שמואל-לייב בלאנק



	
	שמואל-לייב בלאנק
	







א. “ערבה”

בּן־בּיסאראבּיה הוא – ועל מולדתּו הוא שר גם בּהיותו
בּאַמריקה. הוא רואה את שדותיה המלבלבים, מריח את ריח אַדמתה הדשנה, טועם
מטעם ה“מאמוליגה”, משתּכּר מן היין התּוסס – יין-ענבים ויין-נוער-ואהבה;
חי בה ומחייה אותה.

לביסאראבּיה יש חזקה גדולה בּספרותנו, אַף כּי גם היא,
הבּריאָה והמגושמה, לבשה בספרותנו צורה מעודנת קצת. יהודה שטיינבּרג, ש.
בּן-ציון ויבּדל לחיים יעקב פיכמאן – משוררי בּיסאראבּיה הם, אבל בּדבריהם
נזדכּכה ונתפּשטה מגשמיותה, נעשתה “אינטליגנטית”. בּלאנק עדיין שכור מריח
האדמה ומן הגופים הבּריאים והוא מלא תאווה – מתּנת בּיסאראבּיה
הרוויה.

הוא אוהב את הטבע, כּי קרוב הוא אל הטבע ובנה הוא. בּאהבה
רבּה ובטוב-טעם הוא עומד על גילויי-היופי שלה ועל זעזועיה הטמירים. היא
אינה לו כדבר צדדי, שהשכל מחייבו. היא – חלק מישותו ויצירתו. ולא תתפּלא
עליו, שבּעצם הרגע הרותח של אהבה-שהיא-תאווה הוא עומד לתאר את הלילה, את
הבּוקר או את הערבה. על-פּי “השכל הישר” לא היה צריך “להפסיק” – אבל על־פּי
“הרגש הישר” אין זו הפסקה כלל. מן הפּרט, אשר עליו עמד, עבר אל הכּלל; מן
החלק, אשר אותו תפס, בּא אל השלם.

חיות ועופות – אף הם נכנסים לתוך חוג-ראיתו ועולם-הנאָתו.
בּציור השיחה שבּין אסתּר ופאלאגייה אשת סטאק לא ישכּח להזכּיר, ולצייר, את
“החתולה האפורה האורבת לאַנקורים רעבים” ואת הכּלבלב הנובח ואת התּרנגול
המטייל “בּזקירת צואר ובחפיזת זנב ומשגיח שיהי שלום בּין נשיו הרבּות”.
מובן מאליו, כּי גם מאותות-העגבון לא יעלים עין, כּי “הרי העופות כּהרי
האנשים”… ומתּוך בּת-צחוק והומור יתּן לנו גם את אהבתו של התּרנגול.
להשלים את התּמונה.

בּ“ערבה” רצה בּלאנק לתת לנו גם את הכּח הפּראי של
תּאוות-האָדם גם את החיוניות הבּריאָה של חיי-טבע שלמים. ואָמנם גלוי לו
סוד הבּנין של הספּור, אַף כּי קשה לו להשגיח על עצמו ולחלק חלק כּחלק את
שני היסודות האלה. חוטים נטווים ונמשכים לכל צד. ציור מצטפף על גבּי ציור.
מאורע נוסף על מאורע – ומרכּז כּאילו אָין. מרכּז רעיוני, הסתּכּלות
מופשטת. כּל הציורים היפים דומים להקפות-חרש, סחור-סחור, עד שתּתעורר ועד
שתּחפּץ התּאווה, שהיא גם האהבה בּגיל־הנוער; –

אסתּר האַלמנה הרכּה, כּמעט הילדה, תּקיפה בדעתּה, מכריעה

בכבישת-היצר שלה, ובמנוחתה הצנועה והמגרה, ומאיר שאץ, האַלמן והאָב
לאַרבּעה בנים, כּולו סער, וכולו – חפץ. בּאסתּר הולכת וגדלה האם,
רחשי-לבּה-וגופה לדינה יחידתה; ובמאיר, כּאילו “מת” האָב – מה לו הבּנים?
הוא ישלחם מעל פּניו – הוא רוצה אותה, רק אותה. אסתּר מתמחה יותר ויותר
בּעניני החווה, פּוקדת את שדותיה, משגיחה על הכּל – כּעקרת-השדה. מאיר
“בּעל הגוף” היהודי מזניח את כּל העבודה ומחזר רק אַחריה, אַחרי אסתּר
החשוקה.

והמלחמה הזאת, העוברת בּכל הספּור, מצוירת בכּח
וביד־אמונה. למרות ההתפּרצויות האחדות יש התפּתּחות בּמאורעות, שכבה על
גבּי שכבה, ירידות ועליות – התאַפּקות והתפּרצות. מעשה-אָמן מואָרות
פּגישותיהם של מאיר ואסתּר וכן הרגעים שלאַחר-הפּגישות עת כּל אחד נשאַר
לבדו עם הרהוריו וחלומותיו. פּה הדברים מתרוממים מעל מדרגת התּאווה
הכּפרית. אָנו שומעים את הלשון האנושית של אהבה וגעגועים, של מאוויי-נפש
וכמיהות סתומות, אשר לא מצאו את תּיקונן. למקרא דברים אלה תּזכּור את הימים
הטובים של אהבת-נוער והנפש תּצא בגעגועיה. כּך כּתבו סופרים טובים בּכל
הלשונות – וכך יוסיפו לכתּוב כּל עוד תּהיה אהבה בעולם. סגנון ישן-נושן הוא
– ותמיד חדש.

בּלאנק הצליח בּספּור זה לא רק בּתיאור היחידים, כּי אם גם
בּתיאור הצבּור “בּשעת חדווה”. הוא הזמין לפונדק אחד, לבית אסתּר, את כּל
יושבי-הכּפר היהודים – בּיום שמחת-תּורה. בּהנאַת-מספּר נתן לנו שמחה
ותאווה קיבּוצית. על הכּל מנצחת, כּמובן, תּשוקתו של מאיר – אולם גם
המערבּולת של הלשונות המקשקשות, השפתים חרוכות-התֹּאווה והלבבות הסוערים
מורגשת יפה.

פּה ושם, כּביתר פּרקי-הספּור, יש הגזמה והפלגה בצבעים.
אין המספּר בּטוח בּכחו והוא דורש אל הצבעים השמורים אתּו, אולם עוד חזון
למועד ההצטללות של ההרגשה האמנותית.





בּ. “צאן”

שלווה נעימה ובהירות בּוקר, טוב־לב ומנוחת־נפש, אידיאַליות
רכּה וענוות־צאן – אלה הן סגולות הספּור הזה. מי שקרא את “ערבה” ושאָר
ספּורי־הכּפר־והערבה של בּלאנק, יכּיר תּיכף את הסביבה והעושים בּה, יריח
מיד את ריח האדמה של בּיסאראבּיה הדשנה והתּמימה ויקבּל בּרצון את כּל השפע
וכל הרעננות. כּי עם כּל קסמי החן ועם כּל להטי היופי שעולמות אחרים
מבטיחים לבן־האדמה אין לבּו סר מאמו־אַדמתו ואין הוא שוכח את חסדה – גם
בּנכר. את ריחה וטעמה הוא נושא אתּו ומהם הוא ניזון ומתפּרנס; וב“צאן” אָנו
רואים, כּי במשך השנים האלה, מאָז כּתב בּלאנק את ה“ערבה”, לא רק לא נתרחק
ונתנכּר לערבה, כּי אם להיפך – אהבתו אליה גברה והתבּהרה, עמקה והצטללה.
ועצם המחשבה עליה מנעים עליו את חייו.

בּ“ערבה” השגיח בּעיקר בּגבּוריו – ואסתּר האַלמנה עם מאיך
שאץ, שהיו קודחים מאהבה ומתּאווה, עמדו במרכּז ונתרשמו בזכּרון יותר מן
הסביבה. בּ“צאן” אין קדחת־הנעורים ויקוד־התּאווה. פּה לא רק האנשים עיקר,
כּי אם גם הצאן – דומה, כּי גם האנשים מתערבים ונבלעים בּמשפּחה זו. אַך
עולה על כּולם הערבה, עם בּדידותה ושממונה, עם זאביה ושלגיה, ועם הרוח של “בּראשית” בּה.

מכּאן אותו הדבר המופלא והמוקשה שאנָו רואים בּ“צאן”.
הגבּורים העושים בּו, והעיקר: בּועז ורחל, אינם פּרימיטיביים כּמו שהם
“צריכים” להיות. עם כּל הבּריאות והארציות שלהם, אלה המידות המיוחדות
לגבּורי בּלאנק, אין בּועז ורחל ארציים בּיותר. איזה אור רחוק, של רוחניות
מופשטת, זורח על ראשם. רחל מצויירת בּאידיאַליות יתרה – ממש כּנסיכה ולא
כבת־כּפר. ובועז עצמו, שהוא בור גמור בּעניני יהדות ושבּבחרותו רדף
“שקצות”, נעשה נזיר ופרוש מכּל. הוא החניק את כּל תּאוותיו ועומד בּכל
הנסיונות (אַף זה של נאסטיה, “גויה צעירה ודמית”, זו ה“מגרה בו את התּאווה
הפּראית”) – כּלום התאַפּקות כּזו אופיית לבני־האדמה, הפּשוטים
והפּרימיטיביים?

אין זה כּי חפץ המספּר להריקם מכּחם ולמסכם בּערבה, להפיג
תּאוותיהם ולהפיצם בּרוח, כּדי שלא יהיו הם המרכּז של הפּעולה ושל הענין.
אבל זהו תּכסיס מסוכּן לדעתּי – בּיחוד לסופר צעיר.

לבּו של בּלאנק הלך אַחר המנוחה, אַחר הנעימה האפּית –
ובכל כּחו השתּדל להשקיט את הספּור, לשמרו מסערות ולכונן כּל צעד וצעד של
הנפשות העושות בּו. אבל “לכּל זמן ועת לכל חפץ”. וחושב אני, כּי טרם הגיעה
שעתו של בּלאנק ל“נוח”. עוד צעיר ועוד סוער הוא. וקשה לו להגיע לכבישת־יצר
כּזו שחפץ להראות בּ“צאן”. לפיכך טוב היה יותר אלמלי לא שם בּסד את רגלי
גבּוריו, אלא נותן אותם להשתּובב קצת, אלמלי פתח פּתח ליצרם שיתהולל קצת.
אבל הוא עשה אותם “תּרבותיים” מאד, ספרותיים מאד: הם מדבּרים בּלשון־למודים
ודרכי־הבּיטוי שלהם הם יותר מדאי מדרשיים, יותר מדאי מנוסחים בּנוסח הפּקח
והזקן של מנדלי. “צא ולמד” ו“הווה אומר” הם לא לפי בועז או רחל, או זלאטה
או בּורלאק. צריכים לדבּר אַחרת. בּאופן יותר פּרוע ופחות ספרותי.

מכּאן גם חולשתו של הדיאַלוג בּספּור. זה הולך בּעקבות
האמסון. בּגוף שלישי. אבל הוא אינו הולם את הנפשות פּה. הוא נראה כמיותּר
וחסר כּח הוכחה. הוא אינו נאחז בּגוף הספּור. יש סופרים שעיקר כּחם, או רוב
כּחם, מתגלה בּדיאַלוג. בּרקוביץ, למשל, הוא אמן־הדיאַלוג. בּשיחות גבּוריו
מתגלה אָפיים. בּלשונם ובסגנונם, הנובעים מפּנים הוויתם, מתבּלטת בּבהירות
רבּה צורתם, והדרמתּיות הזאת, המצטרפת לספּוריות תּמציתית וחכמה, נותנת
שלמות ציורית.

בּלאנק צריך, לפי דעתּי, להמנע מן הדיאַלוג, לכל הפּחות
בּצורה זו, בּגוף שלישי, שאָחז בּו עד עתּה. כּחו בּספּור ותיאור. ואלה
מספּיקים. וספר זה עצמו יוכיח – בּיחוד פּרקים כּ“שבט”, “זאבים”, “הרב”,
“אָביב”, “דירה” ו“בורלאק”. ליושבי ערבה נאה העבודה מתּוך דממה. הולמת
הפּעולה המאומצת והשותקת. כּל שיחה מפורטת וכל דבּור יתר נראים מיותּרים
וגורעים. והעבודה שבּועז ורחל עושים בּבנין הגדרה והדירה; ונדודי הליל
בּחורף, עת פּחד הזאבים מרחף ומדכּא, ושלשת החברים, בּועז, רחל ופרימוסי
הכּלב, אָצים לגדרה להציל את הצאן – כּלום עוד זקוקות תּמונות כּאלה לשיחות
מאריכות ומבארות? פּרק אחד כּ“זאבים” יכול לשאת בּכחו את כּל הספר.

בּלאנק הראָה פה תּוספת־כּח של מספּר. ההצטללות הזאת,
שאולי היא מוקדמת קצת, אבל וודאי נקנתה בּרוב עבודה והתאַמצות וכבישת־היצר,
מעידה על הוודאיות שיש בּעצם ראייתו ותפיסתו. הטבע נעשה גלוי יותר וכל
הסביבה חיה את חייה ומבליטה צבעה ומגבּירה ריחה.

“צאן”– ספר בּריא. בּו נתגלה חלק מן ההווי היהודי־כפרי של
בּיסאראבּיה. והארציות הזאת עם הראשוניות והגורליות הכּרוכות בּה מהוות
יסוד לאפּיקה שאין רוח מצויה מזעזעתּה. פּה החיות והעופות חשובים
כּבני־אָדם וחושבים כּבני־אָדם. הקשר שיש בּיניהם ובין האנשים הוא קשר
אַמיץ ועמוק – ולנו, יושבי־הכּרכים, הוא מרמז ומזכּיר על ימים רחוקים
וטובים, ימי חסד ואושר. השכוי והכּבשה, החתול והכּלב – כּולם בּני־בית
והיותם פּה חשובה כהיות הרועה בּורלאק וכהיות בּועז ורחל. משפּחה אַחת היא
– משפּחת צאן; ויש בּה משהו המזכּיר לנו ימים־מקדם, ימי־התּנ"ך. פּה
הכּרתנו נוגעת בּשרשי החיים, בּמקור הצמיחה שלנו.

הספּור מזכּיר בּכמה דברים את “בּרכּת האדמה” להאמסון. אַך
אין זה צריך להחשב חסרון. מ“וויקטוריה” שלו למדו רבּים והספר היה מופת
לספרי־אהבה בּמשך כּמה שנים. וסופר צעיר החושק לצאת בּדרך זו, שבּה הלך אחד
היוצרים הנאמנים של הספרות העולמית – ראוי לברכּת־דרך.





ג. אָדם וחיה

(על קובץ הספורים “בשעת חירום”)

בּשער הספר הזה ראוי היה לכתּוב, או לחרות, את הפּסוק
המזהיר: “מי האיש הירא ורך־הלבב ילך וישוב לביתו”, כּי הוא מכניסנו לעולם
רע ואָפל, של מלחמות ופרעות, של שנאָה וקנאָה, של הרג רב והרס עמוק. בּחמשת
הספּורים, שבּאו בספר הזה, מתגלם ומתגלה לנגד עינינו הרשע האנושי בּכל
מוראו, ולא פעם יזועזע הקורא עד יסוד נפשו למקרא הדברים. וכשיעצום עיניו
מכּאב מכניע וכובש וכשיקפּוץ את אגרופיו מזעם אין־אונים וכל הוויתו בו
תּחרד ותתקומם – וישאַל את עצמו:

– איך זה מלאו לבּו של המספּר לגולל לפנינו מגילת־אש־ודם
כּזו? איך זה יכול היה לשמור על משקל־נפשו, ואפילו על המזג הספרותי
והריתּמוס הפּנימי של הדברים, בּשעה שלקורא קשה לקרוא את הספר בּלי חרדת־לב
וכאב פיסי ממש?

ועוד יותר תּגדל השתּוממותו כּשיזכּור שדברים אלה יצאו
מעטו של סופר ה“ערבה”, “צאן”, “אדמה” ועוד כּמה אידיליות וספּורים בּריאים
ובהירים מחיי העיירה והכּפר בּביסאראבּיה. שם היו שקט ואור, אהבה ואושר,
פּרייה ורבייה – ופה? סער ואופל, שנאָה ואָסון, רצח וטרף.

אבל דוקא הסתירה הזאת שבּין שני העולמות, דוקא החשק
הפּנימי לראות את הכּל, גם את האור וגם את החושך, גם את הטוב וגם את הרע –
דוקא אלה אותות טובים הם.

מחזות־הנוי־והשקט נטועים ושמורים בּלבּו מימי־האור של
הילדות, עת הלב הרך והעורג חי בּברית־שלום עם אלהים והעולם, עת זהרורי־בוקר
רחפו על כּל היש, והאושר רן בּכל היקום. אָז נזרעו בקרקע־הנשמה זרעי־הבּרכה
של הספּור השוקט והיפה על הטבע והאהבה. וברבות הימים נשאו פרי. אבל אַחר
כּך כּבו אורות הילדות ועל העולם בּאָה שואָה בּצורת מלחמות ופרעות.
ונתעוררה החיה באָדם. לא אחד בּעיר ושנים בּמשפּחה נעשו רעים ואַכזרים. אלא
המונים־המונים. כּפרים שלמים הוצתו בּאש־התּאווה לדם. עמים שלמים הורעלו
ברעל השנאָה והמשטמה. ועיני האָדם הער והרגש נפקחו לראות את שדה־הקטל הגדול
והאָיום המשתּרע לפנינו בכל תּהום־יאושו ושגעון־אַכזריותו, וכשנפקחו עיניו
– לא צעק ולא ברח, אלא עמד לספּר ולצייר את אשר ראָה בעולם מטורף
זה.

והמנוחה של ספּוריו האידיליים היא שעמדה לו גם הפּעם. הוא
אוזר את כל כּחותיו שלא להפריע את מהלך המאורעות בּספּורים אלה, אינו מתערב
בּדברי הנפשות הפּועלות, אינו מתמרמר ואינו פורץ בּקריאות מן הצד. הוא רק
מספּר.

ואפילו בשמות הספּורים יראה בּלאנק להנמיך את הקול עד
כּמה שאפשר. “מעשה בּחמשה פליטים” יקרא לספּור הראשון בּספר זה. אָמנם, עם
כּל דף ודף ירגיש הקורא, כּי פה מסופּר לא מעשה סתם, אלא מעשה נורא,
אבל אין זה מן המידה היפה של סופר להקים רעש ולהגדיל פּחד טרם נכנס לעצם
הספּור. כּי כלום השם ה“נורא” הוא נורא? הרי עצם הספּור עם גלגוליו
וגבּוריו, עם הסבך הגורלי שבּו, עם אַכזריותו המקפּיאה ב“טבעיותה” – הוא
נורא. והדבר צריך לבוא מן הפּנים, בּדרך ההתפּתּחות ה“הגיונית”. ומה שנאמר
על האהבה יש לומר גם השנאָה: “אַל תּעירו ואַל תּעוררו עד שתּחפּץ”.

ואפילו בספּורים, שממותיהם בּרורים יותר ועזים יותר, אין
השם ממצה את התּוכן. “שונאים”? הרבּה מיני שונאים בּעולם וכלום אפשר לדעת
לפי שם זה מהנעשה והמתחולל בּתוך הספּור? ו“על הגבול”? שם זה כמעט אינו
מגלה כלום ממה שיש ומתרחש בּעצם הספּור. רק בּ“צליבה” וב“קין” יש איזו
התאָמה בּין השם ובין הספּור. וגם מאלה רק האחד, “קין”, הוא על דרך המליצה
ואילו “צליבה” הוא על דרך הפּשט. מעשה בּרב אחד אשר נוצרים בּימינו צלבוהו.
וקשה לדעת על־פּי השם את הזוועה אשר תּבוא עם הקריאָה.

לא פעם יתקומם ויתרתח בּך הלב למנוחה זו אשר בּה יעשו
ה“גבּורים” הפּראים את מעשי־הרצח שלהם וכן ל“מנוחה” זו אשר בּה יספּר ויתאר
הסופר את גבּוריו אלה.

אבל המספּר לא ירפּה וימשיך את ספּורו. וכדי להפיג קצת את
הרעל והאד יפנה קצת לצדדין, ישלב בּתוך הספּור איזה זכּרון מימים עברו,
יסתּכּל רגע בּטבע ויתּן אותנו לנוח בּהסתּכּלות בּנוף או בתמונה, ירעיד את
מיתרי־האהבה (שהיא נמה כמשותקת בּספר זה), יצייר איזה טיפּוס, שהוא גם
טראגי וגם מגוחך, או בכלל יוסיף קצת דברים לשם שיחה עד שיחזור ויחזירנו
לספּורו.

בּ“מעשה בּחמשה פליטים” יקדיש פּרק שלם, הוא הראשון,
ל“שררה” הקומנדאנט פּופּסקו. בּבטחון ובהדרגה יתּן לנו תּמונה פסיכולוגית
של השררה. מוטיב זה, של שלטון ושל כּח, חביב עליו ביותר. כּי דרך השלטון
והכּח מגיע הרשע למטרתו – העינוי של הזולת, הרמיסה ברגל־גאווה על כּבודו
ובשרו של האָדם.

בּלאנק אינו נוהג לציין סמלים. דרכּו לתת טיפּוסי אנשים
חיים, כּמות־שהם, על טהרת הריאַליזם, אבל בּאופן תּיאורו המתמיד והנאמן,
השואף למצות את מהותו של הטיפּוס המתואָר, הוא מעלהו כמעט למדרגת סמל.
ופופסקו נעשה פה לסמל הרוצח שבּאָדם, למופת חותך של הסאדיסמוס
האנושי.

בּאופן חקירתו את חמשת הפּליטים, וביחוד בּפגישתו ומלחמתּו
עם פּיני פּנזר, הבּחור הצעיר והחזק, המתקומם נגדו, מתגלה לפנינו פּראות
סאדיסטית העוברת את הגבול האנושי. וכשם שבּ“שונאים” מבקש מוטי,
בּמלחמת־חייו האַחרונה עם אכּסני שונאו, “את הצואר, את מקור הדם והנפש”,
כּן יבקש גם פּופּסקו את המקום היותר מסוכּן ואת הפּצע היותר עמוק בּלבּו
של פּיני – להעליבו ולדכּאהו. הוא דמה אָז “לחיה מסורבּלת וטורפת, שלאַחר
שכיבה ארוכּה ומשעממת בּתוך מארבה, הריחה פתאום בּטרפּה – – – לנעוץ בּו את
צפּרניה השנונות”. ומרוצת־הפּרא בחדרו עם המגלב המצליף על עורו ובשרו של
פּיני ושמואל מיציס המסתּובבים בּמעגל־פּחד־ושגעון לא כאנשים, אלא כ“סוסים
עוורים בּגורן” – תּמונה זו, המתוארת בּחריפות מופלגת (בּעמודים 48־49),
מבליטה בּכאב מיוחד את מחזה־התּעתּועים של רודפים ונרדפים, של מכּים
ומוכּים, של רוצחים ונרצחים. צלם־האלהים סר גם מהרודף, השכור מאַכזריות,
וגם מהנרדף, המשוגע מפּחד.

בּלאנק יודע, וכאילו אוהב, לתאר, בּפרטים רבּים ובקוים
בּולטים, את הסאדיסמוס האנושי. ומדי הגיעו לתמונה כזו, עת החיה הפּראית
מתעוררת בּאָדם העז והאַכזר, לא יסתּפּק בּרמיזה חריפה כּשופמאן, אלא יעמוד
לתאר את כּל שחור־התּמונה בּריאַליזם אַכזרי עד כּאב. כּשטירנטי, סגנו של
פּופּסקו, מוליך את פּיני פּנזר להרג – הוא מרגיש אושר פּנימי, כּמי שהולך
לעשות דבר נפלא מאד. אבל בּשמחתו זו יש פּגימה: “מוכרח יהיה לירות”.
ורציחת־נפש כּזו אינה מספּיקה לו. היא כנראה קלה ו“עדינה” יותר מדאי. והוא
“משום מה היה מתאַווה להוציא נשמתו בּהכּאָה, בּאבן או במטיל בּרזל, לראות
בּפרפּורי הגסיסה” והוא מוסיף: “רק אָז היתה תאוותו מלאָה”. ובשעת הליכה
חגיגית זו – של הרוצח אַחרי קרבּנו לא – “לא התרגש ולא התרגז, אלא היה שלוו
ומרוגע. בּמנוחה כזו היה יוצא בלילה לנחר חזיר לפני חג ומועד”.

כּלום נשאַר עוד משהו אנושי בּאָדם כּזה?

אפילו שרטוטי־הפּנים שלו “זעו כתולעים מזוהמות אלו בּקופּה
אַחת” ו“נחירי־החוטם הרחבים רטטו כאלה של סוס בּהריחו מלחמה”. חיה, חזיר,
תּולעים וסוס – אלה הם שברי הדמות שהיתה לפעמים אנושית. ונפלא – מוסיף
המספּר – זה לא היה רגש של נקמה, או שמחה לאיד, אלא משטמה בעלמא, מין
תּשוקה טבעית לאַבּד את החי.

לאַבּד את החי – זוהי תאוות־הפּרא הבּוערת בּלבּותיהם
של כּל ה“גבּורים” בּספּורים אלה. כּך הוא גם יפימקה בּ“צליבה”. הוא שבע
רצון מהתּעודה החשובה אשר הוטלה עליו: לצלוב את היהודי המורד – הרב. זו
היתה “שאיפה אַפלולית, שהיתה מפעפּעת כּל הימים בּחובּו”, ועתּה היא הולכת
ומתגשמת. הוא אָמנם “כּבר שפך דם רב בּחייו: נקר עינים, רטש קיבות של נשים
הרות” ועוד כּאלה, אבל כּל זה לא הניח את דעתּו, ורק עתּה כּשיצלוב את
היהודי וינקום נקמת־דם ה“משיח” – תּבוא תשוקתו.

ואורלוב הבּלש בּ“קין” גם הוא לא ישקוט ולא ינוח עד שיסיר את המסווה מעל יוסף בּרסקו המרגל היהודי ויוציאהו להורג.

וב“על הגבול” יתעוררו איתני הטבע ויעשו את מלאכתּם של
האורבים לחיי הקרבּנות. טרם יבואו החיילים לירות בּפליט ומבריחיו יתעורר
זרם הנהר שהתבּקע. אבל המים בּלבד לא יספּיקו להטבּיע את האומללים. גם פּה
צריך להיות דם, וכדורי־האש של החיילים שומרי הגבול השלימו את המלאכה, ומצחו
של הבּחור הפּליט התחיל שותת דם שחור טרם ירד לתהום.

וב“העורב השחור” השלים העורב את מלאכת המלחמה. לא די היה
לו למנשה לווין להפּצע בּשדה הקטל ולא עלה לו ליהרג בּבת־אחת. הוא נדון
על־ידי המספּר להשאר שוכב פּצוע ואין־אונים בּשדה תּחת טיפּות הגשם ולהעשות
קרבּן לעורב השחור אשר נקר־נקר עדי גמר את שליחותו.

הדמות הזאת של מנשה לווין השוכב בּין מתים חי וער וחסר־ישע
ומחכּה לסוף עד שיכלה העורב את חייו – דמות מחרידה זו יכולה לשמש סמל לכל
החלשים והנדכּאים שכּח אין בּהם לקום ולהלחם, לקום ולהגן על חייהם. לכל אלה
אשר הגורל האַכזר דן אותם לכלייה בּעולם־גיהינום זה. אין מפלט ואין מנוס.
ארץ ניתּנה בידי רוצחים.

ובלי רחם יבקיע בּלאנק דרך בּעולם־יער זה.

וכברק בּחשכת הליל כּן יפּול אור הספר הזה על חשכּת חיינו בּימי הזעם של המלחמה ולאַחריה ובימי פרוע פּרעות בּישראל.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40591