בית הספר לחברת "כל ישראל חברים"



	
	בית הספר לחברת "כל ישראל חברים"
	





Ecoles de l’Alliance Israélite Universelle



משנת 1897 עד 1919





אחדים מן ההורים שהיו נתונים בין שתי בררות לשלח את בניהם
לבתי הספר הדתיים הנוצרים, שבהם היו צריכם לשלם שכר למוד גבוה, או לשלחם
לבתי הספר של הקהלה שהלמודים הכלליים בהם לא השביעו את רצונם – פנו אל הועד
המרכזי של האליאנס בפריז בבקשה ליסד גם במצרים בתי ספר כאותם שיסדה בשאר
ערי אפריקה והמזרח.

אחד מגדולי יהודי צרפת שבקר בימים האלה בבתי הספר בקהלות מצרים התבטא במלים האלה:

“אילו רצו הקהלות היהודיות שבמצרים, כי עתה יכלו להקים על
חשבונן את בתי הספר היותר יפים והיותר מצוינים, שבהם היו ילדי ישראל יכולים
לקבל יחד עם חנוך הלמודים הכלליים, גם חנוך יהודי דתי שהיה מקשר אותם
ליהדות”.

בה“אוניבר איזראליט” מפריז ביום 12 ספטמבר 1896 נתפרסם
מכתב מיהודי אלכסנדריה: היות כי בבתי הספר של הקהלה וכמו כן בי“ס “מוסד
מנשה” אינם יכולים לקבל יותר משלש מאות – ארבע מאות תלמידים ע”י זה אנו
אנוסים לשלח את בנינו בבתי החינוך של הישועיים ו“האחים”, לכן מבקשים מחברת
כי"ח לפתח בתו ספור במצרים.

כשבאו באי כח האליאנס לאלכסנדריה ליסד בה מוסדות חנוך1 פנו הברון ז’אק די מנשה נשיא הקהלה והרב
הראשי הרה"ג אליהו חזן בקול קורא אל יהודי העיר, שבו הגדירו באופן מצוין את
מטרת בתי הספר של החברה, באמרם: "בנינו יקבלו בהם חנוך והשכלה משופרים, הם
ילמדו להכיר ולעשות את חובותיהם הדתיות, להתקרב אל דברי ימינו המפוארים
ולחבבם, להעריך את ספרותנו ולדלות ממנה את הרגשות שיעשו אותם קשורים
ליהדות; הנה מדוע זה אנו אומרים לכם לשלוח את בניכם לבתי הספר של האליאנס!
ממוסדות חנוך אלה “יצאו בניכם מלומדים, מחונכים, מלאים רגשי כבוד לרעיונות
הוריהם, לרגשותיהם ולאמונתם, ומוכנים למלאות בכבוד את חובותיהם בתור יהודים
ואזרחים”.

בחדש יוני שנת 1897 נשכר מעון ארעי ונמנו המורים הנחוצים.
התלמידים החלו להרשם השמחה הקיפה את כל שדרות היהודים באלכסנדריה, בזה היה
שחרור וגאולה מהשעבוד הרוחני שעבדו את ההורים בשכר הלמוד העצום ואת מצפונם
של התלמידים. ההתלהבות היתה גדולה מאד ביום חנוכת בית הספר (30 יולי 1897)
יותר משלש מאות תלמידים מבני כל שדרות העם, באו להרשם בתור תלמידים; אולם
לדאבון לב, המעון היה גרוע, והנגוד הבולט שהיה בין חיצוניותם הנפלאה של בתי
הספר לזרים, ובין החיצוניות הגרועה של בה“ס להאליאנס, והמורים המקומיים שלא
היה להם שם כ”כ ידוע, ותלמידים עניים אחרים שהיו באים לביה“ס במלבושים דלים
– כל זה השפיע לרעה על הורי התלמידים, והרבה מאלה יצאו מביה”ס של האליאנס.
באבריל 1900 לא היו בשני בתי הספר לבנים ולבנות אלא 134 תלמידים.

בסוף שנת 1913 היה מספר התלמידים 206, ושכר הלמוד עלה
מעשרת אלפים פרנק בשנת 1900 – לעשרים אלף בשנת 1913. אולם גם ההוצאות התרבו
מ 19000 ל 43000 פרנק לשנה, ועי"ז הוכרחה האליאנס להגדיל את תמיכתה, ובשנת
1913 הגיעה כבר לסכום 12000 פרנק.

ומה שמפליא הוא, כי למרות כל הגרעונות האלה, לא יכלה
האליאנס לרכוש לה את אהדתה של הקהל בעירנו, לא בעיני הלאומיים מפני עקשנותה
לבלי החליף את שטתה בלמוד השפה העברית, ולא בעיני יתר התושבים; מפני כי בתי
חנוך האליאנס באלכסנדריה לא נחשבו בעיניהם בתור מפעל “חסד”, כי אם בתור
בי"ס פרטי עם תשלומים; כי כידוע התלמידים שלמו שכר למוד בבתי הספר של
האליאנס לא פחות ממה שדרשו מהם בבתי ספר פרטים אשר בעליהם נהלום לשם
“עסק”.

ועד הקהלה תמך בבתי הספר של האליאנס, בזה שהשכיר להם ארבע
דירות למעון בתי הספר, בבית הקהלה אשר ברחוב “נביא דניאל” בשכירות נמוכה
מאד; ובשנים האחרונות לרגלי ירידת שער הפרנק הצרפתי, ויתרה הקהלה שכירות של
שנים אחדות העולה קרוב לאלף לירות מצריות.

עוד משנת 1914 נפוצה השמועה כי האליאנס חושבת לסגור את בתי
הספר שלה באלכסנדריה, כי הגרעונות היו הולכים וגדלים שנה שנה, ורק ע"י
הפצרות רבות מצד אחדים מראשי הקהלה, וביחוד מכבוד הרב הראשי המנוח רפאל די
לה פרגולה, המשיכה החברה עוד שנים אחדות במצב כזה.

ובחדש יולי שנת 1919 נסגרו לחלוטין בתי החנוך של האליאנס.










עפ“י ספר ”חמשים שנות היסטוריה" לנרסיס לוין בתרגומו  של מר א' אלמאליח.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40670