ידיעות הטבע - חלק ו



	
	ידיעות הטבע - חלק ו
	



א. ערך החימיה בעד החיים

אין דבר בארץ מדברי המדעים אשר על אדותיו יהגה המון העם כל טיח תפל וכל משא זר ונפלא, כאשר יהגה וכאשר יחשוב על דבר החימיה.

עוד רבים וכן שלמים ישנם, כמלומדים וכאלה אשר אינם
מלומדים, המאמינים כי היסוד החמוצי הוא דבר אשר יחמץ ככה עד כי תקהינה
שִׁני איש גם ברגע אשר אך יראה אותו, או כי יסוד־המים הוא דבר אשר רטוב אלף
פעמים מן המים, או כי היסוד החנקי הוא דבר אשר ישים מחנק לצוארנו ברגע אשר
אך פגוע נפגע בו – ובכל זאת נמצא כי השמות האלה, שם היסוד החמוצי
ויסוד־המים והיסוד החנקי, ילינו על שפתי רבים ושגורים בפי כל, ורב אדם
יזכיר בם דבר יום ביומו ויחוה עליהם דעותיו, ער כי נחשוב רגע כי אין איש
בארץ אשר יהיה ואשר יחיה אם שלש אלה לא ירע.

אכן לו באמת היה כדבר הזה! לו באמת יכלנו להשמיע כיום הזה
כי כל איש ואיש יודע את היסודות המצוים האלה אשר לידיעת החימיה, אם מעט ואם
הרבה, או אז עולם חרש ראו עינינו! – החימיה היא אם כל ידיעות הטבע והאיש
אשר לא ידע על אדותיה דבר הוא יגשש כעור קיר מבלתי יכלת להרים ידו ורגלו
בשדה ידיעות הטבע, ותקטן עוד זאת בעינינו ומצאנו כי הרוח אשר נשאף או אשר
נפליט מקרבנו, כל המאכל וכל המשקה אשר יבאו אל פינו, הצמח אשר יצמח ויגדל
וחיי כל נפש חיה. האבנים ושנוייהן למיניהן והמים ומשפטם, וכן כל הדברים
והמעשים הנעשים במלא רחב כל הארץ, כלם לא יהיו ולא יחיו בלתי אם על פי כח
חימי אשר ישלט בם שלטת; והיה האיש אשר בשדה החימיה ילך חשך ולא אור, הוא גם
את הארץ לא ידע וגם החיים אשר עליה לא יכיר.

לא לנו עתה, לא לנו הוא, לחקור חקר ולדרוש מדוע אפוא נמצאו
גם אנשים חכמים וחוקרים רבים בקרבנו אשר לא שתו לבם מעודם אל החימיה ותהי
להם כנכריה; לא לנו להוכיח פה איך יצאו חכמינו בנעריהם ובזקניהם ללמוד להם
גם שפה ולשון נכריה, גם פלוסופיה ומחקר וכל לחם הקלוקל אשר בארץ, ורק את
החימיה לבדה שכחו ולא זכרו בה; אכן אחת הלא נדע לבטח, כי בראות איש מן
ההמון ענין נפלא בארץ אשר את מוצאו ואת מובאו לא ידע, אז ערוך ושמור המענה
אתו: הענין הזה הוא בלי תפונה ענין חימי! ולמען כסות את מערומיו, ימצא
נחם לנפשו בהעלותו את הרעיון על לבו כי גם בין החכמים והמלומדים ישנם רבים
אשר ידעו יותר את שפת הזמזומים שכם אחר מאשר ידעו את מעשי
בעלי־החימיה…

לכן ננסה נא אפוא ונערוך לעין הקורא פרקים פרקים מדברי
החימיה, אולי נצליח ואולי נועיל, ואולם גם מראשית לא נעלם מעיניו את כל
העמל הרב ואת כל המפגע אשר בדרכנו ואשר בדרכו ואת כל העבודה אשר שות נשית עלינו ועליו, –

מה זאת חימיה? – החימיה היא ידיעת אבות היסודות אשר
לכל החמרים; החימיה תורה אותנו את כל היסודות למיניהם אשר על פיהם נעשה כל
חמר וחמר, היא תורה אותנו את הפרדתם לקחת לנו כל חמר אשר נחפץ ולהפרידו
ולחלקו ליסודותיו והיא תורה אותנו לשוב אחרי כן ולהרכיבם ולחברם ככל אשר
תמצא ידנו, – והיה לוּ יכלנו לבוא כפעם בפעם אל כל קורא וקורא ולהתיצב
לפניו ולדבר אליו פה אל פה, ואחד החמרים בירינו לנסות אותו לעיניו, כי אז
לקחנו לנו למופת מעט מלח אשר ממנו ישים יום ביומו אל המאכל אשר יאכל,
ואמרנו אליו; ה' עמך גבור החיל! יהי מאכלך ברוך! אפס ראה נא והביטה כי
המלח הזה אשר לא יפסק מעל שלחנך, המלח הזה הוא תערובת שני יסודות זרים מאד,
כי היסוד האחד אשר בו הוא מין אויר אשר משפטו כמשפט הרעל, והיסוד השני אשר
בו הוא מין מתכת ככל המתכת אשר בארץ – ואז יכלנו לשום על דברינו גם נוספות,
להפריד לנגד עיניו את המלח ליסודותיו למען אשר בעיניו, יראה וינסה את כל
הנפלאות האלה. ואז נגלה נגלתה לעיניו כל החימיה ומפלאות דרכה בין רגע אחד –
אבל הדבר הזה אך חלום הוא ודמיון כוזב לבד. ואנחנו לא נוכל להתיצב לפני כל
קורא וקורא, להראות לעיניו את המראות ואת הנסיונות פנים אל פנים למען תת
לפניו בסקירה אחת את כל אשר נשים לפניו במלים רבות, ולכן נטל עלינו
לבקש את הקורא כי באזן קשבת ובשום לב יאזין לדברינו אלה, למען הקל את עלנו
מעלינו ולמען קחת לו תורה עצומה ומועילה – ואנחנו תקוה כי עשה יעשה וגם
יכול יוכל.

נפן נא עתה אל היסוד החמוצי ונבחננו.





ב. יסוד חמוצי עם גחלים ועם גפרית

נלכה נא אפוא ונראה: מה זה יסוד חמוצי?

נניח נא כי הובא לפני איש לא-למוד מלא הבקבוק יסוד חמוצי,
או אז יענה האיש הזה ויאמר כי הבקבוק ריק הוא אין בו כל דבר, כי יש אשר
בידיו יניע ויניד את הבקבוק לכל רוח, ומראה עיניו יגיד לו כי ריק הוא, אחרי
כי משפט היסוד החמוצי הוא כמשפט כל אויר מצוי, שקוף הוא וכל צבע אין לו;
יש אשר יפתח את פי הבקבוק הסתום והריח בו, וריח אפו יגיד לו כי אין בו דבר,
אחרי כי היסוד החמוצי הוא מין אויר אשר כל ריח אין לו; יש אשר ישים בו את
קצה לשונו לטעום מעט מן היסוד הנפלא ההוא, ולשוא, כי טעום לא יטעם ממנו
מאומה, אחרי כי כל טעם לו אין – ומה אפוא יאמר האיש הזה בראותו את כל
המעשים אשר יצאו חוצץ לרגל היסוד החמוצי הזה?

נראה נא:

אם נקח לנו שחיף גחלת עץ ונצמידהו אל חוט ברזל ונעביר אותו
באש למען אשר יחרוך ויֵחר מעט ונביא אותו אל תוך הבקבוק המלא יסור חמוצי,
נראה כי כרגע יעלה להב בוער באש בתוך הבקבוק לאכול על כל סביבותיו. ואם
נשוב ונוציא את שחיף העץ חיש מהר, יטוף גם הלהב ממנו והוא ישוב אך לחרוך
ולנגוה מעט, ובהביאנו אותו שנית אל תוך הבקבוק, ישוב הלהב כרגע להתלקח
ולהיות למאכלת אש, עד תם כל נחלת עץ מבלי השאיר שריד.

ובכן נראה כי שונה האויר אשר בבקבוק הרבה מאד, מן האויר המצוי אשר סביבותינו וחוצה לנו.

אך מה יהיה אפוא משפט השרפה הזאת, אם תחת שחיף העץ הקטן
נקח לנו גחלת גדולה ועצומה לעשות בה את הנסיון ההוא? החדול לא תחדל השרפה
גם הפעם עד תם כל הגחלת הגדולה ההיא? – הנסיון יורנו כי השרפה תחדל פתאום
אחרי אשר תחדל מדת היסוד החמוצי הנקבצת בבקבוק והנחלת תבער רק במשך העת אשר
היסוד החמוצי סֹב יסֹב אותה, ובהחדלו תחול גם השרפה עמו, והיה כאשר נחפוץ
כי הגחלת בתוך הבקבוק תוסיף להיות למאכלת אש, נטל עלינו להביא יסוד חמוצי
חדש אל תוך הבקבוק ההוא.

אך אי איפה הלך עתה היסוד החמוצי, ישאל השואל לתמו, וחלק הגחלת הנשרף איהו עתה? ומשפט האויר מה הוא אשר עתה בתוך הבקבוק?

היסוד החמוצי לא חלף ולא הלך לו, וגם חלק הגחלת השרוף
עודנו בעצם תמו כאז כן עתה, ובקרב הבקבוק עצור עתה מין אויר חדש אשר נקרא
לו ״חמצי־גחלים״, יען כי היסוד החמוצי והגחלת התחברו שניהם יחדו
התחברות חימית.

הלא ישום השומע ויניר ראש, ובהתאסף הקמטים על פני מצחו
הזך, ישאל בסתר לבו לפשר המראה הנפלא הזה אשר פינו יקרא לו ״התחברות
חימית״, למען דעת להבדיל טהור מטמא ולהבין את המעשה הנעשה בעלות העתודים על
הצאן או בבוא הפיח השחור אשר לגחלת לכסות את עין היסוד החמוצי הזך והנקי,
ויצאו מהם חמצי־הגחלים האמורים, והם גם הם נקיים וזכים וכמו לא נגע בהם כל
פיח וכל שחור־אך רב לך רב ידידי ומיודעי, למה לריק תיגע ולבהלה תאבד כחך,
הלא עוד חזון למועד ואתה על מקומך תבוא בשלום! הלא הארח לחברה עמנו בלכתנו
לקראת נסיון שני?

נראה נא:

אם נקח לנו בקבוק שני מלא יסוד חמוצי, ותחת הגחלת אשר
לקחנו לפנים, נקח עתה מעט פתילי גפרית ונצמידם אל חוט הברזל ונבעיר בם אש
ונביאם

אל תוך הבקבוק, אז נראה כי קמה להבת שלהבת בקרבו בין רגע
אחר והגפרית תעלה כליל בלהב תכלת יפה המרהיב עין; והיה גם הפעם כאשר יכלה
היסוד החמוצי מן הבקבוק, תכלה עמו גם השרפה גם אם נשאר עוד הרבה לפליטה מן
הגפרית, יען כי נשרף ממנה אך כמכסת היסוד החמוצי השרוף, ואם נבדוק את האויר
הנמצא בקרב הבקבוק עתה, נמצא כי אויר חודר ובותק הוא אשר יעלה באפנו
ויקיצנו ואם נריח בו נכיר כי ריחו הוא כריח חמצי הגפרית: ואמנם אמת נכון
הדבר הזה, האויר הזה הוא ״חמץ–בן–גפרית״ ואנחנו נעצר כח להפוך את האויר
ולעשותו לנוזלים למען היותו אחרי כן לחמצי־גפרית כדין וכמשפט, כאשר יראה
הקורא בפרקים הבאים. – אכן הלא אחת ראה הקורא בעיניים פקוחות כי לקחנו לנו
יסוד מוצק – הוא הגפרית – וחברנו אותו אל מין אויר – אל היסוד החמוצי – והם
התחברו יחדו התחברות חימית ויולידו מין אויר חדש אשר ריחו איננו כריח
הגפרית ואשר איננו כיסוד החמוצי אשר כל ריח אין לו, ויהיו למין אויר חדש
החודר ובותק ואשר יכביד עלינו את נשיבת הרוח. – והיה אם נבטיח עתה את הקורא
כי גם חמצי־הגפרית אינם נעשים בלתי אם על פי השנים האלה, על פי הגפרית
והיסוד החמוצי, הלא יראה הקורא וישפט שפוט כי אך נפלאה היא החימיה במעשיה
אחרי כי על פיה יתחבר גוף מוצק אל מין אויר להיות יחדו למין נוזלים
– ההיטב נפלאת היא בעיניך, אלופי ומיודעי?

אך עוד חזון למועד עד אשר נשים פנינו אל מול הפתרונים אשר לדברים האלה, ועתה רב לנו אם נפן מזה ונבוא אל נסיון שלישי.





ג. היסוד החמוצי והפאספאר. – היסוד החמוצי והברזל

מה יהיה משפט היסוד החמוצי בהתחברו התחברות חימית אל הפֿאָספֿאָר?

הלא ידעת את עצי־השרפה אשר תבעיר בם לעתים לא רחוקות את
הצינור אשר בפיך? עצי־השרפה האלה העולים באש ברגע תשפשף בם אל הקיר, מוכנים
ונעשים אך על פי הפֿאָספֿאָר שבּוֹ טבולים ראשי שחיפי עץ אלה. כי הפאספֿאַר
קל ונוח הוא מאד להתלהב ברגע אשר אך התחמם יתחמם מעט, והיה אם נשפשף אותו
כמעט, ובא בו החום להבעיר בו אש, והפֿאָספֿאָר הבוער הזה ידליק את הגפרית
המשוחה גם היא על ראש העץ והגפרית הבוערת עתה תדליק את שחיף העץ ההוא –;
וכן גם באפלה ובחשכה נראה כי יאיר דבר מה לנגד עינינו ברגע אשר נעביר את כף
ידנו החמה על פני ראש עץ־שרפה, וכדמות ערפל נוצץ יעבור על פני שחיף־העץ
ומשם על פני כף היד, והדבר הזה הוא הפֿאָספֿאָר אשר התחמם בזה רגע ואשר בער
פה כמעט קט; אפס הפֿאָספֿאָר אשר על פני עץ־השרפה איננו טהור, כי מצופה הוא
טיח דק אשר יגדור בעדו לבלתי התלהב כל רגע ורגע ואשר ישמרנו מכל סכנה שלא
תבוא, ואולם נתח פֿאָספֿאָר טהור הוא לבן למראה ורך כדונג, ונתח פֿאָספֿאָר
טהור כזה הגדול כעדשה דרוש לנו עתה לעשות בו את הנסיון השלישי אשר
אמרנו:

אך אם נקח לנו גם הפעם בקבוק מלא יסוד חמוצי, ונתח
פֿאָספֿאָר קטן כעדשה נצמיד אל פני חוט ברזל, ואם נגע עתה במחט לוהט אל
הפֿאָספֿאָר ההוא למען הדליקו, נראה כי יבער הפֿאָספֿאָר בתוך הבקבוק, וזהר
לו ויפעה לו ומראהו נאדר עד למאד, להחשיך את הרואות בארובות ברב אורו המאיר
כאור השמש, והבקבוק ימלא מעט מעט קיטור לבן למראה, והקיטור הזה ירד אל יסוד
הבקבוק מתחת אם ישקוט ואם לא נרגיז אותו ממקומו, ואם הושם בראשונה גם מעט
מים אל תוך הבקבוק ההוא, יתערב הקיטור עם המים לתת לו טעם החמץ לחך. – אכן
גם הפעם לא אבד היסוד החמוצי לבהלה וגם הפֿאָספֿאָר לא כלה מתוך הבקבוק, כי
אך התחבר התחברו שניהם התחברות חימית ויולידו יסוד חדש אשר עינו כעין
הערפל, ושמו הוא ״חמצי־פֿאָספֿאָר״ כשם היסוד החמוצי והפֿאָספֿאָר
האצורים בו יחד.

הלא דעת עתה לקורא נקל להבין מה ראו החכמים על ככה לקרוא
למין האויר הזה אשר נעשה בו את נסיונותינו ״יסוד חמוצי״, אחרי כי החמיץ
יחמיץ האויר הזה את היסוד הנולד על ברכיו מדי אשר יתחבר אל הגחלים או אל
הגפרית או אל הפֿאָספֿאָר או אל כל חמר שיהיה, ואנחנו נראה עוד כי היסוד
החמוצי הוא היסוד המחמיץ גם את השכר ואת החֶלב בעמדם לפניו ימים רבים והוא
הוא השאור שבעיסה; ולמען דעת את טבעו ותכונתו היטב, נלכה נא להעביר לעין
הקורא עוד נסיון אחד טרם נלך הלאה, כי חמודות הוא מאר ודעת לנפשו
תנעם:

אם נקח לנו חוט ברזל דק ונחתיל אותו סביב סביב כעין
נוצת־ברזל ונצמיד אליו חתיכת ספוג הבוערת באש ונוריד את שניהם אל תוך בקבוק
מלא יסוד חמוצי, נראה כי יבער הספוג הלוך ובעור ואחרי כן יתלהט גם החוט
הלוך והתלהט וישלח ממנו ניצוצים ורשפי אש, כשחיף עץ יבש העולה בלהב בוער,
עד אשר ישרף חוט הברזל כליל ויפול אחור בדמות כדורים קטנים עד יסור הבקבוק
מתחת, והכדורים הקטנים האלה, ככה התחמו, ככה התלהטו, עד כי גם בהיות מעט
מים בקרב הבקבוק לא יתקררו הכדורים בם כי אם יצללו וישקעו עד היסוד בו
ויתקלטו אל תוך הזכוכית ויהיו לעצם אחת. – ובכן אפוא נראה על פי הנסיון הזה
כי לא אך הגחלים והגפרית והפֿאָספֿאָר יבערו בקרב היסוד החמוצי שכם אחד על
אשר יבערו בקרב האויר המצוי הסובב אותנו, כי גם הברזל המתקרר חיש מהר בקרב
האויר הפשוט, גם הוא יבער בקרב היסוד החמוצי תבערה נצחת, לא שונה דבר מן
העץ הבוער. – אכן גם הפעם לא עזב היסוד החמוצי את הבקבוק ולא הלך ממנו, וגם
הברזל לא כלה מקרבו, כי אם התחבר התחברו שניהם התחברות חימית ויולידו את
הכדורים האמורים; וגם אות וגם מופת לנו להראות את הדבר הזה: אם נשקול את
הברזל במאזנים טרם הבאנו אותו אל תוך הבקבוק, ואם נדע למשל כי משקל היסוד
החמוצי אשר הובא אל תוך הבקבוק הוא גראַם אחד, נראה כי אחרי אשר נשרף היסוד
החמוצי הזה כליל, יעלה משקל הכדורים והברזל הנותר אשר בבקבוק גראם אחד יותר
מאשר היה לפני הנסיון, וזה אות כי בלעו הכדורים אל קרבם את היסוד החמוצי,
בן הגראַם האחר.

אך נרף נא עתה מנסיונות חדשים ונראה איך יתכנו כל הנסיונות האלה אשר העברנו לעין הקורא עד כה.





ד. מבטן־מי נוציא את היסוד החמוצי?

הלא זה כביר תלין השאלה על שפתיך, הקורא: מבטן־מי נוציא
אפוא את היסוד החמוצי לעשות בו את כל הנסיונות הנפלאים אשר אמרת? הבמחיר
נקנה אותו או אם גנוב נגנבהו? – אך לאט לך, קורא נעים! היסוד החמוצי נמצא
בכל מקום ומקום אשר תחפץ, ואך רע ומר הדבר כי לא נמצאהו יחיד ובודד לו בכל
מרחבי הטבע, ובכל פעם אשר נגש אליו נמצא כי מֻדבק הוא אל יסוד שני. האויר
המקיף את כדור האדמה, האויר אשר בחדרינו וברחובותינו, ביערותינו ובשדותינו,
בגנותינו ובפרדסינו, כל האויר הזה אך יסוד חמוצי הוא; ואולם היסוד
החמוצי הזה מדבק ומחבר תמיד אל מין אויר שני אשר נקרא לו ״יסוד חנקי״, וכל
האויר אשר נשאף אל קרבנו כל היום הוא הרכבת שני מיני אויר אלה, ארבעה חלקים
יסוד חנקי וחלק אחר יסוד חמוצי, לא שונה דבר בכל מקום ומקום אם נגביה למעלה
ואם נעמיק לרדת, אם בחדר אשר בביתנו ואם בחוץ – אבל מה יתן ומה יוסיף לנו
הדבר הזה, אם יפלא ממנו להוציא את היסוד החמוצי לבד מקרבו, למען היותו אך
הוא לבדו נקי בידנו? הנוכל לברוא מין ספוג, אשר יינק אל קרבו אך את היסוד
החנקי לבד ולהותיר את האיסור החמוצי לפליטה לפנינו? אם נקח לנו בקבוק ריק,
נדע בנפשנו כי הבקבוק הזה איננו ריק, אחרי כי שמורים וצרורים גם בו ארבעה
חלקים יסוד חנקי וחלק אחר יסוד חמוצי – הנוכל אפוא להשליך אל תוכו מין
ספוג, לינק מקרבו את כל היסוד החנקי אשר שם עד תמו, למען השאיר לנו את
היסוד החמוצי לבד? היכול נוכל?

לא נוכל! כאשר ראינו כן נדע כי היסוד החמוצי נוטה נטיה עזה
מאר להתחבר גם אל הגחלים וגם אל הגפרית, גם אל הפֿאָספֿאָר וגם אל הברזל,
וגם אל כל דבר אשר בארץ, ולכן יכבד מאד להשיגו בהיותו לבדו ובודד לו, תחת
אשר את היסוד החנקי יכול נוכל להשיגו, אחרי כי הוא לא יט להתחבר על נקלה אל
כל דבר ודבר – ואולם יהי מה יהי! אי זה דרך נוציא את היסוד החמוצי אלינו,
אם דרוש הוא לחפצנו?

נראה נא: סגלה אחת יש בעולם החימיה, אבק דק אדום למראה
ושמו הוא ״אקסיד־של־כסף־חי״ לאמר, כסף חי המחובר אל יסוד חמוצי על פי
דרך חימית, כי אחרי אשר נקח את הכסף החי ונתיך אותו בחמצי־ סאלפייטער ונעשה
בו את כל המעשה המצווה לנו מפי כל בעלי החימיה, יצא לעינינו האבק האדום הזה
– והוא נחשב על משפחת מיני הרעל – ואיש לא יכיר בו כי מחיק הכסף החי יָצא
אחרי אשר ינק הכסף החי הזה את היסוד החמוצי אל קרבהו, ועל פי החום ועל פי
תחבולות אחרות והעשויות לרבר נעצר כח לשוב ולהוציא את היסוד החמוצי מקרב
הכסף החי הזה, לאסוף ולצבור אותו למען היותו בודד בידינו –

אכן לא בדברים יבין הקורא את המעשה הזה באר היטב ועוד חזון
למועד עד אשר ידע את כל ונוכחת, אולם זאת האחת ישים עתה אל לבו ואותה ידע:
אנחנו לא נעצר כח להשיג את היסוד החמוצי למען אשר יהיה לבדד בידינו, בלתי
אם בגרשנו אותו בחזקת היד מחיק יסוד שני אשר אליו התחבר ואז אסף נאסוף אותו
אלינו לעשות בו את כל הדבר הדרוש!

אך הנה כביר מצאה ירך הקורא, למען דעת עתה ולחקור חקר
מה… אפוא הדבר אשר נקרא לו הרכבה או התחברות חימית? מדוע יתהלך
היסוד החנקי בעצלתים לבלתי התחבר על נקלה, תחת אשר היסוד החמוצי יפזר תמיד
דרכו ניתן לזרים חילו? – הלא ראינו כי הגחלים מתחברות אל היסוד החמוצי
וכמוהן כן הם גם הגפרית והפֿאָספֿאָר והברזל והכסף החי, וכן הם גם הכסף
והנחשת והעופרת והצינק וחמרים עוד רבים וכן שלמים אשר התחבר יתחבר אל היסוד
החמוצי, האם לא ישאל אפוא השואל, מה יהיה אפוא משפט ההתחברות אם הגיש נגיש
לפני היסוד החמוצי את כל אלה החברים גם יחד למען אשר יבחר הוא את הישר
בעיניו, היכול נוכל לדעת שראש את אשר יבחר?

על פי השאלות האלה, הרחבת את צעדיך תחתיך, קורא מקשיב,
ורגלך עומדת עתה על מרום שדה החימיה – הבה נא ונסדר את כל השאלות האלה
ונשיב עליהן בדברים נמרצים, למען היותם לפניך לאחרים לדעת את ארחך ואת
רבעך.





ה. מה זאת הרכבה או התחברות חימית?

כמעט כל החמרים בארץ אשר נראה אותם יום יום, אינם חמרים
פשוטים המיוחדים לחלקיהם, כי אם חמרים מרכבים על פי יסודות שונים, ואך מיני
מתכת מעטים ישנם שהם חמרים פשוטים לחלקיהם ואינם מרכבים, כמו הזהב והכסף,
הנחשת והברזל, העופרת והצינק וכאלה עוד אחרים; ואולם החימיה בהחלה לחקור
ולדרוש אחרי כל היסודות, למען דעת מה מספר היסודות אשר על פיהם נברא העולם,
לא שכחה גם יסוד אחד אשר לא הביאה אותו במשפט, ואחרי חקירה ודרישה גדולה
מצאה כי כל רבי רבבות החמרים הנמצאים במלא רחב כל הארץ ממעל ומתחת לה, כלם
לא נעשו ולא נהיו כי אם על פי ששים וחמשה יסודות פשוטים, וששים וחמשת
היסודות הפשוטים האלה יתחברו איש עם אחיו פעם עם האחד ופעם עם השני, פעם
בכה ופעם בכה, להוליד את כל רבי רבבות החמרים אשר נראים ואשר נמצאים,
ואנחנו כיום נוכל לחלוט כי לא היה על בורא העולם לברוא כל דבר בלתי אם ששים
וחמשת היסודות הפשוטים האלה לבד, ומהם כל העולם נעשה. –

הלא יזכר עוד הקורא את אשר אמרנו למעלה בדבר המלח: היש
אפוא איש לא־למוד אשר לבו יאמין לשמועה כי המלח הזה אשר לא יפסק מעל שלחנו,
נעשה על פי שני יסודות, על פי חמר אחד שהוא מתכת ועל פי מין אויר שהוא רעל?
שם המתכת הוא ״נַתְּרִיוּם״ ושם האויר הוא ״חלאָר״, ושני אלה אם
יתחברו יחדו התחברות הימית יהיו למלח אשר נאכל ממנו יום יום ואשר נבשל
בו מאכלינו – ובכן אפוא נראה כי המלח איננו אחד מאבות היסודות ולכן נוכל
להחליט כי לא נטל על הבורא לברוא אותו, ואולם אל נא יהיה דבר עם לבב הקורא
לחשוב כי הנתריום לא יצלח כי אם לעשות ממנו את המלח לבד. או כי החלאר גם
הוא לא יצלח כי אם למלח לבד. כי עוד מעט והקורא יראה את כל רבי ההרכבות ואת
כל החמרים הנעשים בחברנו את הנתריום או את החלאָר אל יסודות אחרים לעשות
מהם חמרים חמרים שונים פעם בכה ופעם בכה ־; וכמוהם כן משפט כל ששים וחמשת
אבות היסודות, כי בכל פעם אשר יתחברו אל היסוד האחד או אל השני יקבלו בכל
פעם צורה חדשה וריח חדש וטעם חדש, ולא ידמה עוד החמר אל צורתו אשר היתה לו
לפנים או אל ריחו וטעמו ברב או במעט, – אבל ההתחברות החימית מה
היא?

הבה נא ונראה: כל ששים וחמשת היסודות הפשוטים הנקראים גם
בשם ״אבות היסודות״ (אורשטאָפֿפֿע) תכונה להם וטבע להם להוציא ולמלט כח
מושך אדיר וחזק מקרב כל חלק דק אשר בם, ובהיות הדבר עשוי כמשפט, יצא הכח
המושך הזה לפעלו למשוך את כל חלק וחלק דק אשר לגוף שני, עד אשר יתחברו שני
גופי היסודות יחד ויהיו לגוף שלישי חדש אשר על פי רב אין לגוף החדש הזה כל
דמות וכל דמיון אל אבותיו השנים, – לנטיה הזאת אשר לכל אחד ואחד מאבות
היסודות, קראו ההכמים בספריהם ״קרבה״ או ״התקרבות״ ויאמרו למשל, כי בין
היסוד החמוצי והגחלים נמצאה ״התקרבות״ להתחבר יחדו בדרך חימית להיות
לחמצי־גחלים – ואולם אנחנו לרגל המלאכה אשר לפנינו נשָׁמר ונזהר לבלתי בטא
מבטאים כאלה המביאים לידי משנה, כי יש אשר יאמין הקורא כי נמצאה התקרבות
בין שני היסודות המתחברים והם דומים איש אל רעהו בצביונם או בערכם או
בתכונתם ולכן הם מתחברים, תחת אשר החימיה תורה אותנו את ההפך מן הקצה אל
הקצה, לאמר: כאשר ישונו וכאשר יבדלו שני יסודות בדמותם ובתכונתם ובמראם
ובצביונם, כן ימהרו וכן יחישו להתחבר יחדו התחברות חימית, תחת אשר שני
יסודות דומים כמעט, ימאנו להתחבר, ולפעמים לא נדע כל תחבולה להרכיבם יחד,
אם נחפוץ; למשל, הכסף והברזל דומים מאד בתכונתם והם לא יתחברו התחברות
חימית לעולם, תחת אשר היסוד החמוצי והכסף (מין אויר ומין מתכת) או היסור
החמוצי והברזל (אויר ומתכת) שונים ונבדלים בתכונתם מן הקצה אל הקצה, והם
מתחברים יחדו, כאשר גם הקורא יודע.־ ובכן אחת ראינו: נטיה נטועה בקרב ששים
וחמשת אבות היסודות להתחבר יחדו, ומדי אשר ישונו ויבדלו היסודות האלה איש
מרעהו, כן תרבה וכן תגדל הנטיה הזאת.





ו. מאכֹלת אש.

הלא בא מועד לראות ולדעת עתה את התחבולות הדרושות לדבר, למען אשר יתחבר היסוד החמוצי אל יסודות אחרים.

הן לא יאמין הקורא כי ברגע אשר אך נניח את אחד היסודות על
פני משנהו, יצלח חפצנו בידנו לחברם יחד התחברות חימית; הן גם בא רעיון אל
לבו כי דרושות לנו גם תחבולות עשויות לדבר, למען אשר תצא ההתחברות
לפעולות אדם, ולא על פי ההנחה לבד אשר נניחם יחד. נצליח – ומה תהיינה אפוא
התחבולות האלה? אכן אמת נכון הדבר אשר אמרנו כי היסוד החמוצי והגחלים
מתחברים יחדו להיות לחמצי־גחלים, ואולם תחבולה אחת דרושה לדבר הזה להוציא
את ההרכבה לפעולה, והיא, להדליק ולהבעיר את הגחלת עד אשר תחם ותתלהט עד
מעלת החום הנחוצה ואז אך אז תצא ההתחברות לאור. – כמשפט היסוד הזה כן
משפט היסודות האחרים אשר יתחברו אל היסוד החמוצי, כי יש אשר הגפרית תשכב
למעצבה ימים וחדשים רבים והיסוד החמוצי לא יאספנה תחת צל כנפיו לאכול אותה
כליל, עד אם נבעיר את הגפרית מעט ואז יבוא בה חום עד כדי מעלה הראויה לדבר
וההרכבה תקום ותהיה כרגע – ולמען הבין מראות רבים אשר נראה אותם יום יום,
נטל על הקורא להבין את הדברים האלה באר היטב לבלתי קנות לו כל מושג
שוא:

איכה ידליקו גחלים בוערות אחדות אשר בתנור את כל העצים
הרבים הערוכים בו להפוך גם אותם ולעשותם לגחלים בוערות? מה נטל עלינו לעשות
לעצור בעד האש לבלתי תכבה? – הלא אך דבר כמשפט: הגחלים הלוהטות אשר על פני
העצים, הביאו אל תוך העצים האלה מעלות חום גדול והחום הגדול הזה הביא את
העצים, שהם גם הם אך יסוד־גחלים הם, לידי ההתחברות להתחבר אל היסוד החמוצי
אשר בקרב אויר התנור, ובזאת תקום התבערה ותהיה למאכלת אש; ואולם דרוש לנו
בכל פעם ופעם יסוד חמוצי חדש להביאו אל תוך התנור תחת הישן אשר נשרף, למען
אשר לא תכבה האש פתאם כאשר יחסר היסוד החמוצי, ולכן כל איש יודע כי בעשותנו
את התנורים נטל עלינו לעשות להם פתח פתוח היוצא אל ארְבּת העשן המכוסה
בגליון ברזל, ואנחנו נפתח את הגליון הזה למען אשר יצא האויר החם דרך בו
החוצה, וגליון שני נעשה בדלת התנור למען אשר נפתח אותו ונכניס על פיו כפעם
בפעם זרם יסוד המוצי חדש מקרב האויר אשר בחוץ, והוא יתחבר אל הגחלים הלוך
והתחבר לבלתי תת את האש לכבות; ואולם אם אך נעצור מעט בעד האור הבא מן החוץ
לבלתי בוא אל התנור, תכבה האש פתאם אחרי אשר היסור החמוצי חדל מקרב התנור,
והגחלת לא תבער בלתי אם בהנתן לה יסוד חמוצי כנפשה שׂבעה; ולכן נראה כי
התנורים הכי טובים הם התנורים אשר להם פתח פתוח לרוחה למען החליף כח כפעם
בפעם ולמען הביא את היסוד החמוצי הלוך והביא אל הגחלים; ולכן גם המבשלת אשר
תבשל את מאכלינו נופחת בכל פה באש אשר על האח למען הביא עליו זרם אויר
העוצר בקרבו יסוד חמוצי חדש; ולכן גם חרש־הברזל עושה מלאכתו על פי המפוח
להביא יסוד חמוצי לחזק את ידי ההתחברות החימית אשר יתחבר אל הגחלים למען
אשר תקום ואשר תהיה התבערה, אחרי כי כל תבערה ותבערה היא אך מראה ההרכבה
בהתחבר היסוד החמוצי אל אחד היסודות – האם לא נראה אפוא כי כל איש ואיש
עושה מלאכתו בשדה החימיה, והוא לא יראה ולא ידע?





ז. תורת החימיה בדבר מאכלת האש

מה זאת מאכלת אש? – החימיה הקימה את המשפט החרוץ לאמר:
מאכלת האש היא אך מלאכה חימית ככל המלאכות החימיות אשר נדע, והאש היא אך
מראה פני המלאכה ההיא! כי יש אשר נדליק את הנר או את המנורה או את גזר
העץ, והדליקה הזאת איננה כל דבר כי אם התחברות היסוד החמוצי אשר באויר אל
החמרים הנדלקים בקרב הנר או בקרב המנורה או בקרב גזר העץ, והיה אם נניח כי
נוכל להוציא רגע את היסוד החמוצי מקרב האויר המקיף את הנר הדולק, יכבה אור
הנר כרגע, וכן אם נציג נר דולק על השלחן ונשים עליו צלוחית ריקה, ילך כרגע
אור הנר הלוך ורפה עד כבותו כליל, כי הדליקה הזאת היא אך המראה הנראה
לעינים ברגע היות התחברות החמר הבוער עם היסוד החמוצי אשר באויר, ולו צלח
חפצנו בידנו למצוא תחבולה אשר על פיה נוכל להוציא את היסוד החמוצי מקרב
האויר המקיף אותנו, בכל עת שנחפוץ, אז עצרנו כח לכבות כרגע את כל אש ואש
אשר תאחז באחד הבתים, כי אז הוצאנו את כל היסוד החמוצי מקרב האויר המקיף את
מקום הדליקה והאש כבתה.1 – ובכן אפוא נראה כי
החום והאור אשר לאש הם אך מראות המלאכה החימית; והיה אם יבדוק איש את
להב הנר הבוער ימצא גם בו רב תורה ומחקר: במקום אשר יתחבר הלהב אל היסוד
החמוצי המקיף אותו – לאמר, במקום המעטפה החיצונית אשר ללהב – שם יתחמם ויגה
הלהב עד מאד, תחת אשר בקרבו פנימה במקום אשר היסוד החמוצי יחדור אליו אך
מעט, שם ימעט וידל חום הלהב ונגהו עד מאד; וכן אם יגיש איש שחיף־עץ אל תוך
הלהב, יראה כי תוכו לא יֵחר ואך בשתי כנפיו יבער, והיה אם ביד חרוצים ימהר
להוציא את השחיף מתוך הלהבה בעוד מועד, יראה כי אך שתי קצות הלהב אחזו את
השחיף להדליקו תחת אשר מרכז הלהב לא נגע בו לרעה –. זאת תורת האמת אשר תצא
לנו מזה, כי מדי אשר ימהר ואשר יחיש אחד החברים להתחבר אל היסוד החמוצי, כן
יגדל וכן יחזק החום היוצא ממנו, ומדי אשר יפגר וירפה החמר להתחבר אל היסוד
החמוצי, כן יצער כן ידל החום אשר יֵצא מבטנו.

הלא רואות עיניך עתה את שרש הדבר מדוע זה נמצא אפוא כי
התנורים אשר העץ בוער בהם לאטו יחממו את החדר אך על יד על יד גם אם לא נסיר
את האש מקרבם עד עולם, תהת אשר התנורים המבעירים את העץ חיש מהר יחממו את
החדר מאד, הלא אך יען כי התנורים אשר פתחם הקטן איננו פתוח לרוחה, לא יעצרו
כה להכניס אל קרבו יסוד חמוצי חדש כפעם בפעם ולכן גם הלהבה אשר בקרבם איננה
אוצרת די חום, תחת אשר התנורים שפתחם עשוי בטוב טעם, ימהרו להכניס מרגע
לרגע יסוד חמוצי חדש, והוא ירבה את חום הלהבת, והחום הזה יוצא לחמם את החדר
אחרי אשר נסגר הגליון אשר על פני ארבת העשן. – אכן גדולים מעשי היסוד
החמוצי החדש המובא אל פני האש מרגע לרגע, כי גם חמרים חמרים רבים אשר בלעדו
לא יבערו ולא ישרפו, יעלו על ידיו על המוקד: אם נשאל את פי המבשלת על אדות
האש ומשפטה, תענה ותאמר לנו, כי ברפות יד האש מליקוד כתקונה, אז יעלה עשן
רב ועצום מאד על פני החדר לעור ולסמא את העינים, וברגע אשר תפח בה בפה מלא,
יחדל העשן פתאם, ואש גדולה תאחז אותו פתאם בארבע כנפיו – אך אי איפה נדד
הלך העשן ברגע אשר נפחה? הלא אך כי העשן גם הוא הנהו אך גחלת דקה מאד
הנחלקת לאלפי חלקים דקים והיא עולה למעלה על פי החום הנושא אותה למרום,
יהיה בנפוח איש באש, יבוא יסור חמוצי אל תוך האש והוא יוסיף חום על החום,
ובקרב החום הזה תתחבר הגחלת הדקה – שהיא העשן – אל היסוד החמוצי להיות יחדו
ללהב לוהט ומרהיב עין, ואולם ברגע אשר נוציא את היסוד החמוצי ממנו, תצא
הנחלת הרקה בבלי כל יקוד ובדמות מראה עשן לעלות למעלה ותהי לפיח השחור
המכסה את הארובה כפעם בפעם.

גם בשימנו לב אל קנה־הזכוכית הסובב את המנורה נראה כדבר
הזה: מדוע יבער אור המנורה קודר וכהה ומעלה פיח אם נסיר רגע את הקנה
מלפניו, ומדוע ישוב לטהרו ולזהרו ולאורו הבהיר ברגע אשר נשיב את הקנה
להושיבו על פני המנורה? הלא אך יען כי משפט הקנה הוא כמשפט המפוח, לא שונה
ממנו דבר: הקנה פתוח לרוחה גם ממעל וגם מתחת; האויר החם העולה מן הלהבה
יוצא כפעם בפעם מלמעלה, ואויר חרש מן החוץ האוצר בקרבו את היסוד החמוצי
יבוא כפעם בפעם מלמטה, ולכן יקום ויהיה חום נאדר ועצום בקרב הלהב, והחום
הזה די־אונים הוא להבעיר גם את הפיח השחור בהתחברו גם הוא עם היסוד החמוצי,
ולכן תקום לעינינו להבה יפה וחמה המרהבת בת עין; והיה ברגע אשר נסיר את
הקנה מעל פניה, יחרל הזרם החדש מבוא כתקונו, ואז יעלה חלק גדול מן החמר
הבוער בדמות פיח למעלה, ונפל ממנו רב.





ח. יד החימיה בכֹל:

הלא ראית קורא מקשיב כי לא נטל עלינו ללכת בגדולות
ובנפלאות לבקש ולדרוש לנו משם את החימיה ופעולותיה, אחרי כי בכל מקום ומקום
אשר אליו מועדות פנינו, שם יושבת החימיה על האבנים ועושה את מעשיה, וגם
המבשלת אשר תשיק את האש אשר על האח עושה תמיד במלאכת החימיה לחבר את
יסוד־הגחלים כפעם בפעם עם היסוד החמוצי ולהראות לנו את המראה החימי אשר
פינו יקרא לו שם ״אש״ – אך מה תהיינה אפוא תוצאות ההרכבה ההיא?

תוצאות ההתחברות אשר התחברו היסוד החמוצי ויסוד־הגחלים גם
יחד היו לחמצי־גחלים אחרי כלות מלאכת הבערה, כי התחברו שני היסודות
האלה ויהיו למין אויר חדש, וכל תנור ותנור וכל הכירים וכל אח אשר תחת האש,
כלם המה אך בתי־חרשת ובתי־מלאכה חימיים אשר שם יעשו ויפעלו במלאכת כפים
להוציא את היסוד החימי ״חמצי־גחלים״ לפעולות אדם; אכן רב אדם לא ידע את
הדבר הזה, ולכן גם מפגע ואסון יקומו לפעמים לרגלו.– חמצי־הגחלים הם מין
אויר אשר אין להם כל צבע וכמעט גם כל ריח אין לו ובם לא יחיה כל איש; והיה
אם נביא את אחד בעלי־החיים אל תוך כלי אשר אצורים בקרבו אך חמצי־גחלים לבד,
אז ימות שם כרגע בשים האויר הזה מחנק לצוארו, אחרי כי נחוץ לכל חי וחי
לשאַף אל קרבו גם יסוד חמוצי, כאשר נראה הלאה, ואחרי כי בחמצי הגחלים מעורב
היסוד החמוצי עם יסוד־הגחלים, והוא לא יצלח להביא את הפעולה הדרושה לריאה
אשר לבעלי חיים, לכן ימותו בעלי החיים כרגע בחניקה, אחרי כי האויר הזה נחשב
לו כאלו לא היה כל אויר סביב לו; ובכן נראה כי חמצי־הגחלים הם מין אויר
אשר בכנפיהם צרור כל רע וכל אסון, ולכן ניטיב מאד אם נוציא אותם עם העשן
ועם האויר הלוהט דרך הארובה, והם יוצאים שמה כפעם בפעם, אם כי משקלם יכבד
הרבה ממשקל האויר המצוי.

אך עוד רעים מהם שבעתים הם חמצי־הגחלים אשר לא הגיעו עוד
לשלמותם, הנקראים בשם ״אויר יסוד חמוצי וגחלת״ (קאָהלענאָקסיד גאז), כי
בחמצי־הגחלים שנשלמו כל צרכם, אצורים תמיד שני חלקים יסוד חמוצי לעמת חלק
אחד יסוד־גחלים, תחת אשר בחמצי הגחלים שלא נשלמו, אצורה מכסת יסוד חמוצי בד
בבד כמכסת יסוד־הגחלים אשר בם, והם פועלים פעולת רעל ממית בבואם אל תוך
הריאה אשר לכל נפש חיה. – אם נשיק את התנור אשר פתח פתוח לרוחה אין לו, אז
יולדו בראשונה חמצי הגחלים שאינם נשלמים כל צרכם, אחרי כי לא נכנס אל תוך
התנור יסוד חמוצי די לעשות ולהשלים את חמצי־הגחלים כראוי; והיה אם נסגור את
הגליון אשר על פני הארובה בטרם מועד, אז ימלא אויר־הגחלים הרע הזה את כל
התנור ואחרי כן יזרום ויחדור אל תוך החדר להיות לפוקה ולמכשול, ובהיותו כבר
מן האויר המצוי, ירד לו בראשונה ארצה, ובצאת מרגע לרגע מן התנור אויר חדש
ונשחת כזה, ילך הלוך וגאה מרצפת החדר עד למעלה, וסכנה עצומה צרורה בכנפיו;
כי אחרי אשר ישאף איש ממנו רגעים אחרים ומתה נפשו בגללו אחרי שימו מחנק
לצוארו; ואולם הסכנה תבוא לפעמים בדרך אשר אנשים רבים לא יבינוהו: יש אשר
נראה כי האנשים היושבים על כסאותם אל השלחן, נשארים שלוים ושאננים ולא היו
בכל רע, תחת אשר הילדים המשחקים על פני רצפת הבית נפלו פתאם אחור וימותו
ברעל האויר ההוא; ומדוע? הלא אך באשר כי האויר הממית התפשט בראשונה על פני
הרצפה ועד מקום היושבים קוממיות עוד טרם בא; יש אשר נראה כי במרתף של יין
אשר שם יתחמץ משקה הרבה ומוליד חמצי־גחלים, שם נותרו האנשים ההולכים
קוממיות שלוים ושקטים ולא היתה בם יד האויר לרעה, תחת אשר אלה שהשתחוו
והשתוחחו ארצה, נגפו פתאום וימותו ברעל הנורא ההוא; ויש אשר יזרום האויר
הנשחת ההוא מקרב סלעי האדמה וסדקיה, וירד ויתפשט בקרקע העמקים אשר להם קרא
שֵׁם עמק רפאים או עמק הרעל, כי לא יעלה מתוכם איש וחי. – בקרבת העיר
נעאפאל נמצאה המערה הנודעת בשם,מערת הכלבים' ושם גם שם אצורים חמצי־גחלים
למכביר, והיה האנשים הנכנסים בה בשלום יוצאים ממנה בשלום, תחת אשר הכלבים
שראשם קרוב אל הקרקע, ימותו ברגע אשר אך יפעל הרעל את פעולתו הרעה בפני
הריאה אשר בקרבם.

הנה העברנו לעין הקורא את כל הדברים האלה, למען דעת כי כל
תנור ותנור הוא בית־מלאכה להכנת המצי־הגחלים או לקיטור הגחלים הנשחת, וגם
את כל דברי האסונות וזעקתם ערכנו לפניו למען יראה מה נחוץ לכל איש ואיש
לדעת את הדברים האלה די ברור, למען חייו וארך ימיו – ואף גם זאת נוסיף עתה
כי לפעמים ישער איש בנפשו כי סגר את דלת התנור טרם בא מועד, ואז בבואו
לבדוק את האויר אשר בחדר, לא יבדוק את האויר אשר ממעל לו כי אם את האויר
אשר על פני הרצפה, כי משם למות תוצאות.





ט. מהלך היסוד החמוצי בקרב גוף האדם

היאמין הקורא כי לא אך סביב לנו כי אם גם בקרבנו
פנימה לא תחדל החימיה רגע מעשות את מעשיה, וכי ברגע אשר תחדל, יחדלו גם
חיינו? היאמין אפוא כי מלאכת התנור ומעשיו החימיים נראים ונעשים גם בגופנו?
– הלא פלא הוא ויהי לפלא! משפט גופנו הוא כמשפט התנור, לא שונה דבר, ועל פי
כל נשימה ונשימה אשר ישאף איש מן האויר, ישיק את גופו כאשר ישיק איש את
התנור, ועל פי כל פליטה ופליטה אשר יפליט בנשימתו יפתח את דלת התנור הנפלא
הזה להוציא החוצה את האויר הנאכל – וזה כל האדם! הלא ידעת לך, קורא מקשיב,
כי הנשימה והפליטה נחוצות הן מאד לכל איש ואיש ובלעדיהן לא יהיה ולא יחיה,
אך הידעת גם את שרש הדבר החרוץ הזה? – החיים הם מלאכה חימית: כל איש חי
נאלץ להביא רגע רגע יסוד המוצי חדש אל קרבו, לחלקו ולהפיצו אל כל רוח אשר
בקרבו, לעשות ממנו את ההרכבה הדרושה לחיינו, ואת היסוד החמוצי הנחוץ הזה,
נשאף אל קרבנו על פי כל נשימה ונשימה, והיה בכל פעם אשר נשאף רוח אל קרבנו,
יתפשט ארון־הלב והריאה תמלא אויר כעין המפוח, ואחרי כי חמישית כל אויר
ואויר היא יסור חמוצי, לכן נראה כי יבוא היסוד החמוצי אל קרבנו לחיותנו
כיום הזה; אבל גם הוא לא יושיענו תשועה גדולה, אם לא יתפרד לחדור אל כל חלק
וחלק אשר בגופנו, אל העין ואל המוח, ואל העורקים אל העצמים ואל כל מקום
ומקום אשר בנו, ולכן יוצא הדם לקראתו מקרב המחלקה האחת אשר ללב, לבוא אל
הריאה, ושם יתחבר עם היסוד החמוצי לשאת אותו בכנפיו ולשוב אתו אל מחלקה
שנית אשר ללב, ואז ילחץ הלב במחלקתו האחת אל קירותיו עד אשר יצא הדם המחבר
עם היסוד החמוצי אל גידי־הרפק, והגידים האלה בהיותם סבוכים ומשורגים בקרב
כל חלקי הגוף, יביאו את היסוד החמוצי – עם הדם – אל כל חלק וחלק, וכן יתפשט
היסוד החמוצי הזה בקרב כל הגוף. – אך אם ככה הוא, הלא יאמין המאמין, כי
כאשר צלח חפצנו בידנו להכניס אל קרבנו את היסוד החמוצי להקימנו ולהיותנו,
אז נשלמה כל המלאכה ולא נטל עלינו עוד לשוב ולשאף אויר מחדש – האם לא כן?
אכן אנחנו נראה את ההפך: כמשפט התנור אשר נטל עלינו להכניס אליו בכל פעם
ופעם יסוד חמוצי חדש מקרוב, אחרי כי היסוד החמוצי שהיה, נאכל יחד עם הגחלים
ויהי לחמצי־גחלים, כן משפט היסוד החמוצי אשר נשאף אל קרבנו, כי הוא גם הוא
מתחבר אל יסוד הגחלים אשר בקרבנו בכל חלק וחלק
ומוליד חמצי־גחלים, וחמצי־הגחלים האלה נדחפים ויוצאים גם עתה במלאכת הדם,
כי הדם הולך סובב בדרך אחרת על פי כלי הדם עד שובו אל הלב, ומשם נדחף ובא
אל הריאה, ובכל רגע ורגע אשר נפליט את האויר מקרבנו בנשימתנו, יוצאים להם
חמצי הגחלים להבדל ממנו.

ובכן הלא רואות עיניך כי המעשה החימי המָראה לך בזה
לראשי חקותיו, בנשימת האויר ופליטתו, דומה אל המלאכה הנעשה באש אשר בקרב
התנור; משפט התנור כמשפט הגוף לשאף אל קרבם יסוד חמוצי הלוך ושאוף; היסוד
החמוצי מתחבר בקרב התנור ובקרב הגוף גם יחד אל יסוד־הגחלים להיות
לחמצי־גחלים, וגם פה וגם שם נדחפים חמצי־הגחלים האלה לצאת החוצה – אכן עוד
מעט וראינו כי לא אך במלאכתם נשתוו, כי אם גם במטרתם, כי כמטרת המלאכה
החימית להחם את התנור, כן מטרתה להחם גם את גופנו, ונשימת הרוח נחוצה
להתחממות גופתנו, כנשיבת הרוח הנחוצה לתנור למען אשר יחממוהו, ואנחנו עוד
מעט וראינו את הדבר הזה.





י. הנשימה וההשׂקה

הלא אמרנו כי נשימת הרוח תוליד בקרב גוף האדם את החום,
כאשר תוליד ההשקה את החום בקרב התנור – אך ההבינות למרי אל מה ירזמון מלינו
אלה?

בקרב גוף כל אדם עצורה מעלת חום ידועה, והיא לא תשונה
בהיות קיץ או חרף ובהיות חום או קור, כי תמיד נמצא בגוף האדם את החום הזה
עד כדי 29 מעלות; והיה אם יבוא יום ומעלת החום הזאת תשנה את פניה, אם לעלות
ואם לרדת, נדע כי האיש ההוא חולה הוא, וכל אסון וכל פגע יבואו לרגלי התמורה
וגם המות יוצא לפעמים חוצץ לרגליה; אכן אות הוא כי כל איש הבריא־אולם האוכל
ושואף רוח כמשפט, בו לא פשעו סדרי מעלות החום האמורות ותמימות הן אתו. – כל
החֵלב אשר יאכל האדם ואשר יגיח אל קרבו, וכן כל החמרים אשר יהפכו בקרבו
לחֵלב, כל אלה לא יעשו דבר בלתי אם יחזיקו את מעלות החום האמורות על מכונן,
אחרי כי כל חֵלב וחלב נעשים אך על פי יסוד־גחלים ומים, ויסוד־הגחלים הזה
הוא הוא החמר אשר אותו נשיק באש, (תחת אשר המים יביאו על פי רב את ההתקררות
על ידי הזעה), והיה כאשר נשאף רוח ונבלע אל קרבנו את היסוד החמוצי, יתחבר
היסוד החמוצי הזה עם יסוד־הגחלים האמור, להיות יחדו לחמצי־גחלים המולידים
את החום, כמשפט חמצי־הגחלים אשר בתנור המולידים גם הם את החום אשר שם. –
אכן לרגלי הדברים האלה נשכיל ונבין גם למראות אחרים אשר יעלמו מעינינו
בלעדיהם: מה שרש לדבר כי בחרף נעצר כח לאכול הרבה יתר מאשר נאכל בקיץ, וגם
מאכלים שמנים ימתקו לחכנו בימות הגשמים הרבה יתר מאשר ימתקו לנו בימות
החמה? – הלא אך יען כי בימי החרף יתקרר גופנו חיש מהר מאד, ונטל עלינו לשאף
ולנשום רוח רב למען אשר נתחמם; ואולם למען אשר נוכל לנשוב ולשאף הרבה, דרוש
לנו בקרב גופנו פנימה יסוד־גחלים הרבה, ולכן נאכל אז את כל שמן ואת כל דשן
ואכילתנו אכילה גדולה היא, ולפי הדברים האלה לא נתפלא עוד בראותנו כי
האנשים המסתופפים בארצות הקרח אשר בצפון, ישתו שמן עטרן בתאות נפש ואוכלים
כל חלב וכל דשן וגם לא יבצר מהם לאכול נרות־חלב בנפש תחת אשר אנשי הדרום
היושבים בארצות החמות יאכלו בשר אך מעט, וכל שמן וכל דשן לזרא להם, פגול לא
ירצה. – אך מדוע זה נראה כי האיש אשר הסכן הסכין לשבת כל היום על פני כסאו
יאכל אך מעט? הלא אך יען כי בשבתו כל היום על מושבו ישאף אל קרבו רוח אך
מעט ולכן תמעט גם מכסת יסוד־הגחלים אשר בו, ועל כן לא יאכל כי אם מעט,
ואולם איש כזה יתאונן תמיד כי קר לו, תחת אשר האיש ההולך והמתנועע כל היום,
יחוש תמיד כי חם לו והוא שואף אל קרבו אויר רב ואכילתו גם הוא אכילה גדולה
היא. – הלא תראה אפוא הקורא כי האכילה והנשימה אחיות להחם את הגוף, כמו
העצים אשר נשיק בם את תנורינו, והנשיבה אשר נשיב ונפיח בם, למען החם
אותם.

אך האם לא ישאל אפוא השואל: אי איפה נמצא את האש בקרב
גופנו, כדמות האש אשר נמצא בקרב התנור, למען הוציא את חמצי־הגחלים על פי
היסוד החמוצי ויסוד־הגחלים גם יחד? – אכן הלא יזכור הקורא כי אחת אמרנו
לאמר: האש איננה דבר מיוחד הנולד על פי מלאכת החימיה, כי אם מראה בלבד
הנולד על ברכי ההתחברות אשר לשני היסודות; ועל פי הדרך הזה נוכל לבאר לנו
את כל ונוכחת: חק נצב וקים נתנה לנו החימיה כי בכל פעם ופעם אשר שני חמרים
יתחברו יחדו, תקום ההתחברות הזאת אך לרגלי השנויים הבאים במעלות החום,
ואנחנו הלא נראה פעמים רבות כי יקום חום גדול לרגלי מלאכה חימית וכל אש לא
תהיה; כי ננסה נא ונקח לנו מעט חמצי־גפרית קרים ונשימם אל תוך צלוחית מלאה
מים קרים, ונראה לתמהון לבנו כי יתחממו ויתלהטו שני אלה יחדו עד אשר לפעמים
תתפוצץ גם הצלוחית לרסיסים; וגם אם נעשה את הנסיון הזה בכלי חרש ונמשש בו
בידינו, נדמה רגע כי נמצאים בכלי ההוא מים חמים למאד, ואנחנו הלא ידענו
ברור היטב כי גם המים וגם חמצי־הגפרית קרים היו, ואך ברגע אשר התערבו יחד,
קם החום העצום הזה, אם נשפוך מים קרים על פני שיד אשר איננו שרוף, תקום
לעינינו בערה גדולה ברעש ובסער, וכל אש לא תֵראה ולא תמצֵא; והדברים האלה
יורונו למדי, כי יש אשר יקום חום לרגלי מעשי חימי גם מבלעדי כל אש בוערת,
ואנחנו לרגל המלאכה אשר לפנינו עוד נשית על הנסיונות האלה נוספות, ובעיניך
תראה כי יהיה כדבר הזה לרגלי כל מלאכה ומלאכה חימית היוצאת לפעולות
אדם.





יא. החום החימי

כמעט כל המלאכות והמעשים החימיים מולידים חום בהעשותם,
והחום הזה יוצא למראה עינים אם מעט ואם הרבה, אם ביד חזקה ואם רפה, הכל לפי
היסודות השונים ואפני התחברותם; וזאת תורת החום הזה: ששים וחמשת אבות
היסודות האמורים נוטים תמיד להתחבר יחדו איש אל אחיו, ואולם שונה מאד משפט
הנטיה הזאת לפי כל אחד ואחד; אם נקח למופת את היסוד החמוצי ואת המתכת
הנקראה בשם קאליום, נראה כי כה ימהרו וכה יחישו להתחבר יחדו, עד כי יבצר
ממנו להשיג את הקאליום נקי מכל יסוד חמוצי זולתי בקרב שמן האבנים
(oleum petrae) לבד, תחת אשר בפנותנו אל הזהב נמצא
כי נטית היסוד החמוצי להתחבר אליו דלה ורפה היא למאד כי ישכב הזהב באויר לח
כל הימים וכל חלודה לא תעלה עליו, יען כי היסוד החמוצי אשר בתוך האויר לא
יתחבר אליו; הברזל או הצינק ממהרים מן הזהב להתחבר איש איש אל היסוד
החמוצי, והיה כשכב הברזל ימים אחדים באויר לח, תעלה עליו מעטפה אדומה אשר
נקראנה בשם חלודה, ואם הצינק ישכב, תעלה עליו מעטפה לבנה ושחופה אשר נקראנה
בשם אקסיד־של־צינק (חבור צינק ויסוד חמוצי); לכן אחת היא אשר ראו החכמים:
היסוד החמוצי והקאליום נוטים נטיה עזה מאד להתחבר יחדו; היסוד החמוצי
והברזל נוטים גם הם להתחבר, אבל לא כמשפט הראשון; היסוד החמוצי והצינק
נוטים להתחבר עוד מעט מהם; ואולם היסוד החמוצי והזהב נוטים להתחבר אך מעט
מעט ובעמל הרבה. – אכן בדבר החום נראה כדבר הזה; אם תהיה ההתחברות אשר לשני
חמרים עזה וחזקה מאד – כהתחברות היסוד החמוצי והקאליום אז יקום גם חום עצום
ורב מאד עד אשר יהיה לפעמים גם למאכלת אש וללהבת גדולה לאכול על כל
סביבותיה, תחת אשר בהיות ההתחברות קלה ודלה, יהיה גם החום מעט ודל, ולפעמים
לא תשורנו כל עין וכל איש לא ירגש ולא יחוש אותו.

הבה נא ונראה: אם נטיל נתח מתכת קאליום אל תוך קערה מלאה
מים, נראה כי יגזור הקאליום את המים לגזרים, בהיות נטיתו להתחבר אל היסוד
החמוצי אשר בקרב המים עזה וחזקה עד למאד, ולרגלי נטיתו הגדולה הזאת יתחמם
ויתלהט עד מאד ועינינו תראינה כדור־קאליום קטן אשר מאז מעולם היה קר כקרח,
והוא הפך פתאם להיות לוהט בבואו אל תוך המים; ואולם ברגע אשר יקרע הקאליום
את היסוד החמוצי מיד המים ויסוד המים ישאר ערירי אז יעלה יסוד המים לבדו
מקרב המים הלוך ועלה משפטו כמשפט אויר בוער – כי על כן נקח אותו להיות לנו
גם למאור – יתלהט גם הוא לרגל כדור הקאליום, ועינינו תראינה את המחזה היפה
יסוד המים בוער באש ומתכת הקאליום לוהטת בקרב המים על כל סביבותיה. –אם לא
ידעת לך, הקורא, את כלי־האש על פי הטבילה אשר השתמשו בו אבותיך תחת
עצי־השרפה על פי השפשוף אשר עשינו לנו אנחנו, שאל נא את פיהם ויגידוך:
המה לקחו להם שחיפי עץ דקים וימרחו על ראשיהם משחת גפרית וקאלי הנחמץ
בחלאָר, שתכונתו היא להאציל ולהפליט מקרבו יסוד חמוצי הרבה ברגע אשר יתחמץ
ואשר יגזור כל חמר שני לגזרים, והיה בהגיעם אותו אל חמצי־גפרית, ותהי
התחברות הקאלי עם חמצי־הגפרית כה עזה וכה גדולה עד כי התעורר לרגלה חום
גדול עד מאד; ולכן כאשר לקחו שחיף עץ העשוי כמשפט הזה ויטבלוהו בתוך צלוחית
כלי־שרפה אשר חמצי־הגפרית עצורים שם, התעורר החום הגדול הזה ויצא חוצץ
לפעלו, ואחרי כי גם היסוד החמוצי יוצא ברגע ההוא לחפשי, לכן קמה גם דלקת
גדולה ותאחז את הגפרית והיא הבעירה את הבערה בראש שחיף העץ –

הלא מעטים ודלים הם הדברים אשר ערכנו פה לפני הקורא, ועוד
חסרנו הרבה לבאר לו את כל המראה באר היטב, ואולם הלא תורה אחת יוצאת לנו
מזה לדעת כי החום הוא תולדות המלאכה החימית וכי לפעמים יהפך החום הזה ויהי
גם לאש בוערת ולפעמים כל מראה אש לא יֵראה ולא ימצא; ולרגלי הדברים האלה
נבין למדי גם את המלאכה החימית הנעשה בקרב גופנו פנימה על פי האכילה
והנשימה, שהן היסוד החמוצי ויסוד־הגחלים, ואת דבר החום הנולד בקרבנו פנימה,
גם אם עינינו לא תראינה כל אש וכל מראה אש.





יב. החימיה אשר יד כל אדם בה

העוד תזכר לך את הנסיון אשר אמרנו בדבר הפֿאָספֿאָר והיסוד
החמוצי? – הפֿאָספֿאָר בהובאו אל תוך בקבוק מלא יסוד חמוצי, התחמץ מעט וביד
חזקה ובעים רוח התלהב ויהי לאש בוערת עד אשר נאכל כליל ולא נותר ממנו שריד
ופליט; ואתה הלא ידעת עתה כי אך החימיה עשתה פה את מעשיה, כי התחבר
הפֿאָספֿאָר אל היסוד החמוצי להוליד את חמצי־הפֿאָספֿאָר העולים למעלה
בדמות ערפל לבן, והאש היא אך החום הנולד על פי המלאכה החימית לרגל ההתחברות
העזה – אך התאמין לך, קורא מקשיב, כי רבי רבבות אנשים עושים יום יום
בלהטיהם את המלאכה החימית הזאת, והם לא ידעו ולא ישימו לב? – במחיר אגורה
אחת תקנה לך כיום הזה אלף עצי־שרפה, וכל עץ ועץ יעלה כרגע בלהב אש בוער
אם אך תשפשף בו על פני שטח בן־גבנונים, ושחיף עץ כזה אשר תבעיר בו את
הציגאר בפיך ותשליכהו ארצה בשאט בנפש, שחיף עץ הזה מלא מפלאות החימיה ורב
מחקר צרור בכנפיו…

הלא אך הצחוק הוא עתה לשמוע את כל מחשבות העמים הקדמונים
אשר חשבו על דבר האש ותולדותיה! יש אשר אמרו כי אך קסם וכשפים היא, יש אשר
עבדו לה וישתחוו לקראתה ויחשבוה לקדש קדשים, ויש אשר משל משלו עליה ותהי
בעיניהם כחידה סתומה! היונים הקדמונים אשר עליהם אמרו מאז מעולם כי עם חכם
ונבון הוא, היונים האלה הרו והגו על אדות האש כל זר וכל פלא ולא ידעו את
המעשה אשר יעשו אותה ולא ידעו צאת ובוא בה, עד כי בקראנו את שיריהם הנפלאים
נמצא כתוב כי בא בן האלים ויגביה עוף ויגנוב שביב אש מעל פני מזבח השמים
ויתנהו לבן האדם למען אשר יבעיר בו את האש הראשונה. ומני אז היתה לנחלה לכל
האדם. – בימים ההם נטל על כל איש להצפין אתו גחלים בוערות למען היותן בידו
לעת מצוא לקחת אש מהן, ואף גם זאת בהקימם את היכליהם ואת בתי קדשיהם העלו
נר תמיד בתוך ההיכל וכהנים פקדו על האש לעבדה ולשמרה תמיד לבלי תכבה; אחרי
אשר עברו הימים האלה ובני האדם הלכו קדימה, עשו להם כלי־אש על פי ברזל עשות
ואבן, כי הכו בברזל על פני השפה החדה אשר לאבן קשה הנקראת בשם אבן־אש,
והברזל השתפשף ויפץ מעליו אבק דק בדמות רשמי אש המגביהים עוף, והם הדליקו
את הספוג ויהי לבער; אכן הימים האלה הלכו הלוך ועבור, ועת חדשה אשר נגה לה
באה תחתיהם, כי אחזה החימיה את רסן הממשלה בידה והחוקרים באו עד תכלית האש
וימצאו כי היא אך תולדות כל מלאכה חימית, ויעשו להם כלי־אש שונים למיניהם
אשר היו לבער על פי החימיה, עד כי לא יבצר מהם גם מזמה להוציא אש מפי הכלי
הקטן ברגע אשר אך תעיק אצבע האדם עליו; וכלים כאלה ישא איש איש בצלחתו ואש
יוציא מהם באפס יד אכן לוּ בימים הקדמונים בא איש ובידו צרור עצי־שרפה בתוך
כלי־אש, האם לא רגמו אותו הכהנים באבן ויקראו לו קוסם ומכשף ויעלוהו עולה
כליל על מזבח מדורת אש? ועמים אחרים וגוים אחרים האם לא השתחוו לקראתו
ויקראו לפניו אלהים?! הלא רגש כבוד יבוא עתה בלבנו, ובגאוה ובגדל לבב נביט
על דורנו זה, ובפה מלא נאמר כי גם שחיף־עץ שרפה קטן ודל יביע את תהלת הדרך
הנפלא אשר בו הלך האדם קדימה, ואך בבוז ובשאט נפש נביט על פני החשכים מורדי
האור אשר יאמרו להשיב את האדם אל רבצו ואל בערותו אשר היתה לו, למען הכניעם
אותו תחת רגליהם ולמען הרכיבם המה את נפשם אלופים לראשו!

אך נפן נא עתה אל שחיף עץ השרפה ונחזה בו וננסה אותו:
עץ־השרפה הזה הוא שחיף עץ קטן אשר ראשו טבול בראשונה בגפרית ואחרי כן
בפֿאָספֿאָר; הפֿאָספֿאָר יט מאד להתחבר תמיד אל היסוד החמוצי והיה בשפשפנו
בו על פני כל גוף שאיננו חלוק, יצא חום גדול לפעלו והוא יהיה לעוזר למען
אשר יתחבר הפֿאָספֿאָר עם היסוד החמוצי אשר באויר; אכן על פי ההתחברות הזאת
יושת על החום עוד נוספות חדשות, וכח לו להבעיר גם את הגפרית בהתחבר גם היא
עם היסוד החמוצי אשר באויר, ואולם מעלת החום תגדל ותרבה גם הפעם לעזור
ליסוד־הגחלים האצור בקרב העץ להתחבר גם הוא עם היסוד החמוצי, וחום חדש יוצא
לפעלו והוא ידליק את שחיף העץ והיה לבער. – אך עוד מעט וראינו כי שלשה
מעשים חימיים נעשים לעינינו לרגלי העץ הדק ההוא, ולקח טוב ותורה רבה צרורים
בכנפיהם.





יג. מראות החימיה בשחיף עץ שרפה

שלשה מעשים ראינו לרגלי עץ־השרפה ושלש מדות להם: בראשונה
ראינו את חום הפֿאָספֿאָר אשר איננו רב, אחריו ראינו את חום הגפרית הגדול
מן הראשון, ובאחרונה ראינו את חום יסוד הגחלים הגדול מכלם, איש איש אחרי
אשר התחבר אל היסוד החמוצי אשר בקרב האויר. – הפֿאָספֿאָר יתחבר אל
היסוד החמוצי באויר ומוליד חום מעט ודל וגם הלהב העולה ממנו דל הוא מאד, עד
כי נעצר כח לחתות אותו ביד וידנו לא תִכָּוה; והיה אם בחשכה נעביר
עץ־פֿאָספֿאָר על פני כף ידנו, ישאיר אחריו קו נוצץ לעינינו, והקו הזה הוא
הפֿאָספֿאָר המתחבר ברגע ההוא אל היסוד החמוצי באויר, ואשו הבוערת אש רזה
היא ולא תכוה בו כף ידנו; אכן לפעמים נחשוב כי כלה הפֿאָספֿאָר הזה מהיות,
אחרי אשר יחדל הקו מהניץ על פני כף ידנו, ואולם לא כן הדבר אתו, ואך החלק
העליון נשרף ויהי לחמצי־פֿאָספֿאָר, וחמצי־פֿאָספֿאָר אלה כסו את חלק
הפֿאָספֿאָר התחתון אשר על פני ידנו ויעממו רגע את הלהב ואת האש, ואולם
אחרי אשר נשוב ונעביר אצבע על פני קו הפֿאָספֿאָר, ישוב גם הוא שנית להציץ
לעינינו וליקוד במשפט הראשון באש רזה ודלה, יען כי העבירה האצבע את
המצי־הפֿאָספֿאָר ילידי החלק העליון הנשרף, והיסוד החמוצי אשר באויר מצא לו
מקום לחדור עתה אל החלק התחתון של הפֿאָספֿאָר אשר על פני היד, ובהתחברו
אליו תקום השרפה שנית שהיא האש הרזה אשר נראה בדמות קו נוצץ המשוטט לנגד
עינינו בחשכה. – זאת תורת התחברות הפֿאָספֿאָר עם היסוד החמוצי ומשפט החום
והאש אשר יולידו; ואולם האש הזאת לבדה לא תעצר די כח להצית גם את העץ, כי
דלה היא ורזה, ולכן לקחו גם את הגפרית לעזרה והיא תעשה את הנפלאות;
הגפרית נוטה מאד להתחבר אל היסוד החמוצי, והחום המעט אשר השאיר אחריו
הפֿאָספֿאָר די הוא לעזור על יד ההתחברות החדשה הזאת, להוליד חום גדול יתר
מאד, והגפרית תעשה עתה את מעשיה כמעשה אשר ראינו למעלה, בהביאנו את הגפרית
אל הבקבוק המלא יסוד המוצי, וכל מעשה הפֿאָספֿאָר עתה הוא אך להצית את
הגפרית, ואם כי נוכל להצית את הגפרית גם על פי השפשוף לבד, אבל המלאכה
גדולה מאד ועת רבה תאבד לבהלה ולא על נקלה יצלח חפצנו בידנו; ולכן לקחו להם
את הפֿאָספֿאָר לעשותו לפרוזדור לפני הטרקלין; ואולם הגפרית גם היא איננה
בלתי אם פרוזדור לבד, כי גם היא לא תסכון עוד להבעיר אש בוערת להשתמש בה,
ועוד נטל עלינו לקחת לנו גם מין שלישי, והוא יסוד־הגחלים אשר בקרב שחיף
העץ. – הפֿאָספֿאָר לבדו בחמו הדל לא יעצר די כח להצית אש ביסוד־הגחלים,
ולכן כאשר יבעיר הפֿאָספֿאָר את הגפרית, יהיה חום הגפרית יתר גדול מחום
הפֿאָספֿאָר, והחום הזה די כח הוא לצאת לעזר ליסור־הגחלים למען אשר יתחבר
אל היסוד החמוצי אשר באויר, ואז יהיה החום גדול יתר מאד מאשר לפניו,
ולכן יבעיר את הבערה ביתר שאת והאש תאחז גם בשחיף העץ, והוא בוער לפנינו הלוך ובער מן הקצה אל הקצה.

זאת תורת עץ־השרפה לכל משפטיו וחקותיו – אך העוד יזכר לו
הקורא את הנסיונות אשר העברנו לעיניו בראשונה על דבר הבקבוק המלא יסוד
חמוצי, בשימנו אל תוכו פעם גחלים ופעם גפרית ופעם פֿאָספֿאָר? האם לא ראה
כי נשרפה הגחלת ותהי לעינינו לחמצי־גחלים, או כי נשרפה הגפרית ותהי
לחמץ־בן־גפרית, או כי נשרף הפֿאָספֿאָר ויהי לחמצי־פֿאָספֿאָר? האם לא חשב
הקורא בלבו בקראו את הדברים ההם כי תורה עמוקה שמנו לפניו ונתיבות סבוכות?
– אך הלא יראה הקורא עתה כי לא בשמים היא וכי בידיו יעשה את שלש המלאכות
כאחת לרגל עץ־השרפה, כי מבעיר הוא את הפֿאָספֿאָר ואת הגפרית ואת
יסוד־הגחלים, ומבלי שים ונתון אל לב הִנוֹ הוא אֳמן העושה מלאכתו בחימיה
להוליך חמצי־פֿאָספֿאָר וחמץ־בן־גפרית וחמצי־גחלים גם יחד, אם כי בנפשו לא
ידע דבר על אדותיהם, וכל חפצו היה אך להשיק אש ולהצית את הציגאר אשר הביא
אל פיו.





יד. חֹק מחקי החימיה

הנה נסינו להעביר לפני הקורא את מפעלות היסוד החמוצי לראשי
חקותיו ומחלקותיו, ועתה טרם נלך להעביר לפניו גם את יסוד־המים וחקותיו, נטל
עלינו להזכיר בראשונה בשם שני דברים אשר תאוה הם לנפש יודעת; הדבר האחד הוא
חק נצב וקים אשר כל מפעלות מפלאות החימיה נוסדים עליו, והדבר השני הוא
המצאה חדשה אשר מצאו החכמים בעת הזאת לרגלי היסוד החמוצי, ואשר אין קצב
לתוצאותיה הנכבדות אשר תצאנה מבטנה בבוא עת. –

וזאת תורת החק האמור: הלא ידענו כי ששים וחמשת אבות
היסודות החימיים נוטים יחד להתחבר איש אל אחיו פעם בכה ופעם בכה, לפי
האפנים אשר שות שתו עליהם, והנטיה הזאת שונה היא לפי כל אחד ואחד, כי יש
אשר ימהרו שני יסודות להתחבר יחד כמעט אשר יראה איש פני אחיו, ויש אשר
יפגרו ויתנהלו אך בכבדות, יש אשר נטיתם גדולה מאד ויש אשר קטנה היא; ואנחנו
ראינו כי הקאליום יט נטיה עזה וגדולה מאד להתחבר תמיד אל היסוד החמוצי, תחת
אשר הברזל לא יט כמוהו, אם כי התחבר יתחבר גם הוא אל היסוד החמוצי כפעם
בפעם; ואולם אם קטן הדבר הזה לאדם רב, גדול הוא לחוקרי הטבע להכיר תמיד את
תכונת כל יסוד ויסוד ולדעת מי משני יסודות יט יותר להתחבר אל יסוד שלישי
ומי יגבר ממי – כי חק הוא בשדה החימיה לאמר: אם שני יסודות התחברו יחד
התחברות חימית, ובא יסוד שלישי אשר נטייתו להתחבר אל אחד משני אלה גדולה
היא מנטית אחד הוא שונים, אז יקרע השלישי את היסוד ההוא אשר חשקה נפשו
בו מיד רעהו והוא מתחבר אליו בכחו הגדול. – הבה נא ונראה דבר למען היותו
למופת לרבים: הלא כל איש ואיש יודע כי הברזל יעלה לפעמים חלודה והיא מתפשטת
על פני כלו; אך מי הוליד את החלודה? החלודה הזאת היא ילידת ההתחברות אשר
התחבר היסוד החמוצי שבאויר אל פני הברזל, ומחיק ההרכבה הזאת יצא החמר החדש
אשר נקרא לו חלודה, או אשר יקראו לו החכמים בשפתם ״אָקסיד־של־ברזל״ (יסוד
חמוצי המרכב אל ברזל); אבל מה יעשה איש אשר יחפוץ לשוב ולהוציא למענו ברזל
נקי וטהור מן החלודה ההיא? האיש הזה ילך נא ויביא לו אחד היסודות אשר
נטייתו להתחבר אל היסוד החמוצי גדולה גם מנטית הברזל, ואז יתחבר היסוד
השלישי הזה אל היסוד החמוצי, והברזל יוָתָר לבדו ויצא נקי לעיניו; היסוד
השלישי הזה הוא הגחלים! כי אמנם גם הברזל אשר נחצוב לנו בהרי המחצב, לא
נמצא שם בדמות ברזל בברזל אשר נראה יום יום, כי אם בדמות פסלי אבן וגזרים
אדומים וצהובים שהם אך אבני־ברזל אשר היסוד החמוצי התחבר אליהם, והיה
בחפצנו לעשות מהן ברזל כברזל אשר לנו, נטל עלינו להביאן אל תוך כבשן אש
ולתת עליהן גחלים אשר נצית בהן אש, והגחלת הזאת הנוטה נטיה עזה – עזה גם מן
הברזל – להתחבר אל היסוד החמוצי למען היותם לחמצי־גחלים, היא תקרע את היסוד
החמוצי מיד הברזל בהיות החום ותהי לחמצי־גחלים העולים השמימה, והברזל יצא
לעינינו נקי וטהור, וכל חלודה בו אין. –

ובכן נראה כי בהיות לאחד היסודות נטיה גדולה להתחבר אל
יסוד שני, יוכל לפעמים למשוך אליו את היסוד השני הזה גם אם כבר נתן ידו
ליסוד שלישי – ואז נאמר כי עזב היסוד האחד את חיק התחברותו לעלות אל יסוד
שני אשר נטיתו גדולה ועזה מנטית מי־שהיה בן בריתו, כאשר ראינו כי עזב היסוד
החמוצי את חיק התחברותו עם הברזל וילך להתחבר אל הגחלת התחברות
חדשה.

אכן עוד נפלא שבעתים הוא המראה אשר נראה לפעמים, כי שני
מינים העוצרים בקרבם איש איש שני יסודות, והם יחליפו וימירו את יסודותיהם
אלה להתחבר איש איש אל היסוד אשר לרעהו – הבה נא ונראה את הדבר הזה על פי
מופת; המלח אשר נאכל ממנו יום יום, נעשה על פי שני יסודות, על פי הנתריום
והחלאָר; ואם נקח עתה מטיל כסף להתיכו בחמצי־סאלפעטער למען היותו לכסף בן
חמץ סאלפעטרי, נראה כי עינו יהיה כעין המלח, לא שונה דבר; והיה אם נקח לנו
עתה שתי צנצנות מים ונמס בצנצנת האחת את המלח ובצנצנת השנית נמס את הכסף
המותך ואחרי כן נמהול את שני אלה ונְבללם יחד, אז תקום התמורה אשר אמרנו,
כי החלאָר יעזוב את הנתריום ויתחבר אל הכסף, וחמצי־הסאלפעטער יעזבו את הכסף
ויתחברו אל הנתריום, וכן יקומו תחת הנתריום־של־חלאָר והכסף־בן חמץ
הסאלפעטרי שני מינים חדשים שהם כסף־של־חלאָר ונתרון בן חמץ סאלפעטרי. – זאת
תורת החק אשר לשנויי ההרכבות ואשר לתמורת החמרים, והחק הזה הוא אחר האיתנים
אשר עליהם נבנה כל בית החימיה.





טו. חדשה בשדה החימיה

הנה מועדות פנינו עתה, קורא מקשיב, לקראת חדשה אשר מצאו
החוקרים לרגל היסוד החמוצי, והחדשה הזאת עוד טרם התפשטה במחנה העם, ועליה
הם אומרים כי עתידותיה נכבדות ונעלות עד מאד וכי המצאות רבות מבטנה
תצאנה.

זה לנו שנים רבות מאד מיום אשר מצאו החוקרים כי בכל חדר
ששם מכונה עלעקטרית עושה את מעשיה, שם ינדוף ויתפשט ריח זר כריח
הפֿאָספֿאָר, וגם במקומות אשר הברק חלף אותם, גם שם ינדוף ויתפשט הריח הזה;
ויהי כאשר חקרו לדעת את שרש הדבר, הואילו לחלוט כי אך עצביהריח בקרב האף
פנימה התרגשו ויתעוררו על פי העלעקטרית הנודפת, ומפיה היתה שומה כי יחושו
העצבים את הריח הזר ההוא, אכן זה כעשרים שנה והאיש שאֶנביין יצא להוכיח כי
יכול נוכל לברוא בידים את הריח ההוא גם בלעדי כל עלעקטרית; אז קם שאון
במחנה המלומדים, ורבים אמרו לחלוט כי גלה האיש יסוד חדש ביסודות החימיה,
והיסוד החדש הזה הנהו בלול עם האויר, והוא מפיץ לפעמים את ריחו על כל
סביבותיו; ואז בקשו להם גם שמות ויקראו לו אָצאָן. אך מה משפט האָצאָן
הזה ואיככה תעשה אותו בידים? אם תקח לך בד פֿאָספֿאָר ותשים אותו אל בקבוק
רחב המלא מים פושרים עד החצי למען אשר יעמוד בם גם הבד עם החצי להתלחלח
מעט, אז יפרד ריח האָצאן על כל סביבותיו וימלא את מלא רחב כל החדר;
ואולם שונה גם הריח הזה מריח הפֿאָספֿאָר ולו נתכנו עלילות חימיות רבות
ונפלאות. האצאָן יעצר כח להפריד הרכבות חימיות רבות ולשנות צבעים הרבה
ולהלבין פני חמרים רבים אשר לא הלבינו בראשיתם; ואם נקח לנו את אחד החמרים
למופת, יבין הקורא אל מה ירזמון מלינו: חמר אחד יש בעולם אשר עינו כעין
המלח ושמו הוא קאליום־של־יאָד, יען כי מיאָד ומקאליום לקח, ותכונת היעד הזה
היא להפך את כל מיני העמילן (שטארקעמעהל) לצבע תכלת ברגע אשר אך יראו את
פניו; והיה אם נקח מעט קאליום־של־יד ונמרח אותו יחד עם משחת עמילן ונמשח
אותו על פני פס ניר, אז לא יהפך הניר להיות לתכלת, יען כי היאד לא יפעל את
פעולתו כל העת אשר הקאליום נתון בו, ואולם ברגע, אשר נביא את פס הניר הזה
אל תוך חדר אשר ריח אצאָן נודף בו, נראה כי האָצאָן נוטה נטיה עזה מאד
להתחבר אל הקאליום ואז יגרש את היעד מגבולו, והיעד הזה יתחבר אל העמילן,
והוא הנה נהפך פתאם להיות כרגע כעין התכלת על פני פס הניר –; ואנחנו נראה
בזה כי פסות ניר כאלה טובות מאד מאד לגלות על ידן כפעם בפעם לדעת היש אצאָן
בחדר אם אין, כי יש אשר גם אפנו לא יריח מן האצאָן דבר, ופט הניר יכיר אותו
כרגע. – אכן נפלא מאד כח האָצאָן גם להלבין את הצבעים וגם לשנות את
מראיהם2, וגם שיח־התכלת וגם עץ־התכלת וגם
צבע־האינדיגו יתלבנו ויהפכו את צבעם כרגע, ברגע אשר נביא את הגופים הצבועים
אל תוך צלוחית אשר הושם בה מעט אָצאָן. – נוסף על כל אלה נדע כי האָצאָן
נותן את פעולתו גם ביסודות חימיים רבים, והוא יבוא אל החָלב ואל הדם ואל
ריר החלמות לעשות בם שנויים חימיים, וגם בפני המתכת למיניה הרבים יתן את
פעולתו.

הלא דעת לנבון נקל כי לא שקטו החוקרים על מכונם וינסו בדבר
האָצאָן נסיונות לאלפים, וגם חכמת הרפואה קמה הפעם לראות אם לא באו לרגלי
האצאָן הזה המתקומם לפעמים בקרב האויר כל המחלות האיומות אשר לא נדע שחרן
כמו החלי־רע וכדומה; אכן מחקרי הרופאים לא עשו רב פרי, ואך החוקר הבריטאני
גראהאם הצליח להוכיח כי מדי אשר יבאו הימים שבם יתפרץ האָצאן בקרב האויר,
וכל הניר המשוח בעמילן אשר לקאליום־של־יאָד יהפך להיות לתכלת, אז תתעורר גם
המחלה אשר נדענה בשם נזילת־האף ( קאַטאַררה) להשתרר בעים רוח. – אבל
החוקרים בעלי החימיה לא סרו עוד מן הדרך הזאת, ושאָנביין וחוקרים אחרים
בריטאנים וצרפתים אמרו לחתור ולגלות את צפונות היסוד החדש ההוא ויקימו
השערות מהשערות שונות ודעות מדעות נבדלות; אכן אנחנו פה לא נצא בעקבותיהם
להשמיע את כל מעלות רוחם ואת כל התחבולות אשר על פיהן אמרו לעשות להם את
האָצאָן, כי רבים המה מאד, ולא אחת ושתים חלט האחד כי היסוד החדש הזה נטוע
בקרב היסוד החמוצי, ובא רעהו וחקרו ויוכיח כי נטוע הוא בקרב היסוד החנקי;
וכן עברו ימים רבים עד שקם החוקר הצרפתי דע־לא־ריוו, והוא הצליח להוכיח
לעין כל כי האָצאָן איננו יסוד מיוחד בטבע כאשר דמו רבים כי הוא הנו
היסוד החמוצי אשר באויר, הוא ולא אחר, ואך לפעמים בהיות דרכו נכון
לפניו יקבל תכונה חדשה, והיא היא תכונת הריח אשר יפיץ היסוד החמוצי
סביב לו. –

ובכן אפוא נדע על אדות היסוד החמוצי כדברים האלה: א) הוא
נוטה תמיד להתחבר אל יסודות אחרים; ב) לפעמים תתגבר הנטיה הזאת שבעתים
בהיות דרכו נכון לפניו – למשל אם נניד ונניע אותו עם פֿאָספֿאָר לח ורטוב;
ג) לפעמים יוליד פעולות כפעולות החלאָר; ובהיות כדבר הזה, יזל מאר לשנות
דרכו לקבל גם ריח זר לו מתמול שלשום, ואז נקרא לו בשם אָצאָן. – אלה הם
הדברים אשר חפצנו לערוך לפני הקורא טרם נשים פנינו אל היסוד השני מאבות
היסודות הוא יסוד־המים.





טז. יסוד המים

אחרי אשר נקוה כי ערכנו לפני הקורא המתחיל את כל הדברים
האלה על אדות היסוד החמוצי באר היטב, למען יוכל ללכת הלאה, הנה בא מועד
לפנות לנו עתה גם אל היסוד השני מאבות היסודות, הוא יסוד־המים.

אולי זר היסוד הזה לקוראים רבים, ורבים לא יאמינו ולא יעלה
על לבם כי יום יום יראו בעיניהם את האויר הנקרא בשם יסוד־מים, אחרי כי
כל מנורות הגאז אשר ברחובותינו ובחוצותינו נושאות אותו בכנפיהן והאויר
(הגאז) המאיר בהן איננו כל דבר בלתי אם יסוד־מים המחובר אל מעט יסוד־גחלים.
– אם נפתח את אחד הקנים אשר למנורות הגאז ולא נצית בו אש, אז יזרום הגאז
מקרב הקנה וכל עין לא תשורנו ולא תחוש אותו, ואך בהגישנו אליו אור בוער
באש, נראה כי נשקה פתאם אש בסביבות האור ואחרי כן יבער האויר הקרוב אליו,
ואחרי כן תרר האש מטה מטה, עד בואה אל פי הקנה הפתוח, ושם יבער הלהב כל העת
אשר יזרום מתוכו זרם המאור הלוך וזרום; והיה אם נבוא אל איש אשר לא ראה ולא
הבין מעודו אל המראה ההוא ונשאל את פיו על אדותיו, נשמע שהוא מאמין כי האש
יצאה מפי האוד ותפול על פני הקנה ותהי לבערה, ואך כאשר יתן וישים אל לבו,
וכאשר נורה אותו את המעשה אשר נעשה, יראה את ההפך. – הנה כי כן לקחנו לנו
את מאור הגאז למופת, יען כי ידוע הוא לרבים ויען כי על פיו יראה הקורא כי
יסוד־המים לא בשמים הוא ולא מעבר לים, וכי עיניו רואות אותו יום יום לעתים
לא רחוקות, ואולם גם אויר־המאור הזה לא יסכון עוד לנסיונותינו, אחרי כי
בלול בו גם יסוד־גחלים, ואיננו פה בדד לפנינו, ולכן נטל עלינו ללכת לדרוש
אחריו ממקום אחר.

התדע לך הקורא מדוע קראו לו החכמים שֵם יסוד־המים? הלא אך
יען כי הוא יסוד־הראש אשר במים; והיה כאשר נבדוק את כל המים למיניהם, את מי
הבארות ואת מי הנחלים, את מי הנהרות ואת מי הימים, את המים אשר נשתה או אשר
נשתמש בהם, נמצא כי הם אינם עשוים על פי יסוד אחר כי אם על פי שני מיני
אויר המרכבים יחד הרכבה חימית, ושם האויר האחד יסוד – מים ושם השני
יסוד חמוצי, ומהם המים נעשו; אכן תתפלא לך רגע, קורא מקשיב, ביום שמעך את
הדברים האלה, יען כי מאז מעולם הסכן הסכנת להביט על פני המים כאלו היו גם
הם כאחד מאבות היסודות ואתה הלא ידעת כי גם בטרם חוללה הארץ היו המים, ורוח
אלהים רִחֲפָה על פני המים האלה, ולבך לא יתן אותך רגע אחד להאמין דבר אשר
הוא בעיניך כמו זר; אבל מה נעשה לך יקירי, וכיום הזה יוכל כל איש לעשות לו
בידים את המים, אם ירכיב יחד את שני מיני האויר האמורים, וכן יוכל לשוב
ולברוא לו את שני מיני האויר האלה בשובו להפריד את המים ליסודותיהם
ולהוציאם מתוכם, כאשר עיניך תחזינה בלכתך לקראת הנסיון. אכן עוד שבעתים
תתפלא בשמעך כי אחרי אשר יצלח חפצנו בידנו להוציא לנו את שני מיני האויר
האלה במחיר מעט, אז בעבור נעלים וכמעט בלי מחיר יצלח לנו לחמם את בתינו
ולהאיר את חדרינו, להשיק אש על האח ולהשתמש בה גם בבתי־החרשת. וכל אלה השיג
נשיג על פי המים לבד אשר מאז מעולם חשבנו כי הם המה ההפך מן
האש!

התדע לך אי זה הדרך תוכל לברוא למענך את יסוד המים? הלא קל
הנסיון לעשותו: הן ידעת כי כל המים עשוים על פי יסוד־מים ויסוד חמוצי; והיה
בהביאך יסוד שלישי אשר נטיתו גדולה מאד להתחבר אל היסוד החמוצי הזה, אז
יעזוב היסוד החמוצי את חיק רעהו יסוד המים להדבק אחרי האורח הבא אליו חדש
מקרוב, וככה יותר יסוד־המים לבדו ויעלה מתוך המים בדמות אבעבועות קיטור;
ואנחנו אשר ידענו כי הקאליום נוטה נטיה עזה מאד להתחבר תמיד אל היסוד
החמוצי, אנחנו נביא הפעם נתח קאליום ונטיל אותו אל קערה מלאה מים, ונראה כי
יתחבר הקאליום הזה אל היסוד החמוצי אשר שם ויסוד־המים יוצא נקי אלינו;
ואולם יען כי חמת הקאליום מתלקחת והוא רותח כלו, לכן נמצא כי נשקה אש
ביסוד־המים הנוח מאד להשרף והוא עולה באש בוער השמימה. — אכן גם מחיר
הקאליום רב הוא ושכרנו יוצא בהפסדנו, ולכן נדע גם דרך אחרת להוציא את יסוד
המים מקרב המים ומחירו מעט: אם נקח מלא הכף יתדות קטנות או פתותי ברזל
ונטילן אל תוך צפחת מים אשר נשים בה גם מעט חמצי גפרית. נמצא כי תעלינה
אבעבועות מן המים, והמים מתלקחים ורותחים, והאבעבועות האלה הן הן יסוד המים
היוצא עתה לחפשי, יען כי הברזל המעורב עם חמצי־גפרית, יט נטיה גדולה ועזה
מאד להתחבר אל היסוד החמוצי, ולכן יקרע את היסוד החמוצי מקרב המים, ויסוד
המים יותר עתה ערירי ויעלה אלינו מן הצפחת בדמות מראה אבעבועות למען היותו
לנו לחפצנו ולצרכנו.





יז. דרך לנסיון

עוד דרך אחת לפניך לעשות לך את יסוד־המים בנקל וביד
חרוצים, אם תחת הברזל אשר אמרנו למעלה תקח לך מעט פתותי צינק במחיר אגורות
אחרות, למען תעשה את הנסיון הבא בזה אשר תצא לך ממנו תורה גדולה! קח לך
בקבוק לבן ושים בו מלא הכף צינק אשר גזרת אותו בראשונה פתים פתים דקים,
ומלא את הבקבוק מים עד החצי; ועתה קח לך פקק חדש וטוב לסתום בו את פי
הבקבוק, ושני חורים תקוב בפקק הזה על פי שכין או על פי חוט ברזל לוהט, למען
תוכל להעביר בתוך החור האחר צנור זכוכית ארוך ורחב ולמען תוכל להכניס צנור
זכוכית דק וקטן בקרב החור השני; אחרי כן תסתום בפקק הזה בן שני הצנורים את
פי הבקבוק, עד כי ירד הצנור הרחב והארוך אל תוך הבקבוק פנימה מטה מטה עד
היסוד בו מקום אשר הצינק אצור שם, תחת אשר הצנור הקטן והדק לא יכנס בו בלתי
אם כרחב האצבע לבד, וראשו ורֻבו יעלו מעל פני הפקק החוצה; אז תקנה לך במחיר
גרה אחת מעט חמצי־גפרית, והיו כל אלה לאחדים בידיך לעשות בהם את הנסיון
הנעלה הזה, כי אחרי אשר תשפוך את חמצי־הגפרית לאט לאט אל תוך הבקבוק דרך
הצנור הארוך, עד חלק השמינית, תעמוד רגע משפוך ועיניך תראינה מראות נפלאים:
המים אשר בבקבוק יתרועעו אף יתלקחו, אבעבועות רבות תעלינה על פני פתותי
הצינק, המים ירתחו בשאון ובהמולה, האבעבועות תתרבינה מרגע לרגע ותעלינה על
פני המים, ואחרי עבור רגעים אחדים תראה כי דרך הצנור הדק יעלה החוצה זרם
אויר נודף אשר ריח לו המוזר לך מתמול שלשום, והאויר הזה הוא הוא יסוד־המים
אשר תבקש, וריחו המוזר הזה הוא אך על פי מקרה, כי בא לו עתה לרגלי מיני
האויר האחרים אשר שלחו אותו בדרכו –

התדע לך את פשר המראות האלה? הלא קל הוא למבין: הצינק נוטה
מעודו נטיה גדולה להתחבר אל היסוד החמוצי, ואך לא תגבר הנטיה הזאת לעצר כח
לקרוע גם את היסוד החמוצי מיד המים עד אם שום נשים לו גם את חמצי־הגפרית,
ואז יתחבר הצינק ביד חזקה אל היסוד החמוצי אשר שם, ויסוד־המים העזוב ילך
ערירי וימלא את כל הבקבוק בדמות אבעבועות פורחות ואויר נודף, ואחרי כן יעלה
החוצה דרך הצנור הדק, והוא לא יסוף ולא יתם עד תם כל המלאכה בקרב הבקבוק
פנימה. האויר הזה נוח הוא מאד לעלות באש וקל הוא לבערה, ולכן אל נא יהיה
דבר עם לבבך להצית אש באויר הזה טרם בא מועד, כי סכנה מרחפת על ראשך,
והטיבות מאד אם תחכה כעשרה רגעים עד אשר יחדל הסער בקרב הבקבוק, ואז תשוב
להביא מעט חמצי־גפרית אל תוך המים כבראשונה; כי האויר הממלא את החלל בקרב
הבקבוק הוא כאויר המצוי המקיף אותנו תמיד, ואנחנו יודעים כלנו כי אצור בו
גם אויר יסוד חמוצי, ולכן כאשר יעלה אויר יסוד־המים מן הבקבוק, יעלה עמו גם
אויר היסוד החמוצי, ושני אלה בהיותם מעורבים יחד יהיו לנו למפגע, כי ברגע
אשר נצית בם אש, תתפרץ פתאם להבה גדולה ושצף סער גדול יתמלט והבקבוק יתפוצץ
לרסיסים להזיק ולפצוע אותנו כרגע; ואך כאשר יעברו להם כעשרה רגעים, והאויר
המזיק הזה הנודע בשם ״זרם־נפץ״ )קנאללגאז) נדף
ואין, ויסוד המוצי אחר לא בא אל תוך הבקבוק לרגל הזרם היוצא ממנו, או אז
תוכל לקחת אור אש ולהגיש אותו אל פי הצנור הרק וראית כי להב קטן אשר עינו
כעין התכלת בוער לפניך באש, והוא הולך ואור כל העת אשר תשוב ותוסיף להביא
המצי־גפרית הלוך והביא אל תוך הבקבוק דרך הצנור הארוך.





יח. נוספות על הנסיון, – אי זה הדרך נוציא מים מפי אש?

כלהב הקטן אשר אמרנו כהגאז הבוער ברחובותינו, משפט אחד
ותורה אחת להם, אך בזאת יבדלו כי הלהב הזה להב תכלת הוא כלהב
מנורת־השפיריטוס, קטן ודל מאד לעמת להב הגאז הגדול והבהיר, ויען מה? יען כי
בקרב אור הגאז אצורה גם גחלת, והיא תחסר ללהב הקטן: והיה אם ננסה הפעם
ונכניס עשן העולה מעל פני הציגאר אשר בפינו אל תוך הלהב הזה, נראה כי יתלקח
חיש מהר ויהי לשלהבת הבוערת, יען כי ככח הגחלת כן כח העשן לא שונה דבר. –
אך אם מצער הלהב האמור בהאירו, גדול ונפלא הוא מאד בחמו, ואם נקח לנו מעט
זכוכית ונעביר אותה הלוך והעביר בקרב הלהב עד התחממה, נראה כי הזכוכית תלך
הלוך והתרכך, עד אשר נוכל להטותה לפי חפצנו, להמיג ולהמס אותה ולתת לה כל
דמות וכל פנים אשר נחפוץ; ובכן נראה כי עולה הלהב הזה בחמו על כל הלהבות
האחרות, בעצרו כח להביא גם את הזכוכית לידי התכה. – אכן אם תקח לך
ספוג־של־פלאטינא, תראה מראה נפלא: בכבותך את הלהב הבוער ובהגישך את
ספוג־הפלאטינא אל זרם יסוד המים, תראה כי יתחמם הספוג בקרב האויר ההוא הלוך
והתחמם, והוא יצית פתאם את האויר ויעשהו ללהב אש באפס יד – ובכן הלא נראה
כי ספוג־פלאטינא כזה יוכל להיות בידינו לכלי־אש להצית בו אש בכל עת שנחפוץ,
אם כי הספוג ויסוד־המים קרים היו גם שניהם, איש איש בהיותו לבדו.

אך מה זה ספוג־של־פלאטינא? – הספוג הזה עשוי על פי המתכת
הנודעת בשם פלאטינא, והיא עשויה כעין ספוג, מפוררת ומחולקת לחלקים חלקים
דקים מאד, למען אשר תוכל לינוק ולמוץ אל קרבה אויר הרבה מכל אשר סביבה;
והיה כבוא האויר אל קרב הספוג הזה – והאויר הלא יעצור בקרבו את היסוד
החמוצי – לא בנקל יתחבר התחברות חימית אל הפלאטינא, כי אם יחכה עד בוא אליו
זרם יסוד־המים; ואנחנו הלא ידענו כי לרגל כל התחברות אשר יתחבר אחד החמרים
עם היסוד החמוצי, יוָלד חום, וכן יולד חום גם הפעם ברגע אשר יתחבר
יסוד־המים אל היסוד החמוצי, והחום הזה יגדל ויחזק מרגע לרגע מדי אשר יוסיפו
שניהם להתחבר יחדו, ולכן יתחמם ויתלהט גם ספוג־הפלאטינא עד אשר יבעיר
באחרונה את הבערה.– אכן לא אך זה בלבד כי אם גם כל כלי־אש של־פלאטינא עשוי
על פי התחבולה הזאת, ועיני הקורא הלא ראו בלי תפונה כלי־אש כזה: בכלי־האש
הזה נמצאה צלוחית המלאה מים וחמצי־גפרית גם יחד, וכדור זכוכית טבול
במי־הגפרית האלה ומטיל צינק מצומד אליו מתחת לו; והיה מדי אשר ירטב הצינק
במים האלה, יבוא זרם יסוד־מים אל תוך הכדור הפתוח, וכאשר נפתח את פי הצנור
הדק היוצא משם, יצא לו יסוד־המים ויבוא אל פני ספוג־של־הפלאטינא הצמוד אל
הצנור, והספוג הזה יתחמם ויתלהט ועוד מעט ויבעיר גם את זרם יסוד־המים והיה
לאש בוערת –

אך נשובה נא לנסיונותינו: בהציתך אש ביסוד־המים תראה כי לא
יבער יסוד־המים הזה בקרב הבקבוק פנימה כי אם מחוצה לו, וזה אות כי לא יבער
יסוד המים בלתי אם בהיות היסוד החמוצי קרוב אליו, לאמר: יסוד־המים לא יהיה
למאכלת אש בלתי אם בהתחברו אל היסוד החמוצי; אבל מה יהיה משפט ההתחברות
הזאת? הבה נא ונראה: אם נקח לנו צלוחית גדולה ונטהר אותה למשעי ונמחה אותה
מחה היטב מבית ומחוץ, ונהפוך אותה על פיה לשום אותה על פני הלהב הבוער,
נראה כי אחרי עבור רגעים אחרים יכסה האד העולה מן הלהב את פני הצלוחית
מבית, ועוד מעט יהיה האד ללחלוחית ולרטבון; ובהיות הדבר עשוי כמשפט, נראה
רסיסי מים נוטפים ונוזלים מעל פני הצלוחית מבית – ומי הוליד אפוא את המים?
יסוד־המים היוצא והיסוד החמוצי אשר באויר התחברו יחדו, ובהיות מאכלת אש
ובהתחבר השנים יחדו, יקום לעינינו החמר אשר פינו יקרא לו מים.





יט. מפלאות מפעלות החימיה

הלא ידעת עתה אתה הקורא אי־זה הדרך תעשה לך את המים; כי
אחרי אשר שרפת את אויר יסוד המים בתוך האויר המצוי האוצר בקרבו את היסוד
החמוצי, התחבר יסוד־המים אל היסוד החמוצי ויהיו למים, ואך לא נראו המים
האלה כרגע לעינינו, יען כי חום הלהב שלט בו שלטת וישם אותו לקיטור, ויהי אך
בעלות הקיטור הזה על פני הצלוחית מבית, החל לרדת לעינינו בדמות רסיסים
רסיסים עד אשר היו בידינו מים טהורים ככל המים אשר נראה בארץ – התדע עתה
אפוא מה כח לחימיה? כח החימיה הוא כח ההפרדה וכח ההרכבה, כי היא
תפריד והיא תרכיב, היא תחלק והיא תחבר… הלא בידים הפרדנו אנחנו את המים
בקרב הבקבוק וחלקנו אותו ליסודותיהם השנים, למען אשר יבוא היסוד החמוצי אל
הצינק ויסודי המים יזרום לו החוצה; והיה אם נקח לנו מאזני־משקל צחים וטובים
מאד ונשים את הבקבוק עליהם, נראה כי מרגע לרגע יקל הבקבוק במשקל ומדי אשר
יזרום יסוד המים הלוך וזרום החוצה, והאיש אשר יהיו לו כלי מדידה טובים
ונכוחים למד על פיהם את כל נטף ונטף מן המים, מדוד היטב, האיש הזה יראה כי
ימעטו המים מן הבקבוק וילכו הלוך וחסור, ובעיניו יראה את משפט ההפרדה
שהיא המפעל הנפלא האחד אשר לכה החימיה; ואולם כאשר יצא זרם יסוד־המים החוצה
ואנחנו הבערנו בו אש וצלוחית שמנו על פניו, אז תעשה החימיה את המפעל הנפלא
השני שהוא מלאכת ההרכבה, כי בר בבד כמשקל המים אשר נדפו מן הבקבוק כן
יהיה משקל המים אשר יבראו לעינינו; ובעלי־החימיה אשר זה כל מעשיהם, המה
עומדים ומנצחים על מלאכתם, וכלים מכלים שונים בידיהם להראות על פיהם את
הדבר הזה ולהוכיח לעיני כל איש כי לא אבד מן המים אף אטם אחד לבהלה.

אך מעשי יסוד־המים עוד טרם חדלו. יסוד־המים קלי הוא במשקלו
פי ארבעה עשר מן האויר המצוי המקיף אותנו, ולכן בבואו אל תוך האויר המצוי
יעלה מעלה מעלה; והיה אם נכסה את פני צנור הזכוכית הקטן אשר הזכרנו בפרק
האחרון בקנה של גוטא־פערטשא, וזרם יסוד־המים יצא לו מתוך הקנה הזה ואנחנו
נטבול את קצה הקנה במי־בורית, נראה כי תצאנה לנו משם אבעבועות־בורית,
כאבעבועות אשר יעשו להם הילדים לצחק בהן, ואבעבועה של־בורית כזאת מלאה היא
יסוד־מים הקל מן האויר כאמור, ולכן נראה כי יעלה האבעבוע מעלה מעלה עד
קורות בתינו, או, כאשר נהיה בחוץ, יעלה האבעבוע השמימה ועיננו לא תעצר כח
להביט אחריו. אכן כמשפט האבעבוע כן משפט הכדורים־המעופפים (לופטבאַללאָנע)
אשר אנשים יעלו בהם השמימה כאשר נחזה אותם בערים הגדולות; כי גם
הכדורים־המעופפים האלה אינם נעשים בלתי אם בהמלאם אויר יסוד־מים, ומדי אשר
יגדלו בכמותם כן ימהרו להתעופף ולהתנשא אל רום שחקים, ולכן נראה כי
הכדורים־המעופפים הגדולים נושאים אתם גם כל משא וכל סבל, ואניה קטנה מרוכסת
אל הכדור אשר יורדים אליה אנשים רבים ועל פיה יעלו באויר השמימה, – אכן אם
נגיש נר בוער אל פני האבעבוע, נראה כי תאחז האש באבעבוע בסאון סואן ברעש,
ואם בטרם עברו עוד עשרת הרגעים אשר אמרנו וטרם יצא עוד האויר המצוי מן
הבקבוק, נצית אש באבעבוע ההוא, אז יתפרץ האבעבוע פתאום ויבקע בשצף סער ורעש
גדול מאין כמהו, והשומע יחשב כי יורה איש בקנה־רובים – כי מלבד יסוד־המים
הבא אל תוך האבעבוע נכנס אליו גם יסוד חמוצי, והם התחברו יחדו להיות
לזרם־נפץ, וזרם־הנפץ הזה התפרץ ויתן קולו ברגע אשר הוצת בו אש,

אכן הכי נכבדה מתכונות זרם־הנפץ היא תכונת החום אשר לו! כי
אין חום בעולם אשר ידמה וישוה בגדלו ובידו החזקה אל החום הנעלה הזה, עד כי
נוכל לשרוף בו גם את כל הברזל למיניהו כאשר ישרוף איש דף ניר; וגם הגופים
הכי מוצקים יתמוגגו בקרב החום הזה, וגם השיד אשר מאז מעולם לא ידענו כל
תחבולה להכניע אותו תחת ממשלת האש, גם הוא יתמוסס ויתמוגג כלו הפעם. – וכן
אם יפול זרם־הנפץ הזה על פני חתיכת קרטיקון (קריירע), מתלהט הקרטיקון עד
מאד, ואור גדול יקום ויהיה אשר יחשיך ויאחז את העינים כאור השמש באחד
מקויה, ובין כל מיני האויר אשר עשה לו האדם בידים אין אור כאור הזה, זולתי
האור העלעקטרי, ואותו יקראו בשם אור־זרם נפץ, או אור־היסוד החמוצי
ויסוד־המים, או בשמו היוני אור־אויר־הידרא־אקסיגען.





כ. הנצורות העצורות בבטן צלוחית מים

מה זה מים? – המים הם אויר יסוד־מים אשר נשרף! האם לא
נפלאים הדברים המעטים האלה למשמע אזן? האם לא יאמין האיש הבא מן החוץ כי אך
צחוק עשו להם החכמים בעלי הסברה והפלפול בלהטיהם והם הלא הסכינו לטחון גם
הרים בהלכה? אבל הלא עינינו ראו את כל הנפלאות הגדולות האלה! הלא כלנו
יודעים עתה כי בטרם היו ובטרם נבראו המים, היו על הארץ אך שני יסודותיהם
לבד, הם היסוד החמוצי ויסוד־המים, ואך כאשר נשרף יסוד־המים בהתערבו יחד עם
היסוד החמוצי, היו ונבראו המים, ומי זה אפוא יערב עוד לבו בימינו אלה לכחש
בדבר הזה? – אכן אמת נכון הדבר, אין ערך ואין קצב לכל המעשים הגדולים אשר
תביא הידיעה הזאת לדור נולד, ואנחנו הננו עומדים בזה משתאים ומחרישים: – כל
צלוחית וצלוחית מים אוצרת בקרבה יסוד חמוצי ויסוד־מים עד בלי די, והם אמנם
ישפיקו בידינו להשיק בהם את ביתנו ולהדליק בהם אור בחדרינו יום תמים –
ואולם עוד שטן אחד עומד בדרכו והוא עוצר בעדנו מעשות כדבר הזה, והשטן הזה
הוא המחיר העצום אשר עלינו להוציא בכל פעם ופעם למען אשר נוכל לעשות את
ההפרדה החימית בקרב המים; ולו אך נמצא תחבולה להפריד את המים ליסודותיהם
במחיר מצער, כי אז נוכל להביא את יסוד־המים על פי צנור אל תוך התנור ושם
נדליקנו, וברגע אשר האויר המצוי יגש אליו, יתחמם התנור עד מאד ויפיץ מעליו
חום עד בלי די. הנה כי כן נעשה לנו גם את המאור, כי נקח לנו זרם יסוד־מים
וזרם יסוד המוצי, זרם בתוך זרם, ונצמיד מעט קרטיקון אל פני הלהב, ואז יהיה
אור גדול בכל מושבותינו אך יגדל שבעתים מכל המאורות היוצאים מפי כל המנורות
כלן יחד – ואולם אחת אמרנו, כי המחיר הרב אשר על ידו נוכל להשיג את הפרדת
המים, רב ועצום הוא וכל שכרנו יוצא בהפסדנו; והיה כל העת אשר לא ימצאו
בעלי־החימיה תחבולה להוציא את יסוד־המים מן המים וכסף המחיר לא יגדל, או אם
לא ימצאו תחבולה למען אשר נוכל על פיה לשוב ולהשתמש בחמרים העושים את מלאכת
ההפרדה אחרי עשותם את המלאכה ההיא, לא יצלח עוד חפצנו בידנו להשיג את ההשקה
ואת המאור באפס מחיר; כי כיום הזה ואנחנו כאשר נחפוץ לעשות את מלאכת ההפרדה
לא נדע תחבולה אחרת בלתי אם לקחת לנו את הצינק ואת חמצי־הגפרית ומחיר
הדברים האלה רב הוא, ושכרנו יוצא בהפסדנו.

אך האם לא ישאל השואל; איך יעלו הצינק וחמצי־הגפרית בתהו
ויאבדו לבהלה? הלא שמנו אותם אל תוך הבקבוק, ואי איפה הלכו משם? האם לא
נוכל לשוב ולעשות מהם דבר למען השתמש בו? – אכן הטיבות כי היה עם לבבך
לשאול כדבר הזה, ואולם דע לך כי הצינק וחמצי־הגפרית נשארו בתוך הבקבוק,
ועוד נוסף עליהם יסוד שלישי והוא היסוד החמוצי אשר היה עד כה בתוך המים,
ואמנם אמת הוא כי יתחברו שלשה אלה יחד להיות למין חדש, ואולם מחיר המין
החדש הזה אך מצער הוא ודל מאד לעמת המחיר העצום אשר הוצאת בעד הצינק
וחמצי־הגפרית, ולכן לא יצלח, – שם המין החדש הזה הוא אקסיד־של צינק בן
חמצי־גפרית (התחברות יסוד חמוצי וצינק בן חמצי גפרית) והוא עשוי בדרך הזאת:
כאשר יצא יסוד־מים הרבה מן הבקבוק, נראה כי הצינק ידל ויחלוף כליל ואך פתים
שחורים ודקים מאד ישוטטו עוד הנה והנה במים, והם הם הסיגים אשר השאיר אחריו
הצינק לפליטה, והיה אם תזקק את המים ותסנן אותם בעד ניר דק, יצאו לך נוזלים
טהורים אשר עינם כעין המלח, ואותם תרתח עתה לאט לאט על פני האש אשר על האח,
עד אשר יחלפו הנוזלים כליל וכעשן ינדופו, ואז תראה כי נשאר לפניך מין מלח
דק כעין הבדלח, והמלח הזה הוא האָקסיד־של צינק בן חמצי־הגפרית – ואולם אך
מעט מעט מחיר המלח הזה, כי לא נדע להשתמש בו למען יועיל לנו ויהי לנו
לברכה, ומחיר הצינק וחמצי־הגפרית הלא רב הוא!

אכן הלא ישאל הקורא: האם לא נוכל אפוא לשוב ולהפריד את
חלקי המלח הזה ליסודותיו, להוציא ממנו שנית את הצינק ואת חמצי־הגפרית, למען
אשר נוכל לשוב על עקבינו ולהוליד על פיהם את אויר יסוד־המים כמשפט הראשון?
– אכן צדקת הקורא, כי יכול נוכל לעשות כדבר הזה. ואולם החמרים אשר על פיהם
נעשה אותו, גם מחירם רב הוא מאד, ועוד יעלה מחירם גם על מחיר הצינק, ולכן
הלא תראה כי אין קצה לההוצאה, וכי אך לשוא כל עמלנו כיום הזה. – אבל יבוא
נא אלינו ביום הזה איש אשר ימציא שתי המצאות אלה אז נדע לבטח כי שמו יהיה
לעד וכל גויי הארץ בו יתברכו: האחת היא אם יגלה לנו איש ויאמר את המעשה אשר
נוכל לעשות מן האקסיד של צינק בן חמצי הגפרית, למען נוכל לאסוף כסף במחירו
ולהשתמש בו ולראות בו שכר; וזאת שנית אם יבוא איש ויורה אותנו את המעשה,
למען אשר נוכל לשוב ולהפריד את המלח ליסודותיו במחיר מצער להוציא מתוכו את
הצינק ואת חמצי־הגפרית הדרושים לנו. –

אכן החכמה לא תעמוד דומם אף רגע אחד, ואך קדימה היא הולכת
יום יום, ויש יום אשר יכול נוכל להאיר את חדרינו ולחמם את בתינו על פי המים
לבד, כי עוד דרכים רבים ואחרים פתוחים לפני חוקרי הטבע והם יהגו ויחקרו בם
כל הימים, ויש תקוה כי עשה יעשו וגם יכול יוכלו, וגם הקורא יראה כדבר הזה
בפרק הבא.





כא. ההשקה והמאור במחיר מצער

כאשר ראו חוקרים רבים כי יבצר מהם מזמה לברוא את יסוד־המים
על פי החימיה במחיר מצער, קמו ללכת לקראת נסיונות אחרים על פי דרכים אחרים,
וגם הם לא הצליחו כאשר הגו וכאשר חשבו על אדותיהם בראשונה; הדרכים האלה
שנים הם, הדרך האחד להפריד את המים ליסודותיו על פי החום והדרך השני להפריד
את המים על פי העלעקטרית – ואנחנו נלכה עתה לרגל המלאכה אשר עשו החוקרים
ההם למען נראה ולמען נבחון.

הדבר הזה ידוע הוא ברבים: בהיות בערה גדולה ובאחוז אש
בבתים רבים להעלות כלם על המוקד, אז לשוא נחגור כח להביא דליות מים להזות
ולהזליף על פני הבערה, כי לעתים נראה שהמים נוספו גם הם על שונאינו, ומדי
אשר נוסיף להזות כן תגדל הבערה וכן תפרוץ האש; ולכן נראה יום יום כי בהיות
בערה גדולה, יזו המכבים את המים אך על פני החלקים אשר לא אחזה בם האש כליל,
ואת החלק הבוער יעזבו לנפשו יען כי לא יועילו ולא יצילו – ואנחנו אם נשים
אל ידיעות הטבע פנינו, נמצא כי המכבים ההם עושים בצדק ובמישרים ומעשיהם
בנוים על יסוד נאמן: המים יכבו את האש אך בזאת כי קרים הם, והם יקררו את
החמר הבוער ויסירו ממנו את חמו אשר בשלו כל הרעה וכל הבערה; ולכן נראה כי
גם הנר הבוער יכבה ברגע אשר נפיח בו, יען כי האויר הקר יקרר אותו ויסיר את
חמו; אכן כאשר בכחנו הוא להבעיר את הפתילה אשר נפל בה שביב אש על פי הנשיבה
לבד אשר נשיב ונפיח בה, יען כי נכניס אל תוכה אויר חדש המביא בכנפיו יסוד
חמוצי חדש, כן נוכל לעשות את מעשנו זה גם בהכניסנו את המים אל תוך הלהבה:
המים הנכנסים אל השלהבת הגדולה יהפכו על פי החום הגדול להיות לקיטור עוד
טרם יבואו אל העצם הבוער, והקיטור הזה יתפשט מאד בהיות החום גדול, ולכן
יאבדו המים את התחברותם ויתפרדו לשני יסודותיהם להיות ליסוד־מים וליסוד
חמוצי איש איש לבדו, והם באים ונכנסים אל תוך האש להוסיף שלהבת על השלהבת,
להיות גם הם על שונאינו ולהביא רעה תחת טובה.

אבל כל האנשים העושים במלאכת האש יודעים את משפט המים הזה,
וכל חרש ברזל וכל מסגר אשר ילהיט את הברזל באש בתוך תנור אשר גחלים בוערות
בו, הוא יז בראשונה מים על פני הגחלים הבוערות טרם יקח את המפוח לנפוח בהן;
כי חום התנור הגדול אשר יבעיר את הגחלים די הוא להפריד את המים ליסודותיהם,
בנסוע אויר חדש אשר עצור בו יסוד חמוצי אל תוך התנור מפי המפוח, ויסודות
המים בהיותם מפורדים יוסיפו חום על החום כאשר ידענו; וכן האנשים הבוערים אש
בגחלי־קאָקס, יעבירו בראשונה את הקאָקס במים טרם אשר ישליכו אותם אל האש,
גם אחרי אשר כבר גברה האש אשר בתנור, ואז יהיה הלהב צח וגדול מאד – וכל איש
יראה אפוא כי אך המים הרבו את האש ויגדילו את המדורה.

הנה כי כן קמו זה שנים אחדות אנשים באמריקה הצפונית ויאמרו
להמציא את ההמצאה הנעלה אשר על פיה נוכל להשיק את התנור במים, תחת הגחלים
והעץ אשר נשיק בם כיום, וגם מכתבי עתים רבים דברו ויהנו בהמצאה זאת יום
יום, כי הביאו זרם מים דק אל בין לוחות־ברזל אשר להטו באש, וחום הלוחות
הגדול עצר כח להפריד את זרם המים ליסודותיו ולעשותו לקיטור מתפשט ביניהם,
ומשם הוליכו את יסוד־המים על פי דרכים לא נודעים לנו, למען השתמש בו, אכן
לא הבריאה החדשה אשר בראו את יסוד־המים היא אבן הפנה בהמצאתם, כי אם סוד
שני אשר לא השמיעו בקהל ואשר על פיו מנעו את היסוד החמוצי מלהתחבר אל הברזל
לעשותו לחלודה, כי אז יצא גם הפעם שכרם בהפסדם. ואמנם הידיעות הבאות בכתבי
העתים השמיעו כפעם בפעם כי ההמצאה הולכת מחיל אל חיל וכי תשיג ידם לתת אויר
יסוד־מים להאיר בו את החדר ולהשיק בו את התנורים במחיר פרוטות אחדות ליום;
ואולם רגלים לדבר עתה לחשוב כי לא הצליחו וכי לא יצא חפצם לפעולה, אחרי כי
לאט לאט חדלו כתבי־העתים לדבר בם וכל המזמה נשכחה.

אבל גם בארץ אנגליה קמו ללכת בדרך אחרת, להמציא את המאור
במחיר מצער, והדרך הזאת היא דרך חימית־עלעקטרית הרחוקה עתה מעניננו; ואנחנו
נעבירנה לעין הקורא אך באשר אמרו עליה כי תועלת גדולה וערך רב צרורים
בכנפיה.





כב. הפרדת המים בדרך העלעקטרית

הלא עוד יזכר לו הקורא את אשר אמרנו בחלקים האחרונים
מספרנו, כי החכמים חוקרי הטבע הואילו להחליט אשר החימיה והעלעקטרית קרובות
הן מאד אשה לרעותה, ואולי גם בוא תבואנה שתיהן ממקור אחד; וכאשר העברנו
לפני הקורא את המעשה אשר על פיו נפריד את המים ליסודותיהם על פי החימיה, כן
נעביר עתה את דבר הפרדתם על פי העלעקטרית:

קח לך קנה־זכוכית מן הקנים אשר על פני מנורת ביתך, ופסל לך
ממנו גזר קטן וסתום את פיו האחד בחתיכת שלחופית (בלאזע) של חזיר, למען
היותו בידך כעין כוס לשתות בו, ואל תוך הכוס הזה תתן נתח פח צינק אשר מצומד
אליו חוט נחשת, ושמת את הכוס אל תוך צלוחית אשר הושם גם בה נתח פח נחשת
שמצומד אליו חוט נחשת ארוך כמשפט הראשון, ואחרי כן תמלא את הכוס ההוא ואת
הצלוחית גם יחד מים כמעט עד השפה, ונתת מעט חמצי־גפרית אל תוך הכוס אשר שם
פח הצינק ומעט פיטריול־של־נחשת אל תוך הצלוחית אשר שם פח הנחשת, ואז תהיה
בידך מכונה עלעקטרית צחה וטובה אשר על פיה תוכל לעשות את כל נפלאות
העלעקטרית, כמלאכת צפוי הכסף או צפוי הזהב על פי הגאלוואניזם או כמלאכת
הטעלעגראַפֿיה ודומיהן ומפעלות חימיים רבים ונאדרים. – את המכונה הזאת
העברנו לעין הקורא בחלק החמישי מספרנו ודברנו על אדותיה באר היטב, ופה לרגל
המלאכה אשר לפנינו, עלינו אך להוסיף כי על פי מכונות אחרות כאלה נעצר כח
להפריד גם את המים לשני יסודותיהם; והיה אם נביא את קצות שני החוטים אל
קערת מים והן לא תשקינה יחד אשה אל אחותה, אז יזרום לו זרם גאלוואני דרך
החוטים והמים, והזרם הגאלוואני הזה יפריד את המים ליסודותיהם; ואם נקרא
שמות לשני החוטים האלה, לחוט האחד אשר לפח הצינק נקרא ״שולל״ ולחוט השני
אשר לפח הנחשת נקרא ״מחיב״, נראה כי תעלינה אבעבועות לפרוח על פני החוטים
ברגע בואם אל תוך המים, וכאשר נאסוף את האבעבועות האלה אל תוך כלים העשוים
לדבר ונבדוק אחריהן, נמצא כי האבעבועות הבאות משפת הציר המחייב שהוא
בן־הנחשת, אויר יסוד החמוצי הן, והבאות משפת הציר השולל שהוא בן־הצינק,
אויר יסוד־המים הן; והיה בעשותנו לנו מכונות רבות כאלה, הלא דעת לנבון נקל
כי נוציא לנו על פיהן יסוד־מים הרבה, וככה תהיה לנו דרך חדשה להוציא חום
ומאור מבטן המים. – אכן גם הפעם נוכחו לראות כי ההוצאות עולות למעלה ראש,
אחרי כי גם בזה יאבד צינק הרבה לבהלה ויהי לאָקסיד־של־צינק בן־חמצי־גפרית
והוא לא יצלח; ואך קול האנגלים אנחנו שומעים כפעם בפעם מעל כתבי־העתים כי
עוד מעט וחפצם בידם יצלח, וכל תמונה לא נראה.

אבל המכונה העלעקטרית הזאת פועלת פעולות אחרות נפלאות
ונאדרות מאד.– אם נקח לנו חלוקי נחלים קטנים לשימם על ראשי החוטים ונגיש
איש מול אחיו, נראה אור יוצא מהם, אשר נפלא ונהדר בזהרו, והוא האור
העלעקטרי אשר יגה ויאיר על פני דרך גדולה ורחוקה הרבה פרסאות; ואת המחזה
הנהדר הזה יראו במחיר כסף בערים הגדולות, והוא גם הוא איננו שוה עוד לכל
נפש, יען כי גם לרגלו יאבד צינק הרבה לבהלה ותמורתו עוד לנו אין; ואך
במקומות אשר שם אין דרך אחרת להאירם כי אם על פיו, שם יקראו את אור
העלעקטרית לעזרה ושם לא יסלא ערכו בזהב ובפז; למשל, על פני המגדלים והמצפות
אשר שם נחוץ אור גדול מאד או בבנינים אשר מתחת למים ששם לא יצלחו כל
המאורות האחרים באשר יחסרו את היסוד החמוצי הדרוש להם; ואולם רב מאד מהיר
המאור העלעקטרי אם נאמר להשתמש בו גם בחדרינו וברחובותינו, ואם אמנם קמו
בארץ אנגליה לקחת תחת הצינק ברזל, וחכם אחד עוסק בחכמת החימיה, קם לעשות מן
הברזל הנשחת הזה צבעים מצבעים שונים, אבל גם בדרך הזה לא הלכו מחיל אל חיל
ולא באו אל המטרה אשר אליה נשאו את עיניהם מאז ומעודם.

אכן אנחנו נפן נא מזה ונבוא אל היסוד השלישי באבות היסודות, הוא היסוד החנקי.





כג. היסוד החנקי

היסוד החימי אשר נעביר עתה לעין הקורא, הוא בן ערך רב
ותועלת גדולה בכל סביבותינו ובכל מיני מזונותינו הבאים אל פינו, ולא יקראו
שם ״יסוד חנקי" – אך מה אפוא מראה פני בקבוק מלא יסוד חנקי? מה הרית אשר
לו? וצבעו מה הוא?

מראה פני היסוד החנקי כמראה פני היסוד החמוצי או כמראה פני
יסוד־המים, לא שונה דבר ברב או במעט, כי כזה כן זה כל מראה אין להם, והוא
אך מין אויר ככל האויר המקיף אותנו, ולא אך זאת כי אם גם האויר המצוי המקיף
אותנו עוצר בקרבו הרבה הרבה מן היסוד החנקי כאשר נראה עוד מעט, וגם כל ריח
אין לֵיסוד החנקי וגם כל צבע אין לו; ואולם מה נפלאים הם הנוזלים אשר נוציא
על פיו לאור, אם הרכיב נרכיב אותו עם היסוד החמוצי או עם יסוד־המים, כאשר
עיני הקורא תראינה!

האיש אשר יחפוץ להוציא לו צלוחית מלאה יסוד חנקי, בנקל
ישיגנו: האויר המצוי המקיף את מלא רחב כל האדמה יעצור בקרבו חלק אחד יסוד
חמוצי וארבעה חלקים יסוד חנקי, ואם נחַשֵׁב את החשבון הזה בצמצום ובדיוק
הרבה נמצא תמיד כי בקרב מאה רגל־מעוקב ממדות האויר עצורים תמיד עשרים
ואחת רגל־מעוקב מאויר יסוד החמוצי ושבעים ותשע רגל־מעוקב מאויר יסוד
החנקי, והיה אם אך נוציא מתוך כלי המלא אויר, את חלקי היסוד החמוצי אשר בו,
יוָתר לפנינו אך היסוד החנקי לבדו, אך איך נוציאנו? – אם תקח לך קערה
גדולה מלאה מים ותשים בם פקק גדול אשר ישוטט על פני המים הנה והנה, ועל פני
הפקק תתן חתיכת ספוג אשר רותה בטנו משפיריטוס, ואחרי כן תצית אש בספוג,
וצלוחית תכסה כגיגית על הפקק אשר בקערה, אז תראינה עיניך מחזה נפלא: האויר
אשר היה בתוך הצלוחית עצר בקרבו חלק אחד יסוד חמוצי וארבעה חלקים יסוד חנקי
כמשפט, אכן השפיריטום אשר יבער בקרב הצלוחית עת מצער, התחבר אל החלק האחר
שהוא יסוד חמוצי ובתוך הצלוחית נשארו אך ארבעת חלקי היסוד החנקי לבדם;
ואולם יען כי חמישית האויר אשר בצלוחית נאכל ויתם, לכן נראה כי המים יחלו
ללכת אל תוך הצלוחית הלוך וגאה, והם יגאו עד אשר ימלאו בצמצום את מדת חלק
החמישית מן הצלוחית, ובהיות כדבר הזה יכבה פתאם גם להב הספוג, אם כי
השפיריטוס עוד טרם נאכל כליל; וזה אות כי בקרב האויר הנשאר בצלוחית לא תוכל
כל בערה להיות, והמקום שבו נמצא אויר כזה נחשב כאלו כל אויר לא
נמצא בקרבו, והיה אם נצליח על פי כל תחבולה שתהיה להביא נפש חיה אל תוך
הצלוחית ההיא, נראה כי תמות שם הנפש הזאת בחניקה בצמצום משך הרגעים שבם
תמות נפש שנית במקום שבו כל אויר אין. אחרי כי האויר הזה הנמצא עתה
בצלוחית איננו נתון לנשיבה והוא כלא־היה ולכן קראו לו החכמים יסוד
חנקי.

אכן יכול נוכל להוציא לנו את היסוד החנקי גם בדרך אחרת: אם
נשים מעט מים אל תוך בקבוק, ובד פֿאָספֿאָר נצמיד אל הפקק שבו נסתום את פי
הבקבוק, ובד הפֿאָספֿאָר יורד אל תוכו עד היסוד בו, נמצא כי כמעט אשר עברו
כעשרים וארבע שעות והבקבוק מלא יסוד חנקי כלו; ופשר המראה הזה הלא קל
הוא למבין: האויר אשר נמצא עד כה בתוך הבקבוק היה אויר כמשפט, בן חלק
אחד יסוד חמוצי וארבעה חלקים יסוד חנקי. ואחרי כי הפֿאָספֿאָר נוטה
נטיה גדולה להתחבר אל היסוד החמוצי אם לא יחם ואם יתנהל לאטו, לכן נמצא כי
כעבור עשרים וארבע שעות התחברו הפֿאָספֿאָר והיסוד החמוצי יחד ואם כי לרגל
ההתחברות הזאת נולד חמר חדש בקרב הבקבוק והוא חמצי־הפֿאָספֿאָר אשר
עינם כעין ערפל לבן ומעט נגה לו, אבל חמצי־פֿאָספֿאָר אלה התחברו גם הם עתה
אל מעט המים אשר על פני יסוד הבקבוק, ובמלא מרחב כל הבקבוק הנשאר נמצא עתה
את היסוד החנקי לבד.





כד. התעצלות היסוד החנקי בהתחברותו ותוצאותיה הטובות

היסוד החנקי ימשול ממשל רב בכל הטבע ומטות כנפיו פרושות על
פני כל, ומלא כל הארץ כבודו; כי כאויר המקיף אותנו אשר ארבעה חומשי יסוד
חנקי בו, כן נראה כי גם בחיי הצמחים ובחיי בעלי־החיים היסוד הזה כאבן פנה
הוא לכל מיני המזונות הבאים אל פיהם, כי אך המאכלים האוצרים בקרבם יסוד,
חנקי הרבה עושים את הבשר; אכן נפלא מאד היסוד הזה בהרכבותיו וזרים דרכי
התחברותו: היסוד החנקי נרפה הוא מאד ועליו הם אומרים כי כל תאוה אין
בקרבו וכל חשק בו אין, ואך בגעל נפש ילך להתחבר התחברות חימית אל אחד
מאבות היסודות האחרים. אם נקח לנו את היסוד החמוצי למופת, נראה כי בתאות
נפש ילך להתחבר אל הברזל בהיותו רטוב למען היות לחלודה, או גם יגזול לפעמים
את איש בריתו מיד אחר גם אם כבר נבלע בבטן השני; אחריו נראה את יסוד־המים
כי ילך גם הוא לקראת ההתחברות, ובחשק לב יתחבר אל יסוד שני הקרוב אליו בכל
פעם ופעם אשר יוכל; ואך היסוד החנקי לבדו עצל הוא, כי איננו בעל תאוה ואת
דרכו לא יחפוץ לפזר לזרים, ואך לעתים רחוקות מאד, בהיות דרכו נכון לפניו
ובהיות ידנו מושלת בו בחזקה ובעים רוח, אך אז יצלח חפצנו בידנו כי יאמר
לדבק טוב. – אבל ערך ההתעצלות הזאת רב הוא מאד למען כל החיים ולמען כל
היקום, ולו לא התעצל היסוד החנקי בדרכו, כי אז לא היתה לנו תקומה כיום הזה!
כי אנחנו כאשר נשאף רוח אל קרבנו נוציא אך את המתוק מן העז, אחרי כי רק
היסוד החמוצי לבד אשר באויר יביא לנו את התועלת הנחוצה, תחת אשר ארבעת
חומשי היסוד החנקי הבאים אל תוך הריאה, לא יועילו ולא יזיקו, ולו לא התעצל
היסוד החנקי מלהתחבר התחברות חימית אל היסוד החמוצי, או אז גם הזיק יזיק
לנו לעשות בנו מהפכה וכליון חרוץ, תחת אשר עתה ילך ויבוא אל קרבנו ואחרי כן
ישוב כאשר בא, וכל דבר לא עשה; ואולם התועלת היוצאת לנו מחיק היסוד החנקי
בהיותו מבחוץ אך זאת היא, כי הוא ימנע מלהביא אל קרבנו חלק מן היסוד החמוצי
גדול מנשוא, כי היסוד החמוצי הזה הבא אל קרבנו, הלוך ילך להתחבר אל
יסוד־הגחלים שם להיות בנו לאש קטנה ולהוליד בגופנו את החום שהוא יתן חיים
לכל חי, והיה אם לא היה היסוד החנקי לשטן לו בדרך ואנחנו הבאנו אל קרבנו את
היסוד החמוצי במדה גדולה מנשוא, כי אז קמה בנו שרפה גדולה מנשוא וגם החום
היה גדול מנשוא וכל גופנו לא יכול לעמוד בפניו, תחת אשר היסוד החנקי בהיותו
לשטן בדרכו, יעצור בעדו ולא יתן את היסוד החמוצי לבוא אל גופנו פנימה הרבה
יותר מדי.

הלא לא אחת ושתים שמועה שמע הקורא כי היסוד החנקי והיסוד
החמוצי אשר באויר, מעורבים המה יחדו ומחוברים איש אל אחיו – אבל פה מקום
אתנו להתֵם משגה אשר מצא קן לו בלב רבים וכן שלמים, בחשבם כי התערובה הזאת
היא תערובה חימית, ולהראות לעין הקוראים את ההבדל העצום אשר ביניהן, למען
דעת מה זאת תערובה ומה זה חבור חימי: אם תמסוך את החלב אל תוך שקוי
הקאפע, תצא לעיניך תערובת שניהם יחדו, והחלב או הקאפע כשהם לעצמם לא
שנו את טבעם ואת תכונתם ברב או במעט וגם צבעם וגם טעמם לא המירו את
תכונותיהם, והם המה עתה אך חלב־של קאפע או קאפֿע־של חלב, וצבעם וטעמם הם אך
תערובת שני הצבעים ושני הטעמים יחדו, ואך בקחתך לך חלב שכם אחד על הקאפע,
יצא לעיניך ממסך הנוטה יותר אל מראה פני החלב הטהור, וכן בקחתך לך קאפע שכם
אחד על החלב, יצא לעיניך ממסך הנוטה יותר אל מראה פני הקאפע הטהור, ואולם
בין כל חלק וחלק הכי קטן מן החלב או מן הקאפֿע נמצא כח מושך אשר על פיו
נמשכו החלב והקאפֿע גם יחד לחדור איש אל אחיו, ולכן כל נטף ונטף מן הממסך
יעצור בקרבו מספר חלקי חלב בד בבד כמספר חלקי הקאפֿע – זאת היא תורת
התערובה ומשפטה! אכן לא כן יראו עינינו בשימנו מעט מים אל תוך
חמצי־גפרית, כי אז לא תצא לעינינו אך תערובה לבד כי אם גם התחברות חימית,
אחרי כי גם טבע המים וטבע חמצי־הגפרית ישונו מאד מאד, והשנויים
האלה נראים גם לעין, כי ברגע אשר אך תשים את המים אל תוך חמצי־הגפרית, והנה
הום גדול עצום ורב נולד לעיניך, ושני מיני הנוזלים האלה אשר גם שניהם קרים
היו בראשונה, יעצרו כח לנפץ עתה את הכלי אשר הם בו ולהפיצו לאלפי רסיסים,
והדבר הזה לבדו אות הוא כי המעשה אשר נעשה איננו אך תערובה בלבד; ואולם עוד
מופתים רבים וכן שלמים יעידו לנו כדבר הזה: אם תמהול יחד הין אחד מים והין
אחד חמצי־גפרית, לא יהיו בידיך שני הין מן הנוזלים החדשים, כי אם פחות
משנים, וזה אות כי חדרו איש אל תוך אחיו ויתעבו יחדו ויהיו למין
חדש אשר לא היה בראשונה, ומשפט אחר וחקה אחרת עתה למין החדש הזה, אחרי כי
טבע חמצי הגפרית המהולים במים שונה הוא מטבע המים הטהורים ומטבע
חמצי־הגפרית אשר לא מהולים; למשל אם נשים צינק אל תוך חמצי־גפרית המהולים
במים, יתיכו את הצינק קל מהרה ועינינו רואות, ואולם חמצי־הגפרית הטהורים או
המים הטהורים לבד, לא יעצרו כח לעשות כמעשה הזה, וזה אות כי אחרי אשר נמהלו
שני מיני הנוזלים האלה יחד, נעשו למין חדש אשר לא היו בראשונה – וזה כל
ההבדל העצום אשר בין התערובה ובין החבור החימי!

ולכן אם אמרנו כי האויר המצוי המקיף אותנו מחובר הוא על פי
שני מינים, על פי היסוד החנקי והיסוד החמוצי, אז לא אל חבור חימי
ירזמון מלינו, כי אם אל תערובה לבד; ואולם מה שונה הדבר אם נחבר את שני
המינים האלה, את היסוד החנקי ואת היסוד החמוצי, התחברות חימית, כי
אז יצא לנו מין חדש אשר אין לו כל דמות וכל זכרון אל המינים אשר היו
בראשונה טרם אשר התחברו, והמין החדש הזה יהיה לנוזלים חריפים האוכלים בכל
פה אשר להם נתן את השם ״חמצי־סאלפעטער״. – אבל אנחנו נלכה נא ונראה מה יהיה
משפט היסוד החנקי בהתחברו אל יסודות אחרים ושונים, איש איש לבדו.





כה. פליאות בהתחברות היסוד החנקי

דרכי היסוד החנקי מדי אשר יתחבר שונים המה מאד ואנחנו נראה
בו אך פליאות וזר. אם יחובר היסוד החנקי אל היסוד החמוצי יהיו למין חריף
ואוכל סביב, כאמור, והוא חמצי־הסאלפעטער, ואם יחובר אל יסוד־המים יהיו
לאמאָניאק אשר גם הוא חריף הוא מאד ואשר נודע ברבים שמו בריחו החודר
והנוקב. אך מי אפוא יעצר כח להכביד אכפו על העצל הזה – על היסוד החנקי –
לעזוב את משטרו ולהכנס בברית ההתחברות? הלא אך דרך זר ומשונה, אשר על פיו
נוכל להביט גם אל תוך חרשת בית החימיה ולהבין מעט ממפעלותיו הגדולים: שני
חמרים אם יתחברו הלא ידענו כי יחזק האחד את האחד בכח נעלה עד אשר יבוא החמר
השלישי לגרש את אחד מהם כלה ולמלא את מקומו תחת הנגרש אשר יצא בגפו, כמעשה
אשר עשה הקורא בנסיונו בקחתו את מתכת הקאליום להשליכנה אל תוך קערה מלאה
מים, והקאליום אשר נטיתו להתחבר אל היסוד החמוצי שבתוך המים גדולה מאד, קרע
את היסוד החמוצי מן המים להתחבר יחדו וישאר אך יסוד־המים לבדו; והיה אם
תעזוב את יסוד־המים הזה חפשי לנפשו, לא יזל עוד להתחבר אל חמר אחר, ואך
בזאת יזל להתחבר, אם ברגע צאתו לחפשי נגיש אליו את החמר הנכון לדבר, ואז
יתחברו כרגע לכרות ברית חדשה יחדו; ולפי הדברים האלה יצא לנו חק בטבע
החימיה, לאמר: כל יסוד חימי אשר גרש יגורש מקרב יסוד שני, יחשק מאד להתחבר
אל יסוד חדש אך ברגע הראשון בלבד, והתשוקה הזאת נטועה גם בנפש היסודות אשר
מטבעם אינם בעלי תאוה ואינם בני אביונה, ואך אם נעביר את המועד ואת שעת
הכשר הזאת, אז לא יצלח עוד חפצנו בידנו כי ״כיון דאדחי אדחי״:

ובכח התשוקה הנאדרה הזאת אשר תשכון בקרב היסודות ברגע
הראשון מדי הגרשם, נצליח להכניס גם את העצל הגדול, את היסוד החנקי, בברית
חדשה! בעין פקוחה נארוב אל היסוד החנקי מדי אשר יתיק את הברית אשר לו עם
יסוד שני, להגיש לו יסוד חדש, והרגע הזה גם לנרפה ולאין אונים עצמה ירבה;
ואך הכח הזה הוא שעמד לנו להוליד על ברכנו את האמאניאק אשר יקר הוא לכל
דורשיו או את חמצי הסאלפעטער אשר נכבדים המה לחרשת המלאכה, כי אך ברגע אשר
יעזוב היסוד החנקי את חיק אשת בריתו אשר דבק אליו עד כה, נוכל להגיש אליו
את יסוד־המים היוצא גם הוא ברגע הזה לחפשי, למען התחברם ולמען היותם
לאמאניאק, או נוכל להגיש אליו את היסוד החמוצי לחברם יחד ולעשותם לחמצי
סאלפעטער. ותורת הַעָשׂוֹתוֹ כן משפט האמאניאק אשר נמצא ממנו חלקים חלקים
מעטים, מעורבים עם האויר המקיף אותנו, וערכו הלא גדול ונכבד למען הצמחים
ומזונותיהם, כי כל הגופים בעלי־החיים אשר גם יסוד חנקי ויסוד מים ויסודות
אחרים עצורים בם, מדי בלותם ומדי עלות בם רקבון, יוציאו את יסודותיהם אשר
בקרבם לחפשי, והיסוד החנקי ויסוד־המים יתחברו ברגע ההוא מדי צאתם לחפשי
ויהיו לאמאניאק המעורב עם האויר המקיף אותנו, אבל האויר הזה המקיף אותנו
(אשר יסודותיו הם יסוד חנקי ויסוד חמוצי) איננו מוליד את חמצי־הסאלפעטער
(אשר גם יסודותיהם הם יסוד חנקי ויסוד חמוצי), יען כי שני היסודות אשר בקרב
האויר הזה לא התחברו כי אם התערבו יחד, והיסוד החנקי העצל הוא השטן אשר מנע
בעד ההתחברות, ולו לא היה כדבר הזה, כי אז גוע כל היקום מבלתי יכלת לחיות
בים חמצי־הסאלפעטער אשר הקף הקיף אז אותנו סביב סביב, תחת האויר אשר לנו
עתה –

ובכל אלה עשו בחינות ונסיונות ויורו לדעת כי אמנם יכול
נוכל להפוך גם את האויר המקיף אותנו לעשותו לחמצי־סאלפעטער! אם נקח לנו
שפופרת זכוכית עקומה להציגנה לפנינו כעין זה (Ω)
ואת שני עמודי השפופרת מזה ומזה נמלא כסף חי ואך האויר אשר בתוך קשת
השפופרת ממעל יפריד בינותם, אז אין לנו לעשות כל דבר בלתי אם להוציא ניצוץ
עלעקטרי מפי מכונה עלעקטרית להעביר אותו מן העמוד האחד אל השני, ובין רגע
נראה כי נהפך חלק אחד מן האויר אשר שם ויהי לחמצי־סאלפעטער, ואנחנו יכול
נוכל עתה לבוא עד חקר המראה הזה, אחרי אשר הצליח שאנביין לגלות את
האצאָן3 ומשפטו: האָצאָן ימהר להתחבר אל יסודות
אחרים, שכם אחד על היסוד החמוצי, ותחת אשר היסוד החמוצי לא יתחבר אל היסוד
החנקי בלתי אם ברגע הראשון לצאתם לחפשי, יתחבר האָצאָן אל היסוד החנקי על
נקלה, ואנחנו הלא ידענו כי בצאת נצוץ עלעקטרי לפעלו, יהפך חלק אחד מן היסוד
החמוצי אשר באויר לעשותו לאָצאָן, ולכן כאשר ימצא האָצאָן את היסוד החנקי
בקרב האויר, ימהר אליו להתחבר עמו ושניהם יחדו היו לחמצי־סאלפעטער. –
וכמשפט הזה כן גם משפט חמצי הסאלפעטער הנולדים בקרב האויר בנגוע גם בו יד
העלעקטרית, לאמר, בהיות סופה וסערה ובצאת הברק אשר תכונתו כתכונת הנצוץ
העלעקטרי, לא שונה דבר, ואז יהפך מעט מן היסוד החמוצי להיות לאָצאָן,
והאָצאָן הזה יוליד את חמצי־הסאלפעטער, אך חמצי הסאלפעטער האלה ימצאו גם הם
בקרב האויר את האמאָניאק, והמה מתחברים יחדו ויורדים ארצה בכח הגשם הסוחף
לארץ. והאמאָניאק הזה בן חמצי־הסאלפעטער ייטיב מאר למיני הצמחים
להיות

להם לברות ולמזון, וזה הוא דבר השפע הטוב אשר ישפיע הגשם
אל הצמחים, וזאת כל הברכה הבאה אליהם לרגליו. – הראית אפוא גם בזה, קורא
נבון, כי תמים המה כח העלעקטרית וכח החימיה וכי אמת נכון הדבר בהחליטנו כי
שניהם ממקור אחד יהלכו?





כו. מה־זה יסוד־גחלים?

שלשה אלה אשר העברנו לעין הקורא, הכי נכבדים הם במערכות
החימיה: היסוד החמוצי יסוד־המים ויסוד החנקי, ואם אנחנו באים להוסיף עליהם
גם את הרביעי, אז יהיו לאחדים בידנו ארבעת המינים אשר עליהם עולם יוסד.
עולם החימיה. וכל המינים והיסודות האחרים הנודעים לנו, קלים המה בערכם לעמת
הארבעה – המין הרביעי הזה הוא יסוד־הגחלים.

תחת אשר שלשת היסודות הראשונים לא נמצאו בעולם, טהורים
ולא־מעורבים ביסודות אחרים, הנה נמצא את יסוד־הגחלים גם בהיותו לבדד לו וגם
אם יסוד אחר איננו מחובר אליו. שלשת היסודות הראשונים בהיותם לבדד ולא
מעורבים יהיו לנגד עינינו אך בדמות אויר לבד, ואך ביד חזקה ובתחבולה עצומה
נעצר כח ללחצם ולהעיקם תחתיהם עד אשר נצליח להפכם ולעשותם לנוזלים או גם
לגופים מוצקים; ואולם שונה מהם היסוד הרביעי, הוא יסוד־הגחלים, מן הקצה אל
הקצה, כי אותו לא נוכל לעשות לנוזל או לאויר, אם לבדו יהיה ולא מעורב;
היסוד הזה הוא יסוד מוצק, והחכמים יודעי דבר הטבע יביטו עליו כעל אחך
האיתנים מוסדי הארץ שעליו הבריאה עומדת. – נקח נא לנו את אחד החברים למופת
ונבוא עד חקר הדבר: החלאָר הוא אחד אבות היסודות והוא מין אויר ירקרק למראה
ועצור הוא גם בקרב המלח אשר יבוא אל פינו יום יום, והיה אם נלחץ את האויר
הזה ונעיק אותו תחתיו עד כדי חמישית המרחב אשר יכיל, אז יהפך להיות לנוזל
ועינו כעין מים ירקרקים; ואולם אך פלא הוא כי עד היום הזה לא עלתה עוד כל
תחבולה בידנו לעשות את החלאָר גם למוצק למען אשר יקפא ויהיה לקפאון או
לקרח־של־חלאָר, והיה גם בהגיע הקור עד המעלה הכי חזקה אשר אליה יוכל להגיע,
לא יחדל החלאָר מהיות נוזל, ואם אך נסיר רגע ממנו את המועקה, ישוב להיות
למין אויר כבראשונה. – הלא רואות עיניך, קורא מקשיב, כי אך עם קשה ערף הם
היסודות האלה, וגם היסוד החמוצי וגם יסוד־המים וגם יסוד החנקי לא יזלו
לשנות דרכם, ואך ביד חזקה הצליחו החוקרים להפוך את אלה ולעשותם לנוזלים על
פי קור גדול ורב אשר בראו בידים עד המעלה הכי חזקה. – אכן לא כן חלק יסודות
אחרים ונחלתם מאת הטבע, כי ישנם יסודות מוצקים כמו הגפרית, העופרת, הבדיל,
הברזל, הנחשת, הכסף, הזהב וכו' וכו' והם עוזבים את איתן יצוקתם מדי אשר תגע
בם יד החום, ואם ישלוט בם החום שלטת גדולה יהפכו לנוזלים, ואם השתרר ישתרר
עליהם פי שבע יהפכו להיות גם למיני אויר בדמות קיטור אד ורוח, – אך לא כן
חלק יסוד־הגחלים! היסוד הזה קשה־ערף הוא ואת דרכו לא יעזוב ואת ארחו ורבעו
ישמור! עוד מעט ונראה כי על ארבעת ראשי היסודות האלה העולם קים, על היסוד
החמוצי ויסוד־המים ויסור החנקי ויסודהגחלים, ועולם הצומח והחי מרכב אך על
ידיהם, והמה קשי ערף הם מאד, וכל חכמתנו וכל ידיעתנו לא הועילו לנו להפוך
אותם כחפצנו, ואך יקר החזון מאד לכל חוקר וחושב בשומו אל לב כי הרבה הועילו
החכמים בידיעתם וחכמתם לעולל עלילות ולעשות נפלאות וגדולות בשדה הטבע
במערכת הדומם על פי החימיה, תחת אשר קצרה ידם מעשות גדולה או קטנה במערכות
הצומח והחי. חכמת החימיה תעצר כח לחקות את כל מעשי ידי הטבע וכל בריאותיו
אשר ברא במערכת הדומם, אם אך תמצא לה את אבות היסודות לברוא על פיהם את
הבריאות, תחת אשר לא תצלח לעשות את הצמח הכי קטן או נפש חיה הכי דלה, גם אם
שום נשים לפניה את כל אבות היסודות בהמון גדול מאד – האם אך מקרה הוא כי
בחר לו הטבע למוסדות עולם הצומח והחי את ארבעת המינים ההם אשר אין קצה לקשי
ערפם.

אך נשובה נא לעניננו לבחון את תכונת יסוד־הגחלים: כל
הגחלת למיניה, גחלת העץ, גחלת שזופה, גחלת העצמים, גחלת האבן, פיח
הכירים ופיח המנורה הבוערת, כל אלה המה יסוד־גחלים איש איש על פי דרכו אם
מעורב הרבה ביסודות אחרים ואם מעט; והדברים האלה הלא יורונו למדי כי היסוד
הזה מעולם הצומח והחי לֻקח, ואולי אין כל יסוד־גחלים בעולם אשר מראש מקדם
לא נחשב גם הוא על משפחת העולמות האמורים האלה, כמו שידענו כי הגחלת השזופה
וגחלת האבן אך שריד הנן מן הצמחים אשר היו לעולמים בשכבר הימים, מראש
מקדמות ארץ.

אכן שני מיני יסוד־גחלים ישנם בטבע, טהורים ונקיים, וכל
עין לא תכיר בם כי גם הם מעולם החי לֻקחו, והמה נודעים בשמותיהם: השמיר
(דיאמאנט) ועופרת־המים (גראפיט). שני המינים האלה גם יחד נודעים לכל איש,
אם גם ביד כל איש אינמו; הגראפיט הוא החלק השחור אשר בקרב כל עט עופרת
הנקנה להשתמש בו יום יום, ועינו כעין מתכת ורבים יאמינו כי הוא מין עופרת;
והשמיר הוא עֱדִי יקר המתנוסס לתפארה על צוארי כל העשירים ואוהבי התפארת
למיניהם, ובגבה אפם לא יזכרו ולא ידעו האנשים האלה כי הָעֶדִי הזה לא שונה
דבר בתכונתו ובטבעו מן הפיח אשר בתנוריהם – הבה נא ונראה.





כז. הגחלת והשמיר

יסוד־הגחלים יראה לנו באצבע באר היטב כי שני דברים דומים
איש אל אחיו בחמרם, והם שונים בצביונם ובצבעם ובתכונתם ובמשקלם – ושני
הדברים האלה הם הגחלת והשמיר! גם השמיר הוא אך מין גחלת כגחלת־העץ או כגחלת
השזופה או כגחלת־האבן או כהגראפיט, ובכל זאת הלא שונה מראה פניו ממראיהם
וגם תכונות אחרות לו הנותנות לו יקר וערך רב. השמיר הוא הגוף הכי חזק אשר
בטבע ואין קשה ממנו, עד כי נעצר כח לגזור בצפורן השמיר גם את הזכוכית; קרני
האור אשר יאסוף אל קרבו לא יאבדו חיש מהר, וגם בחשכה עוד יאיר השמיר
לפנינו; ואולם התכונה הכי נכבדה אשר לו היא, כי השמיר ישבר את קרני האור
יותר מכל הגופים השקופים, והתכונה הזאת גדולה ונכבדה היא; כי נניח נא אשר
יש יום – המאמין יאמין והחדל יחדל – ואחד העשירים הגדולים אשר בארץ, נטיל
זהב וכסף ובעל אוצרות אבני חן, יתנצל את עדיו מעליו ויקרא לחכמים ויאמר
אליהם: ״אדוני! ראו נא את השמיר הגדול הזה אשר אנכי נושא על לבי לעדי
תפארת, אך מה יתן ומה יועיל לי זה? קומו ומשכו לכם אתם את האבן הזאת ועשו
בה כטוב בעיניכם״, או אז לקחו החכמים את השמיר הגדול ולטשו אותו היטב היטב
עד עשותם אותו לעדשה בפי קנה־ראי, ואז היתה חדשה בארץ אשר אין ערוך לה,
כי שבירת האור הגדולה אשר תהיה על פי השמיר, תוכל לברוא את קני־הראות טובים
וחזקים פי שבע מאשר הם כיום, וכל איש הלא יבין את התועלת הגדולה הצרורה
בכנפי הדבר הזה – אבל לא לחכמים לחם, ונבונינו יחסרו את השמירים הגדולים
וחכמתם אתם תרד שאולה.

ובכל אלה גם השמיר הזה הוא אך יסוד־גחלים, ובחמרו איננו שונה מן הגחלת גם במעט!

אך איכה תשנה הגחלת את פניה עד היותה לשמיר? הבה נא ונראה:
על פי חום האש אשר נברא לנו בידיים, נעצר כח להמים ולהתיך את כל הגופים
המוצקים והקשים, וגם השיד אשר עליו אמרו כי הוא לא יתך לעולם, גם הוא נמס
כדונג כאשר הובא אל תוך חום זרם־הנפץ שהוא החום הכי גדול אשר לעולמים,
ואולם הגחלת היא האחת היוצאת מן הכלל, וכל תחבולה לא צלחה עוד בידנו עד
היום להתיכה ולהמיסה. אכן לא כן חלק הגופים האחרים! את הפלאטינא ואת הזהב
נמיס במי־מלך (aqua regis), את הכסף ואת הנחשת נמיס
בחמצי־סאלפעטער, מיני מתכת אחרים נתיך בממסך חמצי־גפרית, וכן איש איש ממיני
המתכת יומס ויותך על פי דרכו בנוזלים העשויים לדבר, למען היותם כאשר יהיה
המלה והצוקער במים, ואך הגחלת היא האחת אשר כל נוזלים חריפים וכל חום לא
יועילו לה להתיכנה; אבל לוּ היה כדבר הזה, לוּ עצרנו כח להתיך את הגחלת או
להמיסה בתוך נוזלים, כי אז כביר מצאה ידנו לעשות לנו אבני־שמיר
(דיאמאנטשטיינע) לרוב מכל גחלי־העץ למיניהן, אחרי אשר שום שמנו אז את הגחלת
בחום אש להתיכנה, והיה אחרי אשר התקרר תתקרר, תהיה בידנו אבן־אלגביש אשר
משפטה כמשפט השמיר וכן אם מצאה ידנו להמיסנה בנוזלים ולהוציא מתוכם את האבק
הדק כעין הבדולח, כי עתה יכולנו לאסוף את האבק כפי חפצנו, אם מעט ואם הרבה,
להיות בידנו לשמיר, אם גדול ואם קטן, כי ההבדל אשר בין הגחלת והשמיר אך אחד
הוא: השמיר הוא יסוד־גחלים שכבר התגבש (קריסטאלליזירט) והגחלת היא
יסוד־גחלים אשר לא התגבש עוד. – אכן יש יום ולא רחוק לחוקרי הטבע, וידם
תמצא להתיך את הנהלת או להמיסה, ואז יאבדו כל אבני השמיר את יקרן ואת ערכן,
וכל איש החפץ בהן יעשה אותן בידים – אבל כיום הזה לא באנו עוד אל המטרה
ההיא; השמיר הנמצא במעבה האדמה קם ויהי אך על פי יסוד־הגחלים אשר נמס בבטן
האדמה על ידי נוזלים הנעלמים ממנו, או – והמשפט הזה הוא יותר נכון – החום
הגדול השורר בפנים הארמה התיך את יסוד־הגחלים ואחרי כן כאשר התקרר מעט מעט
ברבות הימים, נולדו אבני אלגביש אשר הקיאה אותן האדמה מבטנה על פי
רעידות־ארץ או על פי זרמות גדולים וככה באו עד פני האדמה4. – אכן היוצא לנו מכל אלה הוא כי לא עולה השמיר על הגחלת כי אם
בתכונות מעטות, תחת אשר נשתוו גם שניהם בעיני החוקר בידעו כי השמיר הוא
הגחלת אשר התגבש התגבשה.

ועתה אחרי אשר ידענו את יסוד־הגחלים במקורו ובתולדותיו,
ננסה נא עתה ללכת לקראת הנפלאות אשר יעשה בארצות החימיה בקומו להתחבר עם
יסודות אחרים, ובמה כחו גדול אשר בו ישתרר במלא רחב הבריאה.





כח. תכונות נפלאות אשר ליסוד־גחלים

הלא קשה־ערף הוא יסוד־הגחלים עת לבדד ישכון, ואולם איך
יאיץ וימהר לרוץ ארח עת נשׂים לפניו חמרים אחרים למען אשר יתחבר אליהם
התחברות חימית. אמנם כן, גם גחלת־העץ הזאת המונחת לה על פני הכירים וסרה
למשמעת כל מבשלת וכל שפחה, גם היא עוצרת בקרבה תכונה נפלאה מאד, והתכונה
הזאת היא להעביר לה כל אויר למיניהו ולינוק אותם אל קרבה, הבה ונראה: כל
הגחלת המונחת בקרב האויר יונקת אל קרבה מן האויר הזה פי עשרים וחמשה
בגדלה, לאמר, כל אצבע־מעוקבת מן הגחלת יונקת אל קרבה עשרים וחמש
אצבעות־מעוקבות מן האויר אשר יסובנה, והאויר אשר בקרב הגחלת פנימה יצתמצם
עד פי עשרים וחמשה; וכן ישנם עוד מיני אויר אשר תאכל אותם הגחלת בתשוקה
גדולה עוד שבעתים, למשל, כל צרור גחלת יינק אל קרבו את אויר־האמאָניאק פי
תשעים בגדלו. –

עתה דעת לנבון נקל כי על פי צרור נחלת נוכל להוציא כפעם
בפעם מיני אויר רבים מקרב חמרים אחרים: אם נקח לנו מעט מים אשר עלתה בהם
באשה על ידי מיני אויר נשחתים, אז עלינו אך לסנן ולזכך את המים על פני
גחלים, והן יוציאו את כל האויר הנשחת אשר בקרבן; ולכן נראה בי גם יורדי הים
באניות יגחלו מעט את הכלים אשר בם יובילו אתם את המים לשתיה למען לא תעלה
באשה במים ההם, וערך המעשה הזה רב מאד, כי אין דבר אשר יזיק לבריאות גופנו
כמשתה המים הנשחתים, והרופאים אשר בימינו הוכיחו למדי כי מחלות רבות כמחלת
הכאָלערא והטיפוס, קמו ותהיינה אך לרגלי המים העכורים, ולכן עת לעשות היא
לכל אדם בימי הרעה בקום המחלות האלה, לסנן את מימיו ולזככם על ידי כלי סנון
העשוים בגחלת, למען אשר תינק הגחלת את האויר הרע מקרב המים אל קרבה ותסיר
כל מכשול וכל פגע רע. – עוד תכונה שנית לגחלת להסיר את הצבעים מנגד עינינו
ולטהר חמרים רבים: אם נסנן את היין האדום על פי גחלים חדשות. יאבר היין את
צבעו, וכן ילבין בבתי־חרשת הצוקער את מי־הדבש השזופים, וכן נסיר מיין־הרגן
את ריחו הנודף, ומן השכר הביירי נוציא את ריחו המר, אם נסנן אותו על פי
מטפחת אשר גחלים בה, ולכן נראה כי גם בבתי־החולים יקחו להם אבקות גחלים
לזורם הנה והנה למען אשר יינקו אל קרבם את כל הריח הרע. – לפעמים יולידו
היניקות האלה גם פעולות חימיות על ברכיהן, ובבתי־חרשת לאבק־שרפה קמו ויהיו
גם פגעים רבים ונאמנים, אחרי אשר יסוד־הנחלים ינק אל קרבו יסוד־מים ויסוד
חמוצי מקרב האויר, ועל פי הדחיקה התחברו שלשתם יחד התחברות חימית, ותהי
שרפה גדולה אשר שמה שמות בכל סביבותיה; אם נקח לנו את הגחלת אשר נחה ימים
רבים במקום ששם יסוד־מים של גפרית, ונשים אותה תחת כפת זכוכית המלאה יסוד
חמוצי, אז תינק הגחלת אל קרבה גם את היסוד החמוצי, לקרב בזרוע את שני
היסודות יחדו עד אשר יתחברו התחברות חימית, ומראות חימיים נפלאים תראינה
עינינו, כי הגחלת תתלהט אחרי אשר יבער יסוד־המים של הגפרית בקרב היסוד
החמוצי, ומים וחמצי־גפרית יהיו פרי הבערה הזאת; ואולם גם פגע ואסון יבאו
לפעמים לרגלי המעשים האלה, כי יש אשר ימצא אויר יסוד־מים טהור בקרב
יסוד־המים של הגפרית, ויש אשר הוא והיסוד החמוצי ימהרו להתערב יחד ויהיו
לזרם־נפץ אשר יתלהט ויבער ויתפוצץ ויהי לרעש ולזועה.

הלא רואות אפוא עינינו כי תכונה לגחלת לינוק אל קרבה
בתשוקה גדולה את כל האויר למיניהו ולקרבם בזרוע לעשות על פיהם מעשים
חימיים, אבל אם תקח את הגחלת לבדה לעולל בה עלילות חימיות, תראינה עיניך כי
החמר הזה אשר הקשה ערפו לך מאז מעולם, הוא יהיה לך עתה כדונג בחברך אותו אל
חמרים אחרים על פי החימי, ובידך יהיה הדבר לעשות בו מין אויר או מין נוזלים
או גם חמר מוצק; אכן יחדל או חמר הגחלת מהיות גחלת ויהי למין חדש אשר
יסוד־גחלים בו, אבל סוף סוף הלא גחלת הוא, גחלת אשר לא אבתה מאז מעולם
לסור אל משמעתך! – עוד מעט תראה לך הקורא כי זה אלפי פעמים בימי חייך הפכת
אתה את הגחלת ותעשנה למין אויר, וכי את הגחלת תאכל ואותה תשתה, וכי גם
האדם אשר עליי יאמר כי בן־אדמה הוא, הוא בן שלשת מיני האויר אשר
העברנו לפניך בספרנו, ושלשת המינים האלה התחברו התחברות חימית עם המין
הרביעי, הוא יסוד־הגחלים, ויולידו את האדם. –





כט. נסיונות ביסוד־גחלים

לרגלי הנסיון הראשון הנעשה ביסוד החמוצי ראית לך הקורא כי
תבער הגחלת בתוך הכלי המלא יסוד חמוצי להאיר לפניך באור בהיר וצח, וכי
האויר היוצא מפי שניהם הוא האויר הנקרא בשם חמצי־גחלים – ובכן הלא רואות
עיניך גם בזה כי נהפכה הגחלת ותהי למין אויר! אך אל נא יהיה דבר עם
לבבך לאמר, אך התפרד התפרדה עתה הגחלת לאלפי אטמיה להיות לאבק דק מאד מאד,
והאבק הזה פורח בקרב היסוד החמוצי והוא הוא חמצי־הגחלת, כי לא כן, ותורת
החימיה תורנו כי לא נשאר עתה מן הגחלת כל דבר, ואין שריד וכל פליט גם ליסוד
החמוצי, ואף גוף חדש נברא עתה שאין לאבותיו כל חלק בו. – חמצי־הגחלים הם
מין אויר אשר אין לו כל צבע ואשר במראהו לא נפלא כל מאומה מן האויר הסובב
אותנו, ואך אם תנסה אותו ובחנת וראית את אשר לפניך; אם תקח לך בקבוק מלא
חמצי־גחלים, לא תראה דבר למראה עיניך, ואך בהביאך אל תוכו שחיף־עץ בוער
באש, תראה כי תכבה האש קל מהרה, וזה אות כי האויר הזה איננו איננו אויר
מצוי ואיננו יסוד־חמוצי – אך הלא עוד יאמר הרואה כי האויר הוא יסוד־מים
המכבה גם הוא את האש, לכן ינסה ויראה כי כאשר יזרמו חמצי־הגחלים מן הבקבוק
חוצה, והוא ישים עליהם אש להבעירם, לא יתלהטו ולא יבערו, וזה אות כי האויר
הזה איננו יסוד־מים אשר אותו יכול נוכל להדליק בבואו החוצה – אכן עוד יש
מקום להחליט כי האויר הזה הוא יסוד חנקי אשר גם הוא מכנה מבית ואיננו בוער
בבואו החוצה, ולכן ינסה נא לקחת לו מעט מי־שיד נקיים וטהורים, הנקנים בכל
בתי־המרקחת, ואותם יביא אל תוך הבקבוק על פני חמצי־הגחלים. ובעיניו יראה כי
המים ידלחו ויהפכו פתאם להיות לעכורים. תחת אשר לא תהיה כזאת בהשפך מי־השיד
על פני היסוד החנקי – ולכן יבוא כל המנסה להחליט כי האויר הזה הוא
חמצי־הגחלים!

אך מה יהיה אפוא משפט חמצי־הגחלים אשר מי־שיד ינתנו עליהם?
– להבין את הדבר הזה באר היטב נטל עלינו לדעת בראשונה את משפט השיד
ותולדותיו: השיד הוא מין מתכת ושמו קאלציום, והמתכת הזאת התחברה אל היסוד
החמוצי ויהיו לשיד; הקאלציום הוא לבן ככסף ורך מאד מדי היותו לעין האויר
יינק אל קרבו את היסוד החמוצי ועל יד על יד יקשה ויהיה כעין הבורית או כעין
הקרטיקון, עד היותו לשיד. דעת לנבון נקל כי קצרה ידנו ממצוא את הקאלציום
נקי וטהור בשדה הטבע, אחרי כי כפעם בפעם ובכל מקום אשר הוא שם יינק את
היסוד החמוצי מתוך האויר ויאבד את מראהו הראשון, ואך בתחבולות דעת אשר קנו
להם חכמי דורנו, דור השכל ודעה אשר ידו רב לו במעשי החימיה, הצליחו להוציא
להם קאלציום מתוך השיד ועל פיהם ידענו כי השיד הוא מין מתכת אשר התחבר אל
היסוד החמוצי, והחכמים בשפתם לא יקראו לו שיד כי אם אקסיד־של קאלציום,
לאמר, חבור היסוד החמוצי והקאלציום. – אמנם אחרי הדברים והאמת האלה נמצא כי
השיד נוטה נטיה עזה מאד להתחבר אל חמצי־הגחלים, ואחרי היות כדבר הזה, יוצא
לאור מין חדש אשר יקראו לו עפר־שיד בן חמצי־גחלים והעם יקרא לו בשם קרטיקון
(קריידע); ומי אפוא יאמין לשמועה כי הקרטיקון הזה אשר אותו נראה יום יום
מבלי שים אליו לב, הקרטיקון הזה הוא מין מתכת, קאלציום, אשר התחבר אל היסוד
החמוצי, וכן היא גם גחלת אשר התחברה גם היא אל היסוד החמוצי, ועל פי שלשתם,
על־פי הקאלציום והיסוד החמוצי והגחלת, נברא הקרטיקון, – היאמן איש לשמועה
כי על פי מתכת זכה ועל פי גחלת שחורה ועל פי בקבוק מלא אויר תברא הבריאה
הזאת אשר נקרא לה קרטיקון? ובכל אלה הלא איש איש בידיו ינסה ובעיניו יראה
את כל המעשה אשר יעשה למען היות גחלת שחורה לקרטיקון לבן ולכן הלא ידוע ידע
כל קורא, כי מי השיד הטהורים השפוכים על פני חמצי־הגחלים אשר בבקבוק, נהפכו
לעינינו ויהיו למים דלוחים או למי קרטיקון –

אבל אם אוהב את הנסיון אתה, הלא תנסה ושמחת למראה עיניך:
קח לך מי־שיד טהורים ומלא בם את הצנצנת עד החצי ועתה שים נא אל תוך המים
שפופרת של זכוכית, ונשבת ברוחך על פי השפופרת עד אשר יהפכו המים לעיניך
ואתה בעיניך תביט כי ידלחו המים פתאם ויעכרו – ואיככה? הלא אך כי האויר אשר
הוצאת מפיך בא מן הריאה ששם היה לחמצי־גחלת אשר נטל עליך להוציאם כפעם בפעם
בנשימתך, וחמצי־הגחלת באו אל תוך המים אשר בצנצנת ויעשו אותם למים של
קרטיקון. –





ל. נסיונות קטנים ותוצאות גדולות

הלא ראית לך הקורא כי על פי נשימת רוחך אשר הוציא מפיך.
תעשה את השיד אשר לפניך לקרטיקון, ומי יודע אם גלויה וידועה לפניך פרשת כל
המעשה הנכבד הזה ורב ערכו למען האדמה ומערכותיה. –

אוצרות שיד רבים מאד נמצאו על פני האדמה והרים גדולים הרי
קרטיקון לרוב, והחכמים החוקרים כל דבר לאשורו, חקרו ומצאו כי גם השיד וגם
הקרטיקון אך מיני קליפות הם אשר בהן ישבו בשכבר הימים שרצים קטנים מאד מאד
בעין שרץ החלזון היושב גם בימינו בקליפת השיד זה אלף אלפי שנים בטרם עוד
היה האדם על פני האדמה והבהמה והחיה לא היו לעולמים, אז היו על הארץ אך
שרצים בעלי קליפות לבד ומהם לא נותר לפלטה כהיום הזה בלתי אם קליפת השיד
לבדה. נוסף על אלה הורונו החכמים אשר חדשים מקרוב באו, כי בימים ההם ימים
שלפני התולדה – היו צמחים על הארץ אשר בטבעם ובמראיהם דמו אל הירק אשר לנו,
ואך בגדלם ובשיא גבהם דמו אל כפות התמרים אשר כיום לפנינו, ואחרי אשר
יוכיחו כי הצמחים ההם היו דשנים ורעננים מאד, החליטו כי אז מצאו הצמחים
מזון לנפשם שכם אחד על המזון אשר כיום, לאמר, האויר אצר אז בקרבו
חמצי־גחלים הרבה הרבה מאד – אחרי כי חמצי־הגחלים הם המזון הכי נכבד אשר
לצמחים – ומי יודע אם האדם והחיה אשר כיום הזה על פני האדמה, לפי מזגם ולפי
טבעם עתה, מי יודע אם עצרו כח לחיות גם אז בקרב האויר ההוא. – אבל אם נצעד
אחרנית גם עד הימים אשר לפני העת ההיא, נבוא להחליט כי גם יסוד־גחלים לא
היו אז עדן לעולמים, ואך חמצי־גחלים לבד היו, וכל חמרי החיה והצמח, אשר
עליהם נאמר כי גחלים הם, וכל אוצרות הגחלים הנמצאים כיום עלי אדמות, כלם
היו אז אך בתור חמצי־גחלים לבד, אחרי כי החום הגדול אשר אחז אז את שבט
המלכות בידו גבר מאד והוא לא נתן את הגחלים להיות בתור גחלים, ואך כאשר
התקררה האדמה מעט והצמחים נולדו על פני האדמה, ינקו הצמחים את חמצי־הגחלים
אל קרבם ואת היותר הותירו בתור יסוד חמוצי, ואולם גם בימים האלה היה חמצי
גחלים הרבה מאד על פני הארץ, ולו היו אז האדם והחיה כאשר הם כיום כי אז לא
יכלו עמוד. — אך אי איפה נדדו הלכו חמצי־הגחלים האלה אשר היו בתוך האויר?
מי נקה את האויר הסובב אותנו מן האויר המזיק לבריאות האדם ולחייו? בלי
הפונה ינקו קליפות השיד אשר לשרצים המתים, את האויר המשחית הזה אל קרבמו
ותתחברנה אל חמצי־הגחלים ותהיינה להרים רבים הרי קרטיקון – היעלה אפוא על
לב איש הרואה את השיד אשר דל ומעט מראהו, כי כה רב ערכו בקרב הטבע, ולמען
האדמה והיצור אשר עליה עשה ופעל הרבה מאד? –

אך רב לנו לעבט ארחות דרכנו וללכת בתהו לא דרך, בחלקלקות
אשר זה אלף אלפי שנים מאחרינו, רב לנו לעורר רפאים מקברם ולדרוש אל החיות
המתות; נשובה נא אל חמצי־הגחלים או אל יסוד הגחלים ומחקריהם ונראה ונוָכח
כי מפלאות הדור החדש אשר עתה לא מעטו גם הם מן הנפלאות אשר היו בעתות העבר.
– הלא אחת אמרנו כי האדם הוא כמכונה להוליד ולהוציא את חמצי־הגjלים: בכל נשימה ונשימה אשר
נשאף אל קרבנו, יבוא יסוד חמוצי אל תוך קרבינו, ובכל נשימה אשר נוציא מפינו
יצאו להם חמצי־גחלים החוצה; וכן כל תנור וכל כירים אשר ישיקו עליהם עץ
וגחלים ואבני־גחלים ועפר־שרפה, יולידו כפעם בפעם, מדי היות עליהם אש, זרמות
חמצי־גחלים ויוציאו אותם החוצה – אך מי אפוא נתן צו להם כי לא ירעו ולא
ישחיתו את האויר, בבואם אל קרבהו? מי יוליד יסוד חמוצי חדש תחת היסוד
החמוצי אשר נשרף, ואי איפה ילכו ויבואו כל חמצי־הגחלים היוצאים החוצה? –
הידיעות החדשות אשר אספו החוקרים בחפניהם, תענינה לנו דברים ברורים על הדבר
הזה, ועינינו הרואות כי גדלו מפלאות הטבע במלאכתו מכל חכמת האדם
ותחבולותיו: חמצי־הגחלים – אם כי כבדים הם במשקלם ממשקל האויר המצוי ועליהם
לרדת מטה – הולכים הלוך והתערב עם האויר, בכח תנודת האויר ותנועתו התמידית,
והאויר מדי עברו על פני חמרים הנוטים להתחבר התחברות חימית עם חמצי־הגחלים,
יעזוב את חמצי־הגחלים לנפשם והוא יעבור לדרכו, והיה מדי אשר יגע האויר אל
פני הצמחים בעוד חמצי־הגחלים אתו, יינקו הצמחים את חמצי־הגחלים האלה אל
קרבם בתאוה גדולה, אחרי כי הצמחים והירק וכל העץ וכל המינים אשר מהם לנו
גחלת הרבה, לא ישיגו את יסוד־הגחלים אשר יהיה להם לאכלה מחיק האדמה כי אם
מתוך האויר המוביל אתו את חמצי־הגחלים; אכן גם הגשם יצרור אתו בכנפיו
חמצי־גחלים הרבה, אחרי כי כל המים למיניהם נוטים נטיה לנקת מהם, והיה בהיות
הגשם, ירדו אתו גם חמצי־הגחלים אל תוך מעבה האדמה להשקות את שרשי הצמחים,
והצמחים אחרי אשר ישתו מן הכוס הזאת לרויה ואחרי קבלם את הגחלים למדי,
יאצילו את היסוד החמוצי ממנו להזיל ולהוציא אותו החוצה, ומשם יבוא אל פי
האדם והבהמה לחיותם על פני האדמה; – זאת תורת התמורה ומשפטה: האדם בנשימתו
מדי אשר יפח בפיו יוציא מתוכו את חמצי־הגחלים למען אשר יבואו אל הצמחים
להשקות את שרשיהם, והצמחים יאצילו מקרבם את היסוד החמוצי להשיבו אל האדם
למען ישאף אותו אל פיו ויחי5 וכן סובב סובב,
הולך המין האחר הזה מן האדם אל הצמח ומן הצמח אל האדם, וכל צרור לא יפול
ממנו ארצה, וכל מוסדות החיים וכל איתני הבריאה נצבים אך עליהו.





לא. כל אשר נאכל ונשתה, חמצי־נחלים הוא!

חמצי־הגחלים הם אבן־הפנה לכל מאכלינו ומשקותינו, ואחרי אשר
נשאף אל קרבנו כפעם בפעם את היסוד החמוצי ואחרי אשר נפליט מקרבנו כפעם בפעם
חמצי־גחלים שמחוברים אל יסוד חמוצי, הלא דעת לקורא נקל כי בכל רגע ורגע
יאבד גופנו יסוד־גחלים הרבה – אך מי אפוא ימלא את החסרון מדי אבדו? מי יתן
לנו את תמורתו? הלא אך כי על פי כל מאכל וכל שתיה הבאים אל קרבנו יבוא גם
הוא, אחרי כי כל המאכלים והמשקות עוצרים יסוד־גחלים בקרבם! ופה אפוא מקום
אתנו להראות מה פעלו ארבעת ראשי היסודות בפני החיים ומה רב ערכם בכל מרחבי
הטבע: היסוד החמוצי ויסוד־המים, היסוד החנקי ויסוד־הגחלים הם המה ארבעת
היסודות אשר עליהם בנויה הארץ וכל אשר בה, ואם נפריך את גוף האדם ליסודותיו
על פי החימיה למען חקור ולמען דרוש אחריהם ברור היטב, נמצא כי ארבעת
היסודות האלה הם הם אבן הפנה אשר בקרבו, תחת אשר היסודות האתרים העולים עד
ששים במספר, הם אך כטפל לו.

אכן לא אך על פי התכונה הזאת נמצא את ארבעת ראשי היסודות
כאבן פנה אשר בטבע, כי בחקרנו מעט אחריהם בכל מרחבי הטבע החי נמצא גם
תכונה אחרת להם אשר תתן למו תמיד את משפט הבכורה; הטבע החי הוא עולם
החי והצומח, עולם האדם והבהמה והצמחים, והטבע המת הוא עולם הדומם, עולם
האבנים ומערכות האדמה, ואם נשקיף מעט עליהם בהשקפה נכונה ונעמיד את שני
העולמות האלה אחד מול רעהו נמצא את ההבדל הרב והנפלא אשר ביניהם וממנו תצא
לנו תורה רבה אשר תורנו כי שונים שני העולמות בתכונתם שנוי גדול עד תכלית:
בכל מרחבי הטבע המת נמצא כי תחבר החימיה את חבוריה שנים שנים כפעם בפעם,
תחת אשר בטבע החי נמצא את החבורים שלשה שלשה וגם יותר משלשה. – מה זאת?
ישאל הקורא בתמו; אכן שמע נא ואגדך: הלא ידעת אף ראית כי ראשי היסודות כלם
נוטים איש איש נטיה להתחבר אל משנהו התחברות חימית, ואך אחרי אשר התחברו
שנים יחדו, לא יבוא גם השלישי למלא גם כרשו מעדניהם; כי פגול הוא להם ולא
ירצה עוד; היסוד החמוצי ויסוד־המים אם יתחברו, יהיו למים, וכל יד
חרוצים לא תצלח להוסיף על השנים גם יסוד שלישי למען אשר יתחבר גם הוא אליהם
כי היה לא תהיה, ואם נביא למשל את הגפרית לשימנה אל פני המים, נראה כי המים
לא יחדלו מהיות מים והגפרית לא תחדל מהיות גפרית וכל חדש לא יקום ולא יהיה,
או אם נביא את מתכת הקאליום אשר נטייתו להתחבר אל היסוד החמוצי גדולה מאד,
נראה כי אמנם התחבר יתחבר הקאליום עם היסוד החמוצי אשר במים ואולם לא במדור
אחד ידורו שלשתם, כי כרגע ויסוד־המים גרש יגורש הוא ונשארו אך השנים לבדם,
– אבל אם הלוך ילך השלישי להתחבר אל יסוד רביעי אשר חדש מקרוב יבוא, אז אך
אז נוכל לחבר את המנות הכפולות האלה, ומשפט ההתחברות נכון ונאמן, למשל, אם
נחבר את הגפרית אל היסוד החמוצי למען היותם לחמצי־גפרית, אז נעצר כח לחבר
את חמצי־הגפרית האלה עם המים למען היותם יחד למים של חמצי־גפרית ואנחנו אם
גם באר היטב ידענו כי מי חמצי גפרית אלה עשוים אך על פי שלשת יסודות לבד,
על פי היסוד החמוצי ויסוד־המים וגפרית, בכל זאת הלא ראינו כי פני הגפרית
הושבו בראשונה ריקם ואך אחרי אשר השקינו אותה יסוד חמוצי המיוחד לה לבדה
ועשינו אותה למין חדש, לחמצי־גפרית, אז אך אז מצאה מקום לכנוס לפני ולפנים,
וכן גם אחרי אשר מלאנו את בטן יסוד־המים והבאנו אל פיו יסוד חמוצי די שבעו
ועשינו אותו למין חדש, למים, אז אך אז כרתו המים (– יסוד חמוצי ויסוד־מים)
וחמצי־הגפרית (– יסוד חמוצי וגפרית) ברית ביניהם ויתחברו ויהיו ארבעתם (או
שלשתם) למים של חמצי־גפרית. – זאת היא התורה במרחבי כל הטבע המת. תורה אחת
וחקה אחת לכל החבורים, חבורי האבן, חבורי המלח, חבורי הנוזלים, חבורי המתכת
וחבורי כל החמרים למיניהם אשר בשדה הטבע המת אין יוצא, וכפעם בפעם נמצא אך
אחת משלש אלה, אם אחד מאבות היסודות לבדו ואין שני לו כמו הזהב, הכסף,
הבדיל וכו' או אם חמרים המחוברים שני מינים כמו המלח, המים, השיד וכו' או
אם שנים שנים לקראת שנים כמו מי־חמצי הגפרית כאמור.

אך לא כן חלק הטבע אשר לא מת ונחלתו הצומח והחי: אין לך כל
צמח בעולם ואין לך כל נפש חיה אשר יסודותיהם לא יעלו עד שלשה במספר, ואם
נמצא לפעמים גם עד ארבעה, לא נמצא בם שנים לקראת שנים כי אם ארבעה יסודות
איש איש לבדו, וארבעתם קֻבצו יחד! יסוד־הגחלים והיסוד החמוצי מתחברים יחד
להיות לחמצי־גחלים, אחרי כי כל אטם מן הגחלת ימשוך אליו שני אטמים מן היסוד
החמוצי; וכן גם יסוד־מים ויסוד חמוצי מתחברים גם הם יחדו להיות למים, אחרי
כי כל אטם מיסוד־המים ימשוך אליו אטם אחד מיסוד החמוצי; אכן גם חמצי־הגחלים
וגם המים מתחברים יחדו כאשר ראינו, למען אשר יהיו יחדו למים של חמצי גחלת;
– אבל לאלה נקרא ״התחברות הטבע המת״, ומה שונה אפוא ממנה התחברות הטבע
החי אשר גם למענה לקוח נקח את היסודות האמורים האלה, את היסוד החמוצי
ואת יסוד־המים ואת יסוד־הגחלים, והצוקער יהיה לנו למופת לרבים: גם
הצוקער לא יֵעשה בלתי אם על פי היסודות האלה, על פי היסוד החמוצי
ויסוד־המים ויסוד־הגחלים, ואיננו שונה בחמרו מן המים של־חמצי הגחלת, ואולם
בזאת יבדלו כי ההתחברות הזאת היא התחברות הטבע החי, ותחת אשר שם יאכל כל
אטם מיסוד־הגחלים אך אטם יסוד חמוצי לבד, יאכל פה כל אטם מיסוד־הגחלים, גם
יסוד חמוצי וגם יסוד־מים יחדו, אחרי כי היסוד החמוצי איננו דַיו והאטם
מיסוד־הגחלים הזה לא ימלא את רעבונו ביסוד חמוצי לבד ועוד מקום אתו לבלוע
כפעם בפעם גם את יסוד־המים. – כדבר הזה נמצא גם בקחתנו לנו למופת את אחר
הצמחים, את החינין, ונציב אותו לעמת האמאָניאק של חמצי־הגחלים, אשר יסודות
שניהם דומים הם כפה כן שם: היסודות האלה הם יסוד־הגחלים והיסוד החמוצי
ויסוד־המים והיסורי החנקי, אך תחת אשר נמצא בקרב האמאָניאק בן־חמצי הגחלים
כי כל אטם ואטם מיסוד־הגחלים התחבר אל היסוד החמוצי וישקיט בו את רעבונו
ויהיו יחדו לחמצי־גחלים, וכן כל אטם ואטם מיסוד החנקי התחבר אל יסוד־המים
לאכול ממנו די שבעו ויהיו יחדו לאמאָניאק. ואחרי כן התחבר האמאָניאק עם
חמצי־הגחלים ויהיו לאמאניאק בן־חמצי גחלים, הנה אם נפן לנו אל החינין, נמצא
כי כל אטם מיסוד־הגחלים אשר בו, לא יוכל להשקיט את רעבונו עד אם יאכל שלש
ארוחות, אטם אחד מיסוד החמוצי ואטם אחד מיסוד־המים ואטם אחד מיסוד החנקי –
אכן גדולים מעשי הטבע, וזה הוא ההבדל העצום אשר בין הטבע המת והטבע החי,
כאשר עינינו עוד תראינה מישרים.





לב. הבדל חבורי החימיה אשר בטבע החי ובטבע המת

נוסף על ההבדל אשר העברנו לעין הקורא בפרק האחרון, נעביר
עתה הבדל שני אשר ערכו רב מאד: בשדה הטבע המת יתחברו שני יסודות יחדו אך
במדה מצומצמת ומדויקת, תחת אשר בשרה הטבע החי אין גבול ואין סיג למדה ומדה,
– מה זאת? ישאל הקורא לתמו.

הבה נא ונקח את המים לנו למופת ונראה: הלא נדע כי המים
נעשים על פי שני יסודות, על פי יסוד־מים ויסוד חמוצי, ואולם הנסיונות הרבים
אשר נעשו הורונו לדעת כי שתי מדות יסוד־מים ומדה אחת יסוד חמוצי מתחברים
יחרו להיות יחדו למים, והיה בבואך אל איש עושה בחכמת החימיה ותחלה את פניו
לקחת לו מעט יותר מן היסוד החמוצי או מיסוד־המים לעשות בו את הנפלאות, יענה
ויאמר לך האיש ההוא כי היה לא יהיה כדבר הזה לעולם, אחרי כי מדה אחת יסוד
חמוצי תדרוש לה בצמצום אך ורק שתי מדות יסוד־מים, לא מעט ולא יותר, וכל
היותר יושב ריקם, וכל יד אדם תקצר לשנות מן החק ההוא ולהפיל ממנו צרור
ארצה. – כמשפט המים כן משפט כל החברים האחרים אשר בטבע המת: הכסף־החי
והגפרית מתחברים יחדו להיות לצינאָבער – הוא הצבע האדום – והיה בעשותך את
הצינאָבער הזה נטל עליך לקחת חלק מצומצם ומדויק מן הכסף החי לעמת חלק
מצומצם ומדויק מן הגפרית, ויד כל חוקר תקצר מלברוא את הצינאָבער הזה אם יקח
לו אף גרגיר אחד מעט או גרגיר אחד יותר מיסוד האחד על השני, ואם יוסיף
גרגיר אחד על היסוד האחר. נטל עלינו להוסיף גרגיר אחד גם על השני; וכן בכל
מרחבי הטבע המת, יתחברו שנים שנים מאבות היסודות אך בזאת אשר נקח חלק
מצומצם מן האחד לעמת חלק מצומצם מן השני, אחרי אשר החלק האחד לא יוכל שאת
יותר נכחו המושך ואף לא יוכל להשקיט את רעבונו במעט, אם לא חלק
מצומצם ומדויק נערוך לפניו מן היסוד אשר לעמתו.

אבל לא כן נחלת הטבע החי ותפקידו אשר נתן לחמריו: בשדה
הצמחים ובעלי־החיים נמצא כי ברא לו הטבע חבורים שונים, פעם בכה ופעם בכה,
ומעולם לא שמר חק לקחת חלק אחד מצומצם לעמת חלק שני, כי יש אשר היסודות
יהיו לבריאות חדשות כאשר יחסר להם המזג וכאשר לא ימלאו רעבון נפשם עד אשר
די, ואחרי כי לעולם לא ימצאו היסודות האלה אשר בטבע החי די למלא את רעבונם,
לכן יוכלו כפעם בפעם להוסיף מאכל על מאכליהם ולהיות למינים חדשים ולבריאות
אחרות.

אמנם זאת היא הסבה אשר לרגליה יעצור הטבע החי כח לברוא על
פי ארבעת ראשי יסודותיו מינים ובריאות עד אין חקר! ולמען באר את הדבר הזה
באר היטב, נטל עלינו לערוך את מעשי הטבע החי מול מעשי הטבע המת ולראות מה
פעל הטבע החי בארבעת היסודות, היסוד החמוצי ויסוד־המים והיסוד החנקי
ויסוד־הגחלים ומה עשה בם הטבע המת: הטבע המת יעשה על פי היסוד החמוצי
ויסוד־המים את המים, וגם מין שני יוכל לעשות על פיהם ועינו כעין מי־הדבש
ולו יקראו ״חבור־יתר אשר ליסוד חמוצי ויסוד־מים" (וואססערשטאָף – היפער –
אקסיד) ויותר משני המינים האלה לא יצאו מחיק התחברות היסוד החמוצי
ויסוד־המים; מן היסוד החמוצי והיסוד החנקי בהתחברוהם יוצאים לנו חמשה
מיני חמצי־סאלפעטער; מן היסוד החמוצי ויסוד־הגחלים יוצאים לנו שני מיני
חמצי־גחלים, ולפי הדברים והאמת האלה נראה כי מחיק היסוד החמוצי המתחבר אל
איש איש משלשת ראשי היסודות הנשארים, יוצאים לנו אך תשעה מינים לבד; –
אם נלכה גם מזה והלאה נמצא כי מיסוד־המים המתחבר אל היסוד החנקי, יוצא לנו
אך מין אחד לבד, הוא האמאָניאק; מיסוד־המים המתחבר אל יסוד־הגחלים יוצא
לנו אך מין אחד לבד, הוא אויר־המאור; מן היסוד החנקי המתחבר אל יסוד הגחלים
יוצא לנו אך הציאן לבד, ולפי הדברים האלה נמצא כי מחיק כל ארבעת
היסודות המתחברים איש איש עם משנהו, פעם בכה ופעם בכה, יוצאים לנו אך
שנים עשר מינים לבד, מלבד אשר יוכלו גם שנים עשר אלה להתחבר איש עם
עמיתו להיות גם הם למינים חדשים, אך אם נפן מזה ונבוא אל פני הטבע החי, מה
תחזינה שם עינינו? האם לא לאלפים ולרבבות ולרבי רבבות ברא לו הטבע החי אך
על פי ארבעת היסודות האלה לבד? האם לא יעלו הצמחים ובעלי החיים עד המספר
אשר לא יספר עוד? – אכן זה הוא ההבדל העצום בין הטבע החי ובין הטבע המת:
הטבע המת ברא לו את בריאותיו המעטות אך על פי מדות מצומצמות וחלקים מדויקים
אשר ערכו לפניו ארבעת ראשי היסודות, תחת אשר הטבע החי יקח לו מהם כפי אַות
נפשו, אם מעט ואם הרבה, וכפי אשר יקח כן יברא את בריאותיו, וכל פעם ופעם לא
יעמול לשוא!





לג. תוצאות ההבדל אשר בטבע החי ובטבע המת

המעשים החימיים אשר יעשה הטבע המת בכל סביבותיו, נעשה גם
אנחנו בידים, ויש לאל ידנו לעשות ולעולל את העלילות האלה ביתר שאת ויתר עז
שכם אחד על הטבע, ואולם לא כן הטבע החי ומעשיו החימיים אשר לפנינו, כי יכול
לא נוכל עד היום לברוא ולהביא לעולמים כל נפש חיה וכל יצור אשר רוח חיים
בו, כאשר יעשה הטבע בבריאותיו. –

על פי ששים וחמשת אבות היסודות יש לאל יד החימיה לברוא לנו
חמרים חמרים אין מספר, ואין חקר להמון כל היצורים אשר יאירו על פיהם באור
החיים: החימיה תברא לנו את המים ואת כל האויר למיניהו, את כל האבנים
למיניהן ואת כל האדמה למערכותיה, את כל החמץ למיניהו ואת כל סמי הרפואות
למיניהם, ואין כל דבר בכל מרחבי הטבע המת אשר לא יעשה אותו החכם היודע חכמת
החימיה, ואך כאשר יגיע אל עולם הצומח והחי, יבהל ויסוג אחור ולא יעשה כל
דבר קטן או גדול וכל חכמתו תתבלע; אמנם יוכל בעל־החימיה להפריד גם את
הצמחים ואת בעלי־החיים ליסודותיהם, ובצמצום גדול יגיד וישמיע מה מספר היסוד
החמוצי או מספר יסוד־המים, מספר היסור החנקי או מספר יסוד־הגחלים אשר בקרב
האחד, וכן גם את מספר היסודות הטפלים האחרים אשר בו, אכן נסה נא דבר אליו
ואמר לו: אדוני! הלא הפרדת את גזרת הצוקער הזאת ליסודותיו, הלא ידעת כי
הצוקער עשוי על פי יסוד־גחלים ויסוד־מים ויסוד־חמוצי, ועתה התערב נא אתי אם
השיב את מעט הצוקער הזה על מכונו אחרי אשר הפרדת אותו ואם תקבץ את שלשת
היסודות המפורדים האלה לשוב ולהרכיב אותם יחד כאשר היו בראשונה, היכול
תוכל?" ואז יגיד החכם את ראשו ולבשתו ולחרפתו יענה ויאמר: לא
ידעתי!"

על פי גרגיר חטה אחת נוכל לעשות שבלת מלאה חטים הרבה, ועל
פי נתח תפוח־אדמה קטן נעשה לנו תפוחי־אדמה רבים, ועל פי גרגיר תפוח אחד,
יצמח ויעלה ויעש פרי עץ התפוח החסון, והטבע יעשה את מעשיו אלה אך על ידי
החימיה, כי לקוח יקח לו יסודות חימיים לעשות את הדברים על פיהם; הטבע יקח
לו את האמאָניאק ואת חמצי־הגחלים ואת המים ואת האור ואת החום, כאשר יקח
אותם בעל־החימיה לעשות בם את נפלאותיו, והיה אם נגרע מן הטבע את היסוד
הדרוש לו למעשהו לא יוכל גם הוא להוליד את השבלת מחיק החטה, יען כי גם בו
אך החימיה עושה את מעשיה, והאיש אשר את חכמת החימיה איננו יודע, לא ידע גם
את משפט הצמח הצומח ולא ידע את מחסורו ואת מזונו, את תולדותיו ואת
תוצאותיו, וכן לא ידע גם את משפט בעלי־החיים ומחסוריהם ונפשות רבות וחסרונן

* * *

ובכל אלה מה רב ההבדל אשר בין החימיה שלטבע החי ובין
החימיה שלטבע המת! וגם שמותיהם שונים: לחימיה אשר לטבע המת. קראו שם
״החימיה האַנאָרגאַנית״ לאמר, החימיה אשר אין בה רוח חיים ואשר אברים
ליצוריה אין, ובה יוכל גם האדם להתחרות עם הטבע, ויש אשר גם כפלים לו
לתושיה ושכם אחד על הטבע; ולחימיה אשר לטבע החי קראו שם ״החימיה
האָרגאַנית״ לאמר, החימיה אשר רוח חיים ואשר אברים ליצוריה, ובה
תמצא יד האדם להפריד ולפרק את כל הגופים למיניהם, ואולם לשוב ולבנות
ולהרכיב אותם לא יוכל וידו תקצר מעשות בה גדולה או קטנה. – האדם יקח לו נתח
תפוח־אדמה וישים אותו במעבה האדמה ויצו את המטע הזה לעשות במלאכת החימיה
למען אשר יוציא פרי למינהו ולמען אשר יוליד בדמותו כצלמו תפוחי־אדמה חמרים
חמרים רבים, יען כי יודע האדם את כל היסודות החימיים הדרושים לו. האכר אשר
ישדד ויפתח אדמתו ואשר יתן זבל על זבל לשדהו, הוא לא יתן את הזבל הזה
לאדמתו, כי אך בלי דעת יעשה בזה את כל המעשה אשר יעשה בעל־החימיה בדעת: על
פי הזבל יתן לכח הזרע את כל היסודות החימיים הדרושים לו למען אשר יעשה את
מלאכתו, מלאכת החימיה, ועיני האדם רואות את כל חרשת המלאכה אשר יעשה נתח
תפוח־ האדמה במחשך, והידיעות החדשות אשר צררנו בחפנינו, מקום נתנו לנו
להביט ממנו אל חביון המסתרים האלה, וכל הדבר אשר היה לנו עד כה לנפלאות
היה עתה לידיעה, ואך הגדר אשר גדרה היריעה הזאת אחריה, עוד יעמד לנו
לשטן; מסתרי המזון והזריעה וההולדה אשר לצמחים ואשר לבעלי־חיים, כלם נגולים
לפנינו כספר ואנחנו יודעים כי אך החימיה שולטת פה שלטת, ואך שני דברים ישנם
עוד לפנינו אשר בם כל חכמתנו תתבלע: הדבר האחד הוא כי נעלם מנגד עינינו הכח
אשר על פיו גם הנטע הכי קטן יודע לבחר לו את כל היסודות הדרושים לו ולשלח
מעל פניו את כל היסודות אשר אינם דרושים לו, כמו מלא הצמח הזה את כרשו בכל
למודי חכמת החימיה וכמו על פיהם בחר דרכו, תחת אשר הטבע המת לא יעצר כח
לעשות כמעשה הזה; והדבר השני הוא כי החימיה הארגאנית עושה גם היא את מעשיה
על פי היסוד החמוצי ויסוד־המים ויסוד החנקי ויסוד־הגחלים, כאשר נוכל גם
אנחנו לעשות, ואך בזאת נפלאה היא בעינינו כי על פי ארבעת היסודות האלה תעשה
לה רבי רבבות מינים ויצורים מבלי כל קץ ותכלית, תחת אשר אנחנו לא נבין
לעשות על פיהם בלתי אם את המעט אשר העברנו לעין הקורא בפרק הקודם. –

הלא חמודות הן הידיעות האלה בדבר החימיה האָרגאַנית, ואולם
גם ערכן רב מאד מאד, ותועלת גדולה יוצאת על פיהן לאור, כאשר הקורא יראה
וכאשר ישפוט שפוט.





לד. מעט חימיה ארגאנית

שלשה דברים ישנם אשר לראש פנה הם לפני חוקרי החימיה הארגאנית וכל מעיָנָם אך בהם.

ראשית דבר מצאו כי ערך החימיה הארגאנית רב וגדול מאד למען
עבודת האדמה ולמען דעת סגלותיה ותכונותיה, ותחת אשר עד היום ידעו אך
מעט מן הנסיונות אשר עשה האכר בעבדו את אדמתו ותחת אשר בעמל רב ובמשך שנים
רבות למדו לדעת את מקור האדמה הפוריה ואשר לא פוריה, למען בוא עד חקר השדה
ויבולו, עד הזרע הזרוע, עד הפרי אשר ישא ועד חקר הדמן והחמרים הדרושים
בעבור הצמחים, תחת כל אלה הנה בא עתה בעל־החימיה בתורתו אשר בידו, היא תורת
ידיעות הטבע, לעבוד על פיהו את שדהו, והידיעות האלה, הן ידיעות
החימיה האָרגאַנית. – בעל־החימיה יפריד ויפרק על פי החימיה את כל הצמח
הצומח למען דעת את היסודות אשר לו: הוא יודע לבטח כי לא בקסם ולא בכשפים
באו היסודות האלה בקרב הצמח ואך בדרך חימי באו אליו מן האויר ומן האדמה
למען היות לו למאכל. ואחרי אשר ידע את היסודות ההם, ידע גם את יבול האדמה
ותכונתו, הֲשָׁמן הוא אם לא, היפרה אם ימעט, ואחרי קחתו לו גם גוש עפר לבוא
עד חקרו על פי חכמת החימיה, אז ידע לענות גם לכל שואל: צמח זה יעשה באדמה
הזאת וצמח זה ידרוש לו אדמה אחרת! – אכן בחקרו ובמצאו האדמה אשר לפניו
איננה כראוי. אז ידע את כל החמרים הדרושים לאדמה ההיא למען תת כחה; הוא יקח
על ידו גם כל דמן וגם כל זבל למען חקור ודרוש אחריהם ולא יקוץ מפניהם; ביד
חרוצים יבקר לדעת את משפט היסודות אשר עליו להוציא מן הדמן או אשר עליו
להוסיף למען היותו לברכה לאדמתו, והאכר העומד עליו ומחכה לעצתו, ישמע
בשממון ובתמהון בצוותו אותו לאמר: קח לך הפעם את הגיפס לשימו בתוך הדמן! קח
לך הפעם סלת־עצמים לשום ולערוב אותה עם הזבל! לא תקח הפעם לשדך כל דמן
היוצא מבעלי־חיים! שנה אחת תשבות את שבתך בשדה האחד ותחת הדגן תזרע הפעם
סובים! השדה השני לא ידרוש בשנה הזאת כל יסוד חדש בעבורו, כי עוד די והותר
לפניו, ואך יען כי יסודות אחרים בו אינם כמתכנתם למען אשר יוכלו לקבל את
שפע הגשם, לכן לא יצמח ולא יעשה פרי, ובכן נטל עליך לקחת לך הפעם
מי־חמצי־גפרית תחת הדמן, ותשפכם על פני השדה, למען אשר יתרככו היסודות
ולמען אשר יהיו לאכלה לפי הצמחים! – אמנם כן! החימיה אשר לעבודת האדמה
נושאת רב ברכה בקרבה וטובה גדולה צרורה בכנפיה, ואין ערוך לערכה אם תמצא לה
מסלות גם בקרב המון העם; אבל כהיום הזה נטל על כל איש משכיל דורש את הטבע
ללמוד ולדעת את עבודת האדמה ומשפטיה, ואולם לא בשדה ולא בעבודה ילמד האיש
כיום את המשפטים האלה כי אם בחדר למודיו בשמעו לקחו מפי בעלי־החימיה, ואך
אחרי כן יבוא אל השדה להיות לו לאדון, ובעינים פקוחות יראה עתה כי כל
הנפלאות אישר הזה מאז מעולם על פני שדהו, אך חקים קימים ומשפטים נאמנים הם
אשר לא ימוטו לנצח!

. הדבר השני אשר תשים החימיה האָרגאַנית לפני חוקריה לענות
בו, הוא הדבר אשר על פיו נצליח להוציא למעננו מחיק הצמחים ובעלי־החיים
חמרים חמרים שונים ויסודות חדשים אשר לא שערנו ולא עלו על לבנו מאז מעולם.
העולם החי נושא בקרבו מינים לרבבות אשר אין מספר ואין חקר להם, ויום יום
נוכל להוציא מחיקם יסודות חדשים אשר לא ידענו דבר על אדותם עד היום,
והמינים האלה עלו בעשרת השנים האחרונות עד מספר אשר אין לו קץ, ואך אנשים
יחסרו כיום, אנשים נבונים ויודעים אשר יתנו למינים ולחמרים החדשים האלה
תוצאות, והשומע ישתאה בשמעו כי כה עצום מספרם עד אשר נחסר שמות לקרוא להם –
כי ימים באים והחמרים החדשים האלה יהיו לתועלת ולברכה לדור יבוא והמצאות
גדולות תצאנה מחיקם ואוצרות רבים שמורים לבעליהן! – הנה כי כן נקח לנו
למופת את המין הנודע בשם חמצי־פירא־גאלוס הדרוש מאד לכל העושים במלאכת
הפוטוגראפיה ואשר מחירו רב מאד (מחיר כל לאָטה יעלה עד שני טהאלער וחצי,
ולפי זה גדול מחירו פי חמשה ממחיר הכסף), עד שקם בימים האחרונים איש יודע
חכמת החימיה וחפצו צלח בידו להוציא את היסוד הזה מחיק חמץ העשוי מן העץ,
ויש תקוה כי ירד מחיר אחיו הבכור עשר מעלות אחרנית והחמר החדש ימצא לו
מסלות להמצאות חדשות, תחת אשר בהיות מחירו גדול, לא יכלו החכמים לגשת אליו
לנסות בו ולעשות דבר6 – כדבר הזה נמצא גם
בפנותנו אל המין הנקרא אנילין; חכמי החימיה הקרו ודרשו ויעשו להם את
המין הזה גם על פי עטרן של אבני גחלים ויכנוהו בשם קיאַנאָל, ואולם
בימים האחרונים חקרו מחדש וימצאו כי אם יתנו גם חמרים חימיים אחרים אל תוך
החמר הזה אשר עינו כעין נוזלים בני שמן ואשר כל צבע אין לו, אז יצאו להם
צבעים נהדרים אשר אין ערוך ליפים; ואמת נכון הדבר הזה! כי כהיום הזה נמצא
את רוב הצבעים אשר לאֹדֶם ולתכלת ולארגמן, עשוים על פי האַנילין הזה, וכל
בגדי המשי ובגדי הצמר המשוחים בצבעים נהדרים, יקומו ויהיו לרגליהם,

* * *

ועוד לנו שלישיה במרחבי החימיה האָרגאַנית.





לה. התועלת אשר בחיק החימיה האָרגאנית

הענין השלישי אשר נִתּן לחכמי החימיה האָרגאַנית לענות בו
הוא הענין אשר על פיו נטל עלינו להתחקות על שרשי הצמחים למיניהם לדעת מה
יהיה משפט חבוריהם כאשר נעזוב אותם לנפשם, לצמוח על פי חקי הטבע לבד מבלי
שית עליהם נוספות בידי אדם, או במה ישונה משפטם אם נוסיף עליהם כהנה וכהנה
גם חמרים ויסודות אחרים ובמה ישנו את פניהם; והברכה אשר הביאה החימיה בדרך
הזה גדולה מאד מאד, ואין קצה להמון הטובות הצרורות עוד בכנפיה ותהיינה
לברכות לראש דור נולד.

־ הן לא רחקו עוד הימים מאחרינו, ימים אשר אכלנו את פרי
הצמחים כאשר הושיטה אותו יד הטבע לנו, מבלי לשנות אותו מעט או הרבה, ואך
כאשר יצאו החוקרים בלהטיהם לבקר את הצמחים על פי החימיה, אך אז נוכחנו
לראות כי עוד כביר תמצא ידנו לשנות את הצמחים האלה לטוב ולעשותם למינים
חדשים. – הלא זה אך כארבעים שנה, ואבותינו לא ידעו כל תחבולה וכל עצה בלתי
אם להביא מארץ רחוקה, מארץ הודו, את קנה־הדבש לעשות בו את הצוקער; ויקם דור
חדש ויעש לו את הצוקער גם על פי לפת ושאר ירקות, הוא הצוקער הנמכר עתה בכל
מקום ומקום, ויש תקוה כי בנסות חוקרי החימיה עוד הפעם את כחם, יצלח חפצם
בידם לברוא לנו את הצוקער ולמכרהו בחצי המחיר אשר כיום. – החימיה תהפוך ביד
חרוצים את העץ לעשות ממנו חמץ, כאשר עיני הקורא תראינה עוד; החימיה תהפוך
את תפוחי האדמה לעשות לנו קמח, והקמח הזה יהיה לנו גם לגומי, והגומי
לצוקער, והצוקער לאַלקאהאל, והאלקאהאל לעתר ולחמץ.

הנה כי כן נראה כי כחמר ביד היוצר כן הם הגופים למיניהם
ביד החימיה הארגאנית לעשות בהם ולשנות אותם ולברוא בם חדשות! – החלק הבא
הוא החלק השביעי מספרינו, ישא מדברותיו על שלשת העניינים אשר העברנו עתה
לעין הקורא, על ראשי מראות החימיה אשר בעבודת האדמה, על החמרים החדשים אשר
יוָלדו על פיה, ועל השנויים הרבים אשר תברא ואשר תשית נוספות על החמרים
שכבר ישנם – אכן עוד כפלים לה לתושיה, אם נשים לב כי על פי החימיה הזאת
נצליח לשום עין גם אל קרב החיה והאדם, לדעת את הנעשה במשכיותיהם פנימה,
ואת סתרי חדרי הבטן, ויש תקוה כי עוד מעט וכלנו נדע גם את שרשי כל המחלות
והמכאובים וגם את כל הרפואות נדע למען רַפֵא בהן את החולה ולהשיבו
לאיתנו.

אכן אמת נכון הדבר, רב מאד ערך החימיה האָרגאנית, למען חיי
האדם ודעת סדרי החיים בקרב הנפש פנימה! על פי החימיה נדע את משפט שאיפת
האויר ומה יעשה בו; על פי החימיה נדע עתה פשר דבר להבין מדוע יהיו לנו אך
מינים אחדים לאכלה ומינים אחרים פגול הם; על פי החימיה נדע עתה את כל
מזונותינו, איש איש ומקומו המיוחד לו. בגופנו, אי זה הוא המגדל את שערותינו
ואי זה המזון המגדיל את עצמותינו, איזה לצפרנינו ואיזה לשִנינו, איזה
לעורקינו ואיזה לחלבנו; על פי החימיה יעלה עתה הרעיון על לבנו לדעת איככה
נחזיק את גופנו על מכונו ואיככה נשחיתנו, איככה יחלה ואיככה, ירפא; על פי
החימיה תקום לנו עתה דעת תורת הרפואות, למען יראה הרופא בעיניים פקוחות
ולמען לא יגשש כעור קיר, ולכל הארץ יהיה אור גדול ואין פרץ ואין
צוחה!










בארץ אנגליה כבר נעשו כלים ומכונות כאלה לכבות את
האש, ובבתי־חרשת אחדים כבר הולכים ומשתמשים בהם; כי אגרו להם במאגורות
את כל האויר היותא מפי ארובות העשן שהוא נקי מכל יסוד חמוצי, והיה בצאת
אש באחד בתי־החרשת יבאו המכבים ויביאו בחזקה את האויר הזה אל מקום
השרפה, ולרגל האויר הזה ידחף האויר המצוי ממקומו והאש תכבה
פתאם.  ↩



החקירות החדשות בדבר האצאן הוכיחו למדי כי גם
התלבנות השמלות והבגדים הכבוסים לעין השמש, לא תקום ולא תהיה בלתי אם
בכח האצאן, והנסיון הורה אותנו כי שמן־טרפעמטין המוליד אצאן הרבה בקרב
האויר, ימהר ויחיש את ההתלבנות לעין השמש; והיה בקחתך חלק אחד
שמן־טערפנטין המזוקק שבעתים ומהלת אותו בשלשה חלקים שפירטוס ונתת מהם
מלא כף אחת אל תוך קלחת מים, ואת שמלותיך תביא אל המים האלה ותוציאן
ותסחטן ותחזירן ותיבשן לעין הרוח, או אז תתלבנה השמלות חיש מהר מאד,
ובגדיך יהיו לבנים בכל עת.  ↩



אפשר והכוונה היא לגז ה‘אוזון’. הערת פב"י.  ↩



לפי הידיעות האחרונות אשר לכתבי העמים, הצליחו
החוקרים בםאריז להפוך את הגחלת על פי חום הזרם האלקטרי ולעשותה לאבקות
שמיר, ואולם אין לנו עוד ידיעות ברורות על אודות המעשה הזה ואחריותו לא
עלינו.  ↩



הנסיונות החדשים הורו לדעת כי הצמחים יעשו במלאכת
היסוד החמוצי גם לצרכי נפשם ולא אך למען אחרים, אחרי כי גם הם יהיו על
פי היסוד החמוצי כאדם וכבהמה; הצמחים יקבלו את חמצי־הגחלים ויאצילו
מקרבם את היסוד החמוצי אך בעת אשר גם אור השמש ישים פעולתו בהם, ואולם
בכל לילה ולילה כאשר יחשך האור ישאפו גם הצמחים יסוד חמוצי אל קרבם ככל
האדם והחיה ואת חמצי־הגחלים יקיאו, אחרי כי גם להם ולחייהם דרוש היסוד
החמוצי כלהאדם ולחייתו, וגם הם ימותו בלא עתם אם יחסרו בלילה את היסוד
ההוא; אבל היסוד החמוצי הנולד בקרב הצמחים, עולה שבעתיים על המדה אשר
בלעו ולכן עוד יותירו די והותר בעבור האדם והבהמה, והאויר אשר לנו לא
יחסר לעולם את המזג.  ↩



אכן אמת נכון הדבר כי מיום צאת הספר הזה לאור פעם
ראשונה ועד היום, ירד מחיר המין חמצי־פירא־גאלום עד שלישיתו, אם כי
המין החדש לא מצא עוד מסלות נכונות. –  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/36137