ברוך כצנלסון



	
	ברוך כצנלסון
	







בּרוך כּצנלסון הוא מן הצעירים והרכּים שבּמשוררים
בּאַמריקה. כּמעט בּכל השירים, שנכנסו בקובץ הראשון שלו, יש מן העצב החשאי,
“והמבורך” בּלשונו, ומן היגון העניו, זה שלא למדהו למשול. ואם הוא מושך את
הלב, הרי זה לא בצהלת־הנעורים שבּו, בּצבעי־ הגיל ובאהבת־החיים, כּי אם –
בּשקט הנוגה, בּלחש־הבּדידות וביראַת־החיים. הוא דומה לילד שטולטל והושלך
לתוך עולם זר וקר, מופלא ומוזר – ובו הוא מתהלך, או צועד, בּזהירות וחרישות
כּמרעיד. אין התאַחזות בּקרקע ואין דבקות בּחיים, כּי הם עצמם אינם מאוחדים
ושלמים. דומה לא פעם כּאילו “לא נברא עוד עולם”, ומכּיון שכּך, הרי גם הוא
רק “רוח אלהים מרחפת על פּני הדממה”. הרגשה זו מפוררת את כּל
מראות־העולם־והחיים לחלקיהם הראשונים והבּודדים. הכּל נפרד. הכּל בּודד. גם
האָדם. גם הטבע. וכבבואות לקרעי־הוויה אלה יבואו שורות בּודדות, פּסוקים
התּלויים בּאַויר וציוני־מצב־נפש. אין בּשיריו צפיפות, דבקות או שלמות. יש
הדים, צללים, סילואטים.

כוכב בודד במרום,

אילן צופה בצלו (בלילות הלבנים).





פּעמון מתפּעם. גיל.






לחי אין דרךְ עוד.

המות עוטה הוד –

שלג.

אל צחוק ובכי. דום!

אין כל, הכל חלום –

שלג (ליל חורף).

בּלילות לבנים כּאלה, עת העולם מתפּורר דרך פּרורי־השלג
הוא מברך “ידי עמלים (ה)שואפים האָחז בּאָרץ”. הוא רואה “מנוח שופע כּל
בּית, גבר ישהה על כּוס תּה, תּציע מטה רעיה”, אבל הוא אינו שייך לאלה.
הוא, כּספינה השורקת מים, קורא: “אהה, רחקה תבל!” ומוריד ראשו בּאלם:
“ואלהים ידום”.

הוא אוהב את הדממה ואת מקורה – הלילה. כּמחצית שיריו יקדיש
ללילה. ובכולם תּעבור נעימת־הדממה. ובהם – היגון והעצב. וליאות מתוקה.
(עדים שמות־שירים כּמו: לילה, לילה. לאור הנר. עם ערב. עם לילה. בּליל
סגריר. ליל קיץ. עצב מבורך. ליל חורף. בּלילות הלבנים. לילה. הערב שלו.
צערי. ועוד).

בּ“תפילה” שלו יבקש מאלהים, שיתּן אותו לחסות בּצלו עצום
עינים ולשמוע דממתו בּלילות. אחיו למדו לדבּר – “ויעזבוך, כּי כבדה אָזנם
משמוע קול דממה”. אבל לא כן הוא, התּמים בּאחיו, המחריש־נוגה. הוא חי
בּדממה ושר בּה – בּלא רוגז ובלא יאוש – את שירת־חייו החרישית:

כה אתהלךְ ערירי

בדרכי דור עתיק, גאה –

ואדום.

ומכּיון שהוא “גר בּארץ” ואוהב את הדממה, אין הוא מתערב
ואינו מחווה דעה לאַדירי־העולם ולחוקי־הטבע. אינו לוחם ואינו מוחה אפילו.
שפתו: הלחש, ודרכּו: הצעד החרד.

“יגוני העניו לא למדני משול” הוא אומר – ובאמת אינו מושל.
הוא פעוּל ולא פועל, הוא כבוּש ולא כובש, הוא נשמע למישהו אַחר, אבל אַף
פּעם לא יפקד ולא יצווה. אפילו לבכּות בּעצמו לא יוכל אם אלהים לא יצווה
לו, וגם כּי יחפוץ למות – לא יוכל כּל זמן שאלהים לא יפקוד חייו לגווע.
בּלשונו:

כי כרע לארץ

ואשק עפרה –

לא פקד אלהים

עיני לדמוע.





כי אשב נזיר

מחוץ למחנה –

לא פקד אלהים

חיי לגווע (עם לילה, ג').

ולא רק הוא כּן. כּל העולם נראה לו כּ“תבל נמה” וגם אחיו
ואחיותיו – ערירים כּילדים עזובים. מה עושים אחיו? הם מושכים בּעול וימיהם
תּועים בּכּרך. בּערב ילבּשו חמודות ואָרבו לאשה ובלילה “תּדד שנתם וירקו
בפני העלטה וקללו אלהים ומלך”. והאחיות מה עושות? “בּקרן צובא על לוע
“תּחתּית”, יומן למרגלות מכונה ירבּץ”.





אחיותי סמוכות על שלחן עצמן.

ערב מנודה פניהן יקדם

בחדר קט מרוהט.

אל מה שואפות ועל מה חולמות “אחיותי הבּתולות”?

התרפּק על בעל־נעורים

תינוק אל לב אמץ.

ו“בליל נדודים כּי יצר המשכּב לאחיותי, יבך אל בּמרום”.

תּמונה כזו של בּחורים ובתולות בּניו־יורק, בּיגון כּזה
ובשקט כּזה, היא יקרת־מציאות ועל כּל פּנים יש בּה מסגולתו המיוחדת של האיש
אשר ראָה אותה ראשונה. בּאמצעים מעטים ובשורות ספורות ובודדות ניתּנו
געגועי־האהבה של האַחים והאחיות; הראשונים אורבים לאשה והאַחרונות חולמות
על בּעל־נעורים ועל תּינוק “אל לב אמץ”; הראשונים, בּמרדם, יירקו בפני
העלטה ויקללו אלהים ומלך, והאַחרונות, כּי יצר להן המשכּב – יבך אל
בּמרום.

הוא אוהב את הסליחה, כּשם שהוא אוהב את הדממה ואת היגון.
וזו נחמתו כּי חייו הלאים “עוד ירעיפו שירים נוגים וסולחים”. את אהובתו
יברך לא רק בּבואָה, כּי אם גם בּלכתּה. בּשעה שהשפּילה לרעות אַחריו וחילה
פזרה לרגליו ומאום לא שאלה – לחש לה: היי ברוכה! וכן הדבר כּשעיפה נפשה לו
וליגון חייו התּפלים. ובשעה שהלכה לרוות צמאונה בּששון על מעין זרים ואת
פּיו לא שאלה – גם אָז לווה אותה בּלחש: “היי ברוכה!”

הוא יודע ואוהב את הסליחה. כּי אין הוא מן הרעבתנים
והתּאוותנים, הרוצה במה שאַין והחומד את אשר לאחרים. הוא רואה את כּל מה
שניתּן לו – כּמתּנה. ועל מתּנה, כּשהיא ניתּנת, אומרים: תּודה! אבל כּשהיא
נלקחת חזרה אין אומרים: גזילה!

יש בּו מן השלווה והצניעות של נחום איש גם זו. הוא יודע
כּעס ותמרורים וּודאי שהוא רחוק ממרד (“למה אמרור? ואני דמעת־דום מעיני
אלהים”). הוא אוהב לשבת אל יאור בּערוב היום ו“ראות נגוהות עולות עם
חשכה”.

ינוח לב עיף לשמוע קול גלים

ואושר תמים, רק ינווה בעין.

צופה אני בתבל ההומה כיונה,

אובה אותה חבוק ואמצה אל לבי.

מה עוד יתאַו אָדם? דבר אלהים

נופל על קדקדי כנטף קר על אבן.

הנה אפרוש חיי כגלום על היאור

ואדרוךְ על גלים לקראת שדי.





שורות אלה מגלות את הרטט הרליגיוזי ואת ההמיה השירית
האמתּית שבּמשורר הרך. הוא פורש את חייו כּגלום על היאור ודורך על גלים
לקראת שדי. בּראייה זו, השקופה והדקה, גלום זרע החיוב והפּרי שבּשירה
חרישית ודוממה. בּלי זה היה אפשר להגיע אל הנירוואנה, אל האַין הגדול. אבל
צדקות זו וצניעות זו עושות את האיש למאמין וחרד, ההולך שחוח תּחת משא־החיים
היקר. המקבּל הכּל כמתּנה של אהבה – ולוחש תּפילת־תּודה. הרי שאין פּה
אַחרית, כּי אם התחלה, לא תפילת מנחה, שאַחריה באָה ערבית, כּי אם
תּפילת־שחרית רכּה, שאַחריה יבואו צהרים שופעי־אור ונוגהי־אמונה.

הוא בלי קרבת־אל לא יוכל לחיות אפילו במנוחתו המוזרה. כּשם
שלא יוכל למות בּלי פקודת־אל, כּן לא יוכל לחיות בּלי נשימתו. הלא כה
יאמר:

ביום סגריר עלה אלהים מעלי

ואשכב נטול־חיים, כפות־אימה –



ואדע כי מת אָנכי.

ובשירו “רגעה תבל” יאמר: “כּי אבכּה לילה אל דפּי גמרא
יסלח לי אלהים”. אבל קוראָיו יוסיפו: גם אחיו ואחיותיו יסלחו לו, כּי ידעו
את מקור דמעותיו. זהו איש שחייו כּמי השלוח הולכים לאטם. חלום קדומים
בּחובּם" והוא עובד את אלהים – בּשקט ובתפילת־דממה.

ואפילו עינויים הוא אוהב, אַך גם אלה הם חרישים. קורא
לאחיו (הכּל – אָחיו): אַחי, אני אחיכם המעונה! ובלכתּו ברחוב, בּרדת השלג,
הוא קורא לילדי־הרחוב: ירו בי, אַחי! וימטירו עליו שלג. מעדו רגליו. כּלום
כּעס? התמרמר? חס־וחלילה! הוא רק ננער ומחה דמעה ולחש: חנון, אלהים!

כּי – הוא ירא־אלהים וירא־חיים, כּילד. ובאמת, יש לא מעט
נעימות־ילדות בשיריו. בּ“אילנות” יאמר: “עם שחר יעל בּכי תינוק וחלף רטט
בּאילנות: מי גלה רז ההוויה?” וב“זקנים”: “לבּנו – תּינוק פּועה אל אמו.
העין רואה. רפה היד”. וב“כעולל נוהר” ישיר: “כּעולל נוהר אל שדי אמו תּנהר
תּבל אל חוף סופה”.

כּניעה זו שיש בּשיריו וצניעות־הלחש של ריתּמוס־דבריו,
האמונה התּמימה בּכח העליון וההתאַפּקות הנפשית, הסבל והסליחה והשמיעה הדקה
לזעזועי־ילדים־ואילנות – אלה וכיוצאים בּאלה משאירים בּלב הקורא את השירים
האלה איזו המיה דקה ונוגה של הרגשה מופשטת מכּל גשמיות. ויאָמן דברו שיאמר
על עצמו בּ“ליל סגריר”: “ובשרי יכבּד על נפשי”.

הוא ממשפּחת המשוררים החרישים, כּמרדכי טמקין ודוד פוגל,
הפּורשים מגשמיות הצורה של השירה ושואפים להתנדף בּחצאי־צלילים
וברמזי־ביטויים. גם בּשיריו, כּבשירי פוגל, נראים חוטי־כסף התּועים בּאַויר
בּסוף קיץ. רבּים ימצאו בזה רפיון־כח־החיים וסימני הסתּלקות מכּל הבּריא
והמהנה בעולמנו – בּיחוד בּימי־העלומים. אבל כּמו כן ימצאו לא־מעט קוראים,
שהתפשטות זו והרוחניות היתרה ינעמו להם, שכּן בּאלה אפשר לראות
דרך־הסתּכּלות מיוחדת לתפיסה מעודנת ושבּתּית אפילו להופעות־חיים שנעשו
חול.

קשה לדעת מהו ה“מחר” של שירה כזו, משום שאין היא מלהיבה
ואין היא מעוררת את הכּחות. אפשר מאד, שלאַחר הצטללות ראשית כּזו, אַחרי
“הסתיו בּאָביב”, בּוא תבוא סערה ותשנה את מהלך־חייו של האיש הצנוע והחרישי
ותתּן בּיטוי יותר בּהיר ובריא למה שמתהווה בתוכו. ואפשר ש“נוסח” זה, אם
אפשר לקרוא לו נוסח, יתעמק ויתעדן עוד יותר ויעשה לשירה הדתית החדשה של
האָדם המודרני. אבל מה שיהיה עתידה, אי־אפשר שלא להקשיב לצליליה הענוגים
היום. כּי לא אַחת ולא שתּים יורגש משק־הכּנפים של צפּור חרדה בכלוב השירה
הזאת. וגם בּשירים אלה של כּצנלסון הרגשתּי משק זה. ופשטות הבּיטוי עם
נאמנות־ההרגשה שלו מגדילות את הרושם.

אָמנם, פּה ושם נהפכת החולשה־מרצון לחולשה־מאונס והחרוזים
האַווריריים מגיעים עד גבול הפּרוזה, ולוא גם פּרוזה ריתּמית, ובמקום
דמויות שיריות בּאות אמרות אַפוריסטיות – אבל עם כּל אלה הלבטים והתּעיות,
יש לי החוש שבּרוך כּצנלסון בּא לתת משהו משלו לשירתנו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40589