עַל שִׁירָתוֹ שֶׁל אברהם שׁמואל שְׁוַרְץ



	
	עַל שִׁירָתוֹ שֶׁל אברהם שׁמואל שְׁוַרְץ
	







א

אברהם שמואל שווארץ הוא אחד הראשונים בּמשפּחת המשוררים העברים בּאמריקה.

מתּנו השירי, אַף כּי לא רב הוא בכמות, לא מעט הוא באיכות. יש בּו מן החותם הנאמן של שירת־אמת.

שווארץ מיעט לכתּוב, משום שהוא מאותם המשוררים המרגישים
בּחשיבותה של השורה הבּודדת בּשיר. הוא מעולם לא מילל, כּי המלה
השירית היא לו ערך יקר מאוד. הוא מרגיש בּכבודה ובמשקלה. היא לו לא רק
אמצעי, כּי אם גם מטרה. היא תמצית של מושג, בּבואָה של עולם. ובצרוף המבורך
של המלים והניבים, המשפּטים והשורות טמון סוד השגת העולם, הגלוי והנסתּר
כּאחד.

שווארץ הוא יהודי שומר אמונים לערכי־הקדושה של האומה החי
באווירת־המסורת שלנו, החש בּכל נענוּע של נשמת־ישראל, המרגיש בּכל זעזוע של
לב־העם, והספרות, שמקורה וראשיתה בתנ"ך, אינה לו דבר של שעשוע רוחני, כּי
אם עבודת־קודש, כּתפילת־לב, כּחזון־נפש.

תּנ“ך־הכּיס, שעליו הוא שר בּשירו הקטן והמרוכּז – והקרוי
באותו שם: “תּנ”ך־כּיס” – אינו לו רק ספר שהוא נושאו בכיסו ומוציאו מפּעם
לפעם משם. הוא ספר חייו, הוא מולדתּו הרוחנית אשר ממנה ישאב כּח וחיות. כּל
דף בּספר זה הוא יפה־נוף לו, “כּל חזון – שמש קטנה”, והוא המרפּא את פּצעיו
כל פּעם שהעת תּוקעת רמחה בו. ממנו ומתוכו, בּעוזו ובנעמו, צמחו כנפי אור
לו ובכוחו ובזכותו התרומם מ“בּיצות זרועות לענה” אל “גבעת־יה שאננה”.
ספר־ספרים זה רומם את האָדם היחיד מישראל, נתן בּלבּו אור וחיים, אמת
ויופי. אבל לא רק אותו, את היחיד היהודי, רומם וטיהר ספר זה, כּי אם גם את
בּני כל העמים, את השחורים כּאת הלבנים, את יושבי הארצות החמות כּאת יושבי
הארצות הקרות, את הגרים בּתא־דייגים כּאת השוכנים בּדביר־שועים.

ומתּנ"ך־הכּיס שלו למד לשקול כּל שורה וכל משפּט, ועוד יותר מזה – להתייחס יחס של קדושה אל החיים.

את הקדושה הזאת יבקש וימצא בתוך הנפש היהודית, היודעת
לשמור על טהרתה־הפּנימית, בּשבּת וביהודי־השבּת המתפּללים, בּדמויות
העתּיקות של ההיסטוריה הישראלית, בּיסורי העם הקדוש, הנושא סבלו ומשאו
מדור לדור.

המתפּללים העומדים צפופים בּחרדת־קודש בּבית־כּנסתם מתעלים
ומתקדשים בתפילתם, שהיא להם כּהמון חזיונות המתעוררים בּלבּם ורוקמת
בּנפשותיהם רשת־זהבם. המציאות הזרה והקרה נעלמת ובמקומה בּא החזון.






נְחֻשְׁתֵּי־גֵוָם – צַעַר פָּעוּט, דַּאֲגוֹת־חֹל – נְמֵסִּים,



בְּפַח־הַפְּלָאוֹת לְכוּדִים־חָפְשִׁים יַחְלְמוּ חֲלוֹמָם:



מִתְּהוֹם־הַחֻלִּין לְגֹבַהּ־אֵל כַּנֶּשֶׁר הֵם מִתְנַשְּׂאִים,

וְקוֹל הַדּוֹרוֹת דּוֹבֵר מִן לְבָבָם הַמִּתְרוֹמֵם.





וְשִׁירַת־הוֹד, כָּל צְלִיל וּצְלִיל בָּהּ – סַעֲרַת נֶפֶשׁ אֻמָּה,

כָּל הֶגֶה מַעְיָן שֶׁל גַּעְגּוּעִים קְדוֹשִׁים, תְּפִלָּה זַכָּה

לְמַלְכוּת אֱלֹהַּ הַמִּסְתַּתֵּר, וּלְנֹגַהּ חַסְדּוֹ –

כְּהֶמְיַת כִּנּוֹר רַךְ מִנַּפְשָׁם הוֹלְכָה וּמְפַכָּה.




כּן מתמזג היחיד בּכלל. תּפילתו נעשית צליל בּשירת האומה, וכל הגה שלו – נימת געגועים קדושים.

שירת־שבּת זו, “המתנשאה ובאָה מרחוק, חרישית עדינה,
כּזרם־סתרים בּהרים הנושא את גליו ברינה”, היא יותר משירה של שבּת. היא
שירת חיים, היא שירת דרור וגאולה מן החולין, מן הגלות, מן המציאות. יש בּה
בשירה זו “עצבת נעימה, ושלוות עולמים. ורוך הדמדומים, וכליון־הקודש של נפש
מאמינה”.

וכל היקום עומד דומם “ומקשיב לשירת־השבּת רב־קשב”.

שווארץ מאַחד וממזג במזיגה אַחת את השבּת ואת הטבע, את
השבּת ואת היקום, כּי הקדושה של השבּת אינה הופעה בודדת ומבודדת בּחיים.
היא האי הנעלם, היא “גן־העדן האָבוד”, אשר אליו תכמה ותיכּסף הנפש העורגת
אל היופי ואל הקדושה.

הקדושה הזאת, שאותה יבקש המשורר, בּהווה כבעבר, מתאחדת עם
היופי שבטבע. כּאשר ישיר על רות, זו הדמות הזכּה והחנונה הקוסמת לנו
בתום־צניעותה מערפּלי־העבר, ישיר גם עליה וגם על הנוף שבתוכו היא משובּצת
כּפנינת יקר. האשה מתעלה ומזדכּכת ונעשית ישות רוחנית דקה וריחנית, ותוגת
נפשה הענוגה מתמזגת בּזוהר הרחוק והמופלא של יפה־הנוף הארץ־ישראלי. קומתה
הגאיונה – אומר המשורר על רות – היא “כגאון התּמר, זקופה, ושמש קיץ יהודה
על יפעתה השזופה, על שחרות־ראשה תך בּאלומות־אש מלמעלה”. המרחקים נמתּחים
לעיניה ולעינינו. גנזי־השבּלים מתרעדים ומתגלים. שדי־התּרומות נושקים את
כּנפי שמי הטוהר, בּין נחשולי בר וזוהר מתנועעות השורות המנומרות של
הקוצרים והקוצרות בּשדי בית־לחם – ובין השורות המזהירות מתהלכת כּחולמת
ועורגת רות ההומיה והתּמימה, הרועדת והמזהרת בּיפעתה ובחינה.

בּשורות קצובות ומדודות, בּתאורי חן ונועם ישיר המשורר על
המראה החסוד הזה, של אשה זכּה, אשה־חלום, הנרקמת ונאחזת בּרקמת היופי של
הטבע, בּתנועת־הנצח של היקום. וכן הולך ומתרונן השיר בּריתּמוס הרך
שלו:


מִתְנוֹצְצִים, מוּנָפִים וּמוּרָדִים הַמַּגָּלִים,

וְנוֹפֵל אַרְצָה שֶׁפַע רַךְ שֶׁל זָהָב, זְהַב שִׁבֳּלִים,

וְנִצְבָּר לַעֲרֵמוֹת וּלְגַלֵּי בְרָכָה…

וְעַל הַקָּצִיר שִׁירַת גִּיל וְאשֶׁר רַב וּתְנוּבָה

מִלִּבּוֹת קוֹצְרִים, יוֹצְרִים עֹשֶׁר אַרְצָם הָאֲהוּבָה

נוֹפֶלֶת בֶּעֱזוּז, בְּהָדָר וּבִרְוָחָה.




צבא געגועים גדולים מושכים את נפשה הרועדת של האשה שהיא
שירה, וגם את נפש המסתּכּל בּחזותה וביפיה, כּי על ראשה חופף זוהר אושר
“כּזר יפי עולמים שלא יוביש מוות”.

הדמות הזאת, של “רות זו הנפלאת”, של רות המואביה, לא תניח
לו, וכעבור כּמה וכמה שנים לאַחר שכּתב את שירו הראשון עליה כּתב שיר שני
בּשם “בּקצה הערמה”, על בּועז ועל רות.

וגם פּה עולה אור־הסהר של הלילה השוקט בּבית־לחם ומאיר את שתּי הדמויות, שאינן אלא טבּעות בּמשבּצת הנוף, הרחוק והקוסם.

רות נמה כ“אַיילת שדי” על כּר־שדהו של בּועז ו“מלובן עדין
סהר אורג לה צעיפים והם אל חן־פּניה לווית־חן מוסיפים”. היא כולה נוגה לבן
וכולה פריחה תמה. וכשהיא מבקשת מבּועז לפרוש כּנפו עליה, על אמתו, כּי גואל
הוא, הוא משיב לה בלבּו: “הוי רות, הוי רות הנאווה, לא גואלך אני, אַך אַתּ
היא הגואלת מחיי ריק בּלי גיל לנפש, בּלי תוחלת”. בּאור הלב שלה, כּבאור
עינה, היא מפרחת את צחיח לבּו, הנגאלת נעשית הגואלת, בּזכות האַהבה והיופי
שלה.

תּפיסת־יופי זו, שמקורה בראיית טבע שלמה וטהורה, תּתגלה לא
רק בּשיריו על רות ועל רחל, אשר נעשו סמל לרוך האשה וליפיה, כּי אם גם
בּשירו על “רבּי יוחנן בּן זכּאי”. כשהתּלמידים נושאים על כּתפם את רבּם,
ה“חי וקודח אש־גבורה”, הוא דומה ל“שמש הלוטה ונשואָה בענן”. וכשהנשים
מקוננות עליו הן שרות שיר־אבל “על יפעה שנבלה, על שמשה של תּבל,
שהיתה כנבל של יוצרים למכיתּה”. ו“נושאי האָרון, העומסים על גבּם את תּשועת
הדורות הבּאים, משגבּם, שעליו ישליכו יהבם, – – – מהרהר בּקרבּם לבבם: – –
לא מת עוד, לא מת עוד בּן־זכּאי! בּחשאי, בּאופל ארונו המדכּא הוא נושא את
נרכם עם שפעת זהבו! מתּחת למסווה המוות המדומה לחלקה הנשמה, לנפש האומה
יטפּח את זרע־התּחייה בלבבו”.

וכן הדבר בּשירו על רש“י. דמות חסודה זו, “שלכם הוא שלמה
היצחקי ושלנו – רש”י”, מעלה את המשורר, בּהיותו ילד עם שאָר ילדי ישראל,
בּ“סולם־יעקב – – אל פּרדס האגדה”. והפּרדס הזה המעולף אור הרזים, מתגלה
גילוי של טבע. הוא מתחיל פּורח ובנועם האור כּל עץ בּו נעשה כסף וכל פּרח
– שוהם.






וּבְבֵית־הַמִּדְרָשׁ, בִּהְיוֹתֵנוּ לְלַמְדָנִים צְעִירִים,

עַל מִשְׁמַר לֵילוֹת־חֹרֶף, בִּימֵי קַיִץ הַבְּהִירִים,

לֹא עֲזָבָנוּ, הוֹסִיף תֵּת אֶת חַסְדּוֹ לַבַּחוּרִים,

וַיַּט מִזֹּהַר שִׂכְלוֹ גַּם עָלֵינוּ זַהֲרוּרִים.




וכצור החומה שבּטרויש – מוסיף המשורר לשיר – אשר נבקע לפני
אמו, כּן גם הוא, רש"י בּנה, מבקע שביל של אור לחלמיש יער התּלמוד, אשר
נערי ישראל בּליטה תועים בּו.

זו היא דרכּו של שווארץ בּראיית הדמויות המקודשות והחביבות מימים עברו. דרך־ראיה אינטימית, צנועה וחסודה.





בּ

וכשמגיע המשורר לימינו אָנו, ימי החורבּן השלישי הגדול
מכּל הקודמים לו, והוא שר על השריפה ועל הכּליון, על הקדושים ועל הפּליטים,
הוא שומר גם אָז על אמונת לבבו ועל דרך שירתו. בשירו “הפּליט” נראה את
הפּליט היהודי שבּרח מלודז אל ווילנה, בּראשית ימי הגיטו ובהיות עוד
“המטלית הצהובה” חידוש בּחיינו החדשים. המטלית הזאת היא שארית כּל רכושו של
הפּליט ולאַחים אשר נקבּצו מסביבו והשומעים לסיפּוריו יספּר על חורבּן שבט
מישראל ועל פּרפּוריו. “ויהי כל דיבּור – חץ, ויהי כל סיפּור – חרב לקרוע
לב השומעים ולטרפו טרף”. למראה המטלית הצהובה פּרץ כּל הקהל בּבכי תמרורים:
על החרפּה ועל הדראון אשר בּאוּם שוב, כּבימי הבּינים האפלים. אבל רב־העדה,
הנושא בתוכו את זכרונות האומה ומסורת יסוריה, מהסה את העם, שלא יבכּו על
המטלית, כּי “מה למטלית בּזויה זו שעל יגונכם הקדוש תּכבּיר יגון ותדכּא
גאונכם?” גם אבותינו ידעו לבכּות על חורבּנות ועל הריגות, על קדושים ועל
טהורים, גם הם ידעו לקונן בּ“קינות כּתובות בּשלהבת־צער” על שריפת
ספרי־תורה, ועל נפשם בּכו, על היותם לעבדים – אבל “את המטלית כּיסו בטלית
העתּיקה ועל לבבם לא העיקה, כּי רב היה גאונם בּלבב הכּואב מבּכות על
מטלית־בּוז, ובזו הם לאויב…”

ו“כאָז” – זה שם אחד השירים שלו מזמננו – כּאָז כּן עתּה,
בּימי הגיטו החדש, כּשהענות הולכת וגוברת ותהום לתהום סוערת, “לא יורעל לב
העם! – – ממכרות התּפארת גאון קדומים יחפּור לו, ותקווה משמרת וחזון עתידות
רם על חיי־אור חדשים”. ולצר הצורר אין לו אלא לקרוא:






לֹא תִשְׂרוֹף רוּחַ עָם כִּשְׂרוֹף אִישׁ עֵץ הַיַּעַר.

וְאִם תְּעַנֵּנִי מְאֹד: אֲנִי הַלּוּז הֶחָזָק,

וְאַתָּה – רַעַם בָּא וְחוֹלֵף אַחֲרֵי בָזָק.


אין מקור הדברים האלה בּאופּטימיות קלה הבּאָה להעלים על
האמת המרה, המרה כמוות. מאורעות הימים כּיבּו לא רק את נרות־השבּת
בּעיירות־ישראל אשר חרבו, הם גם כּיבּו את אש האמונה בלבבות רבּים. הם רמסו
ברגל גאווה את החלומות אשר חלמו אנשים תּמים בּימי הטובה אשר עברו, הם
החריבו עולמות והשמידו חיי מיליונים.

ואָכן, בשירי שווארץ מימי המלחמה והרעה יש הדים וצללים
וצלילים מאימי התּקופה. אבל אל עצם התּהום לא יגש, כּי ירא הוא את התּוהו
והבּוהו, שאין רוח אלהים מרחפת עליו. מספּר הוא בשיר “מאתים וחמשים” על
בּחורי־ישראל בּאמריקה היוצאים למלחמה, אבל בּעצם המלחמה לא יגע. מספּר הוא
באחד משיריו – על חתונה נוגה במחנה של פּליטים בּנכר, לאַחר שעבר עליהם מה
שעבר עליהם, והם נשארו פה. יודע הוא לשיר ולספּר מפּי פליטים המספּרים על
מה שהיה.

אין הוא יכול לשיר ולספּר אַחרת, כּי באותה דרך אפלה
ואיומה, אשר בּה עברו קדושי־ישראל, נשקף הכּליון לא רק לחיים, כּי אם גם
לשירת־החיים. בּעריצות הפּראית אשר נתגלתה בעולם בּימי היטלר היה לא רק
שקר גדול, כּי אם גם כּיעור גדול. ואור הקדושה והיופי מופיע על המאורעות
ועל האנשים לאַחר מעשה, כּשיש יכולת לראות את “הרוחני המוחלט” בּכל
האפּוס הזה, שאין לו שם ואין לו תואר. ובעצם ימי המלחמה והשחיטות הוא כותב
את שירו “בּעבור נזירה”, הנראה כמרוחק משהו מרוח הזמן, מרוחק וגם
קטן־במידתו־וערכּו לעומת הזמן הגדול והנורא. אבל בּאמת אין הרחוק רחוק
כּל־כּך, ואין הקטן קטן כּל כּך. זו היא רק אחת ממידותיו של המשורר הנוהג
לבחור לו את הפּרט לשם הארת דרכי הכּלל, והמתרכּז בּנקודה בודדת אחת לשם
תּפיסת רוחם של החיים.

רואה הוא נזירה עוברת בּרחוב ומכּף רגלה ועד ראשה היא כולה
שחור. רק בּעד אשנב בּרדסה נראה חצי מצח קטן שלה שיש בּו מעט לובן. אולם
הישות כּולה של האשה הנזירה שחורה היא כ“קטע ליל עתּיק”. ומסמלת היא את כּל
האופל והצער, את כּל הדם והאש, שבּאו על עמנו בשל אותם נזירים ונזירות,
הנושאים עליהם את שמו וחותמו של אותו האיש, שבּשמו רצחו והרגו אותנו במשך
דורות.

הנזירה הפּוסעת לאטה על פּני רחובות הכּרך היא אות וסמל
לעולם הזר, השונא אותנו, ולמראיה תתעורר בּלב האימה הישנה הקפואָה־נרדמה.
נזכּרים ימי מסעי הצלב והאינקביזיציה של ימי־הבּיניים ונזכּרים ימי הפּרעות
בּרוסיה. פּעמונים רחוקים משמיעים שוב את צלצולם המאוים ו“אני מרגיש מעולם
לא־טהור עכּו”מי, סוערת הטומאָה והורסה אל תּחומי, מטמאָה את השמים שעל
ראשי – – והיא מטמאָה גם אותי…

והטומאָה הזאת של הלילה העתּיק היא שנתעוררה בימינו והטבּיעה במבּולה את בּית־ישראל בּאירופּה.

שוב קורא המשורר לעזרת השמש ולעזרת הנבואָה הישראלית. השמש
הסלחנית, הוותּרנית, מבליגה זה שנות אלפּים על מכאובה ו“סובלה שחור־עולם
שתּוכו רקב־פּגרים”. ואין תּרופה אַחרת מלבד הנבואָה שתּתעורר ותבער את הרע
ואת האופל מן החיים הטמאים. אותו “שרביט נגוהות נביאים”, שמעולם לא השלים
“עם שחור ועם כּמריו”, זה אשר טאטא את “אפּיס אל־פּר אבי־עגלים” ואשר טיהר
את “הפּרה, עשתּרות ובעלים ומרודך וזיבס” – נקרא לסיים את מלאכתּו ולבער את
השחור הזה שנשתּלט על חיינו בימינו בּברק ורעם.

השמש הזאת, של החיים והתּבונה, והאור הזה של היהדות
והנבואָה, הם הקוראים לחיים והם המבטיחים נחמה ותחייה, בּימים
יבואו.





ג

שווארץ הוא משורר הפּרט ולא משורר הכּלל, משורר הנקודה
המרכּזית ולא משורר ההיקף. לפיכך יצליח בּיותר בּאותם השירים וביחוד
בּשירי־הטבע, אשר בּהם ימצא לו נקודת־אחיזה במראה אחד, או בחי אחד או
בצומח אחד. שירתו ניתּנת לא זרמים־זרמים, כּי אם טפּין־טפּין. הוא מושפּע
לא־מעט מבּיאליק ומשירי־הזוהר־והבּריכה שלו, אַך השפּעה זו לא העבירה אותו
על דעתּו השירית ולא האפילה על גרעינו שלו וראייתו שלו. וכל “רגע בּיופי”
שלו הוא הרגע שלו והיופי שלו.

יש לו שיר הקרוי “דגה קטנה”, שהוא, לדעתּי, אחד השירים
המצויינים שלו, ושל שירתנו האמריקאית בּכלל. ושיר זה אופייני לכל דרך
שירתו. בּדגה קטנה זו הוא רואה “תבנית־חיים קטנה, נקודה בתהום רבּה.
אופל־ים תּחתּיה, אופל־ים על גבּה”. היא מסוגרת בּמעמקי־ים אדירים ו“חומות
מים, תּהומות, תּסובינה אותה מני יום הוולדה עד יום מותה”. כל מעשיה הם
“חתירה אחר חתירה בתעלומה אחת, מעיקה ואדירה”. והיא מחפּשת שבילים, צידה
ומחבוא מפּני אויב בּאפלה.

זו היא מלחמת־החיים של המיעוט, של הקטן, בּעולם הרוב הגדול
והזר. אופל מלמטה ואופל מלמעלה, תּהום מימין ותהום משמאל. וחיי היום נתונים
בּמסגר־לילה. האם רק גורל הדגה הקטנה הוא זה, או גם גורלו של האָדם הקטן,
והעם הקטן, בּעולם־התּהום, בּעולם הליל העתּיק?

אין שווארץ נוהג לכתוב שירים שיש בּהם טנדנציה גלויה, כּי
זו שוללת מן השיר את טעמו ואת ערכּו. אבל כּלום יש צורך לכתּוב שירים עם
פּירושים? אם יש כּוח סמל בּשיר, יעלה מאליו, אבל השיר עצמו צריך להיות ישר
ותמים וטהור מכּל פּגם של פּירוש ושל דרוש. וכן הולכת “הדגה הקטנה” וכובשת
לה את דרכּה בתוך המים האדירים של הים – וגם בּתוך תּפיסתנו ודמיוננו
אָנו.

הדגה הזאת – מבטיחנו המשורר – “היא לא תאבד בּמחשכּים, כּי
לבבה קורא, דובר ממעמקים: אַל התרפּות, דגה קטנה, אַל הכּנע!” והוא מעורר
אותה לקום ולריב את ריבה עם האופל, לקום ולחצוב מנפשה אור לנתיבה
(נזכּור־נא את דברי בּיאליק: “לא זכיתי באור מן ההפקר, אַף לא בא לי מירושה
מאָבי, כּי מסלעי וצורי נקבתּיו וחצבתּיו מלבבי”). ואת הנרות הקטנים,
פּניני־האור, אשר חצבה מתּוכה, תּדבּיק בקשקשתּה ותארוג לה בתּי־נוגה קטנים
“לזרות אור על שביל חייה באשמנים”.

הקריאָה הזאת אל הדגה: “אחזי דרכּך, דגה קטנה, אַל
תּעמודי! אָרוך הוא הדרך אורך לא תמודי” – יוצאת מתּחומה ונעשית קריאָה
לחיים ולנצחון, לגילוי כל הכּוחות וזריחת כּל האורות. הוא מעירה ומעוררה –
לא רק את הדגה הקטנה, כּי אם גם את כּל המין האנושי – לא להסתפּק בּנצחון
ראשון וקטן, בּכיבּוש זרת מאופל, כּי אם להוסיף ולבקש, להוסיף ולחתּור אל
היופי, אל הזוהר:


צְאִי, עֲשִׂי בִּלְהָטִים שֵׁנִית וְאַל תִּלְאִי!

מִן הָרִאשׁוֹן פֶּלֶא אַחֲרוֹן לָךְ הַגְדִּילִי!

רְדִי אֶל נַפְשֵׁךְ שֵׁנִית, הַעֲלִי מַחֲדָרִים

גַּם קֻבַּעַת־אוֹר, גַּם זִיקִים מְפוֹרָרִים.

שַׁאֲבִי גַּם מֵאֹפֶל־יַמִּים אוֹרִים צְפוּנִים!

יִנְקִי גַּם מִיגוֹן הָאֹפֶל זִיקִים שְׁנוּנִים!

אִסְפִי פְּזוּרֵי נִיצוֹצַיִךְ וְהַפְּלִיאִים,

לִהְיוֹת בָּךְ לִלְהָבִים תּוֹמְכִים וּמַפְרִיאִים.








וְכָל הַקָּשָׁה בָּךְ – בָּאוּר יְרֻקַּע…

פִּרְצִי גְּבוּלוֹת נַפְשֵׁךְ, פִּרְצִי וַעֲבוֹרִי!

גִּדְלִי, גִּדְלִי, אַל תַּחְשׂוֹכִי! גִּדְלִי! אוֹרִי!








תִּקְרְעִי מַסֵּכוֹת, תִּפְלְחִי הַנַּרְתִּיקִים

מֵעַל שֹׁרֶשׁ יַמִּים, רָזֵי יָם עַתִּיקִים,

וְהָיוּ תְּהוֹמוֹת לָךְ לִתְהוֹם־נְגוֹהוֹת אַחַת, –

וּבַתָּוֶךְ אַתְּ, מַלְכַּת־אוֹר, זוֹרַחַת!…




גם בשאָר שירי הטבע שלו – “הצבי”, “נהר די נור”,
“מנגוליה”, “עם שקיעה”, “היופי האחרון”, “בּקרוא האָביב”, “התנער החורף
בּלילה”, “בּמזרח זרה אור”, “שחפים בּסתיו”, ו“מעט ירוק” ואחרים – מתגלה
לפנינו משורר המסתּכּל הסתּכּלות חודרת בטבע, ותופס את צלילי חייו
הפּנימיים ומדבּיקם בּניגון הנפש של האָדם. החי, הדומם והצומח מופיעים
בּדמות חיה ורוטטת, אשר נתגלתה פתאום ממעמקי האַין והשואפת אל היש. הצבי
הזה, העומד על שפת הבּקעה וסוקר ער וגאה את הנוף, מצוייר בּחיוניות רבּה
והוא נראה כאָח לאָדם. כּאדם הבּודד בּעולם והמלא פחד משונאָיו הרודפים
אותו כּן גם הצבי: עומד הוא נרעש ונפחד על אם הדרך.

ובהופיע האדם לפניו הוא בורח מפּניו באותו פּחד גדול
וטמיר, הממלא את לבּו של האָדם בּהפּגשו פנים אל פּנים עם שונאָיו
ורודפיו.

יש תּוגה פנימית ודקה בשירתו של שווארץ, היא תוגת האכזבה,
של האיש הרואה את האויב קורע צעיפי־הקסם מעל החיים והורס את חזון־העולם
המתרקם. אבל עם כּל זה אין הוא מגיע אל היאוש, כּי היאוש מוליך לחדלון.
ואמונת־ישראל העתּיקה, החיה בּו בּמשורר העברי המאמין, מגינה עליו מפּני כל
הרוחות הרעות

ורוח האמונה הזאת מרחפת על דברי־השיר שלו, אַף אלה שיש בהם
ניגון של קינות, והיא לוחשת בלי הרף את לחשה המנחם: “על מפתּן הכּמישה יש
קסמים חדשים – – – וחלומות היופי כּשחק קיימים”.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40945