בּכלל, אלא המשק, לכל פּרטיו ודקדוקיו; היה משגיח בּנקיון:
שמא יעלה אבק על ארון־הספרים; היה משגיח בּהסקה: שמא יסבּלו ה“קורסאים” קור
חלילה; היה משגיח בּקולבים: מקום יפה למעילי חניכיו!

וכך חלק את יומו: ח"י שעות לעבודה, עבודה קשה ואינטנסיבית,
והשאָר – לצרכיו: אכילה, שתיה, שינה ו – רחיצה. הרחיצה ואפילו
בּימות־הגשמים ואפילו עם עונת־סתיו, בּמי הנהר החיים, הקרים – ענין חשוב
לו, שאין לזלזל בּו.

– אַמיץ היה הזקן, חסון היה הזקן! – – –

– על כּן מה? מה?"…

בּחיינו הרופפים, בּחיינו החולניים, בּחיינו המרוגזים –
אָדם כּי יבוא לאוהל, לאוהל הדל והמך, ושריריו־חוטי־ברזל, ועינו – עין
בּהירה, ורצונו – עז וקר ומגובּש, מהלכו – בּטוח ואיתן, ונפשו – בּרה
ותמימה, ואמונה שלמה וילדותית תּּגה ממעמקיה – (?) – והיה הדבר
בּרכה.

ושמו של אותו אָדם – יקר לכולנו. וזכרו ודאי יעמוד.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40981