ידיעות הטבע – חלק ח



	
	ידיעות הטבע – חלק ח
	



האדמה וכל צבאה

א. החיים אשר “בטבע המת”

הנה הזכרנו בשם האדמה ובשם צבאיה וחייה, ואולם לא היה עם
לבבנו להשמיע משפט החיים אשר על פני האדמה ממעל לה ומשפט צבאיה ויצוריה
השוכנים עליה, כי אם משפט כל התכונה אשר בבטן האדמה ההיא פנימה,
והחקים אשר על אדניהם הטבעה. אכן ״הטבע המת״ אשר יתלונן על שפתי החוקרים,
ואשר יזכירו בשם הזה מדי דברם במערכות הדומם אשר בארץ ואשר מתחת לארץ,
גם הוא איננו מת וְכָלה כליון חרוץ עד בלתי השאיר לו כל נשמה באפו ולא ידום
דממת נצח, כי הלוך ילך גם כל הדומם להתפתח ולהשתנות, לפשט צורה אחת וללבוש
אחרת, ושיח ושיג לחיים הנפלאים האלה עם כל החיים אשר על פני רחב כל הארץ,
אף רגע לא ידומו.

לולא היתה האדמה לפנינו, לא חיינו גם אנחנו עליה, ולוּ
מתה, לא היה עליה כל נפש חיה; כי גם הצמחים וגם הבהמה, גם האדם וגם כל נפש
היה לא עצרו כח לעמוד לגורלם, ולא נולדו ולא גדלו ולא שבו אל חיקה כל עמת
שבאו, לולא האדמה וחייה פנימה. – אבל שונים הם חיי ״הטבע המת״ מן החיים אשר
נראה מסביב לנו, ואנחנו לא נדע את רזי החיים הסתומים האלה בלתי אם מעט מאד,
וגם המעט הזה טרם ימלא שפקנו לענות דבר על כל אשר נשאל.

אבל אחת יש ואותה נדע, כי לא היו פני האדמה לפנים כאשר הם
היום. גם האויר הסובב את האדמה שונה היה מן האויר הסובב אותה כיום, וגם
הצמחים אשר עליה שונים היו מן הצמחים אשר כיום וגם נפש החיה והבהמה אשר
עליה שונות היו. והאדם? – הנה יום היה לעולמים, והאדם אשר כיום לא היה ולא
נברא, ובהבראו לא היה, כתבניתו אז ובתבניתו עתה, ויהי מין שונה ונבדל מן
המין אשר כיום, ואך ימים חלפו וימים באו והוא פשט צורה וילבש צורה.

ולוּ כדבר הזה כן הוא – כי על כן יעידו כל דברי המחקר ופרי
כל הנסיונות הנעשים כלם פה אחד – הלא עלינו לחשב דרכנו ולדעת כי לא לנצח
נצחים תעמוד האדמה בתבניתה אשר כיום, ופניה אלה לא יהיו לה לעולמי עד וגם
האויר והמים, גם הצמחים והאדם, וכל החיה אשר בארץ ומתחת לארץ, כל אלה לא
יחזיקו את מראיהם ואת צביונם, את תבניתם ואת תכניתם, לעולמי עולמים, כי אם יפשטו צורה ולבשו צורה חדשה,
וכשנותם את צורתם למיום היות האדמה ועד היום, כן יוסיפו לשנות את מראיהם
ואת פניהם גם מהיום והלאה, לא יחדלו אף רגע, והשנויים והתמורות האלה יביאו
בכנפיהם חיים חדשים ויצורים חדשים, כעשותם אז וכעשותם עתה, ואם באו השנויים
והתמורות האלה על פי חקים קימים ונצבים, מדוע זה אפוא לא יוסיפו לבוא, ואם
מעשיהם עד היום יחיו לפנינו, מדוע זה אפוא לא נקרא ״חיים״ גם למעשיה
אשר כיום ואשר מהיום והלאה?

יש אשר ככר הארץ האחד כסוהו לפנים תהומות מים, וכהיום הזה
נחרב ויהי כלו לחרבה; יש אשר נראה כיום הרים גדולים ורמים אשר עבי שחקים
שמו להם לצניפים, והם לא ינכרו אותותם כי היו ימים והם על פני תהומות שכנו
במעמקים; יש אשר נראה איתנים סלעי מגור אשר איש אל אחיו יחוברו והיו להרים
עצומים ורבים, על כתפותיהם עצים רעננים ורמים וכל עוף השמים עליהם ישכון,
וגם רגל אדם תדרוך עליהם, אשר העפיל לעלות ולהשקיף משם אל העמק אשר לרגליו
ואל הארץ אשר היתה עתה להדום כבודו ואל האנשים אשר שם שהם עתה כחגבים
בעיניו – ואולם לפנים, סלעי מגור אלה היו אך גרגירי עפר וערמות חול, והחול
הזה נאסף על פני התהום אשר לאחר היַמים, ושרידים ופליטים נותרו בקרבו מן
הקליפות אשר לשרץ השורץ במים ומן העצמות והקשקשים אשר לדגים, והחול הזה על
שרידו ועל פליטו גם יחד, נהפך אחרי שנות מיליאָנים רבים ויהי לאבן, ובכח
נפלא ועצום הוציאה האדמה את האבן הזאת החוצה, ותהי לסלע מוצק, ותהי להרים
גבנונים ולסלעי מגור, והאדם קצר ראי יביט אליהם ויתבונן בם וידמה בנפשו כי
כן היה הסלע מאז מעולם וכי כל הבריאה אשר עתה עומדת על תלה מבראשית.

גם מרחבי התהומות אשר עתה מתחת למים, היו לפנים כמו ארץ
נושבת, ארץ אשר נאורה באור החיים ואשר האויר סוב סבבהו כמונו היום, ארץ אשר
התהלכו עליה יצורי קדם שהיו לעולמים טרם חוללנו אנחנו, ושרידי פליטי
היצורים האלה נמצאים גם היום זעיר פה זעיר פה על פני תהומות המים, כי כסו
מי הים על כל הכבודה אשר אָצרה האדמה בבטנה פנימה, והים אשר אמרנו בבלי
יודעים כי מאז מעולם הוא, ולעולמי עד לא ימיר ולא יחליף את תבניתו, גם הוא
פשט צורות וילבש צורות חדשות –

ואם כנים הדברים האלה כי גם היַמים וגם ההרים לא לנצח
יעמודו, הנה נטל עלינו לחלוט כי רוח חיים נטוע במו וחיים הם לפנינו –
ובכן נסורה נא ונראה מה משפט החיים הנפלאים האלה אשר בקרב ההרים ואשר בקרב
מי הים.





ב. מבטן מי יצאו ההרים והים מי יְלָדו?

הנה המים לא ימושו והגבעות מוט תמוטינה! אמרו העמים
והמשוררים הקדמונים – ואנחנו הנה באנו אחריהם, ותהי רוח אחרת אתנו, כי אחרת
ראו עיננו המים מוש ימושו והגבעות מוט תמוטינה! כי מי הים הולכים הלוך
והשתנות מיום אל יום, וההרים גם הם יגדלו הלוך וגדול, וכאשר יגדלו היום כן
גדלו וירומו גם מיום הבראם ועד עתה, ואך אדם לא היה בארץ לראות ולבחון את
כל המעשים האלה לפרטיהם, ואין איש שם אל לב בהתעולל עלילות השנויים האלה,
לדעת כי לפעולות קטנות אשר בטבע תוצאות גדולות נכונו, ולמען בוא אל חקר
החיים אשר בקרב האדמה.

אבל מבטן מי יצאו ההרים ואיך הטבעו? מי ילד את הים ואיך
נקוו המים אל מקום אחד? איך היתה כזאת, וההרים והימים ילכו גם היום
להשתנות, הלוך והשתנה?

ההרים נצבו אף עמדו על פי האש העצורה בבטן האדמה, ואשר
תקיא אותה האדמה לפעמים מן גו, והים נעשה ביד המים הרבים אשר על פני רחב כל
הארץ ההולכים אל מקום אחד, והמים האלה יולידו מיום אל יום שנויים רבים
ועצומים בקרב היַמים, כי עז כח פעולתם על פני התהומות ועל פני
החופים.

עוד חזון למועד ואנחנו נעביר על פני הקורא את כל שפוני
טמוני ההרים והימים למען דעת אותם, ואולם עתה לרגל המלאכה אשר לפנינו, נשים
נא פנינו אל המלחמות אשר בין ההרים ובין הימים כי מלחמה להרים בימים מדור
דור, והנחלים והנהרות והיאורות מן העבר האחד, והרוח והאויר והסערות והזועות
מן העבר השני, עוזרים על יד המלחמה הארֻכּה הזאת.

האדמה תקיא את ההרים מקרבה בכח עצום ורב להקימם ולכוננם
בשיא גבהם, ואולם הגשם היורד על הארץ יבוא כפעם בפעם לשטוף על פני ההרים
ההם ולטאטא אותם במטאטא עז ולשלול מהם שלל אם רב ואם מעט, וגם הסלעים
החזקים והמוצקים לא יוכלו עמוד בפני האויר וְהָרִטָבוֹן בבואם ללקק מהם
כפעם בפעם, ולכן נמצא כי מראה האבנים מחוצה להן שונה הוא ממראיהן אשר בפנים
כי פני האבנים אשר על השטח חשופות הן אל מול האויר ועומדות נכון לקראת
פעולותיו. – מקץ רבוא רבבות שנים והסלעים הגדולים והעצומים אשר שיאם לעבים
יגיע, נכונים הם להיות למישור על פני האדמה ולא יֻכּר כי באו אל קרבה,
והעבים אשר ממעל להרים ולסלעים יחזו את כל אלה ואך עין האדם אשר ימיו חצצו
קצרה מראותם בהעשותם על יד על יד, האויר הלח ילקק מן הסלע הלוך ולקק כפעם
בפעם ובא הרוח ונשא בכנפיו את החלקים הדקים ההם, והגשם עוזר על ידיו,
והניחו את השלל אשר שללו לרגל ההרים והגבעות, ולכן נמצא כי אדמת ההרים אדמה
פוריה ומבורכה היא, יען כי שרידי פליטי האבנים יהיו לה לברכה, וסלעי חרב
וציה יהיו לשדי תנובות אחרי היותם לבזה אל פי האויר והרוח.

אכן אם נקוו מי הגשם על ראשי ההרים אל אחת הפחתים או אחת
השוחות אשר תחסום אותם עד בלתי נְתוֹן להם מעבר לעבור משם אל מעבה האדמה,
אז יזלו מי הגשם ללפות ארחות דרכם אל כל בקיעי הסלעים וסדקיהם ובדקיהם, ואל
כל פריצי האבנים וסעיפיהן ונבכיהן ונקיקיהן. לשבור חק ולחרור דרך כל מערכות
החול ומערכות האדמה, דרך רחוקה, עד בואם למחוז חפץ להיות למעין קטן נובע
לרגל אחד ההרים, לפַכּות שם על פני ערוצי אבן או גבעות חול ולעשות משעול
צר, להרוס נד נצב ולנתוס נתיבה להם, לאחוז ארחות עקלקלות ולהלפת דרך
חלקלקות עד התחברם אל חברים אנשי בריתם ההולכים עמם דרך אחת, להיות למעין
גדול וללכת אל אחד הנחלים ולהשתפך אל קרבהו. – ואולם גם הנחל הזה לא יקפא
על שמריו ואך הלוך ילך בארץ לארכה או לרחבה עד בואו אלי נהר אשר אסף אל
קרבו מים ממים שונים מכל הנחלים אשר נהרו אליו, והנהר פונה והולך אל הים
להשתפך אל גלות המים שאין להם סוף, כי המים לים מכסים על כל גדותיו והים
צמא תמיד למים ולא יאמר הרף.

אמנם כל הגשם וכל המים, כל הנחל וכל הנהר, כל הזרם וכל
המים למיניהם בנגעם אל ההרים והסלעים יסַחו עפרם מהם ויובילו בכנפיהם חלקים
חלקים מן החול אשר על פניהם, להורידם אל מימי הים. והיה כאשר תגבר שכבת
החול אשר על פני החוף מעבר מזה ומעבר מזה, ובאו המים ולקקו כפעם בפעם את
ערמות החול ההוא, וישאוהו אתם להורידם אל המחנה בהיות הזרם הולך וחזק, ועל
יד על יד ילכו כל ההרים והסלעים, ונזלו וזבו ויתמוללו ויתחוללו עד כלותם
להיות ועד רדתם הימה, ואנחנו ידענו כי נכונים כל ההרים והסלעים הרמים
והגבוהים אשר כיום לקראת יום אשר יכלו מעל פני האדמה וספו ותמו והיו נבלעים
בתוך מימי הים.





ג. כחות מתנגדים עושים פעולתם באדמה

על יד על יד יתפוררו ההרים ואין איש שם אל לב, והמים יסחו
עפרם מהם וסחבו אותו אל הנחל ואל הים, סחוב והשלך, חלקים חלקים דקים והים
איננו מלא.

אכן הים במצולות תהומותיו יאסוף את כל נדחי העפר ההוא
ויקבץ את כל מפלי החול להעיק אותם תחתיהם ולעשותם מקשה כלם, להיות מוצק
אחד; גרגיר אחר גרגיר ירד, ואם גם שנים הרבה תעבורנה עד בואם אל התהום לא.
ייגעו ולא ייעפו, ושם ימצא איש את אחיו אשר הלך לפניו זה רבוא רבבות שנים,
ויתלקטו הגרגירים ההם יחדו ויתלכדו כלם בכח המים המעיקים עליהם ממעל ובכח
כָּבְדָם אשר בקרבם פנימה, ויהיו לחלק אחד, וברבות הימים יהיו לסלעים
ולכפים, כאשר היו בראשונה על פני האדמה ממעל לה טרם התפוררו וטרם חדל שיאם
להגיע לעבים. – אז ידחו הסלעים החדשים האלה את מימי הים לשוב אחור, כי מלאו
הסלעים את מקום המים, ולכן יעלו המים על גדות הים להשתפך על פני שפתו מעבר
מזה ומעבר מזה, ולנתוס נתיבות חדשות אל ארבע רוחות השמים – והיה בהיות כדבר
הזה, והמים עלה יעלו מן הים בלי הרף ובלי חק, כי אז יבאו ימים והמים יכסו
את עין כל הארץ, וכל ההרים וכל הגבעות ימושון לצלול במצולה, ואז יהיו מי
המבול לשחת את הארץ, וכל כדור הארץ יהיה אך כדור מים לבד ונסחף כל אבירנו –
ומי אפוא שׂם חק לעצור בעד הרעה הזאת לבלתי היות כדבר הזה?

כח שני ומתנגד לכח האמור עוצר בעד הרעה ועושה את פעולותיו
בבטן האדמה לבלתי שחת את הארץ ולבלתי הכות אותה חרם, כי הכח השני הזה בוקע
את האדמה להוציא מבטנה הרים חדשים ולכוננם תחת ההרים אשר אבדו לה, וגם
מצולות חדשות תבראנה בכח הזה לאסוף אל קרבן את המים המתפרצים מן הים, וזה
החק אשר הושם כי ״לא ישובו עוד מי הים לכסות

את פני האדמה״.

הכח השני הזה הוא הכח אשר על פיו תקיא האדמה אש מבטנה,
והמחזות המבהילים האלה אשר תראה עיננו על פני הרי געש (וואולקאנע) הם יהיו
לנו לברכה: האדמה תקיא מבטנה אבני אש ומטילי גחלים אשר אש מפיהן תאכל
ותשליך אותם על סביבותיה, והסלעים הַמֻתָּכִים האלה אשר נתכו בבטן האדמה,
נזלו כמתכת ויגרו כמים המוגרים במורד לרדת על פני ההרים אל העמקים, ושם
יוצקו תחתיהם ויהיו לאבן מקשה, אשר קרא לה לאווא (‘להבה’), ושם יתקררו
ויתפוררו ויהיו לאדמה חרשה ולשדה חדש אשר יעדר במעדר ואשר ישא ברכה מאת
תנובתו. ואולם כל הדברים והמעשים האלה קטנים הם לעמת המעשה הגדול אשר יעשון
ההרים מקיאי האש בבראם הרים חדשים ואיים חדשים וככרות ארץ חדשים, למען אשר
לא תהפך האדמה להיות למישור אחד ולמען היות לשטן למימי הים העולים לכסות את
עין כל הארץ; מלחמה ארכה היא משנות רבוא רבבות ולא תקיץ עד עת קץ. מלחמה
בין האדמה מבית ובין האדמה מחוץ, וחלקים רבים יעלו אל המלחמה מקרב האדמה
ויפלו ביום קרב, וחלקים רבים ירדו במלחמה ונספו, והאדמה בעת המלחמה כלבוש
תחלוף וכבגד תמיר את מראיה, והמלחמה הזאת תתן עדותה כי יש חיים בקרב הדומם,
אם כי קצרה עין האדם לראות את החיים האלה ולנסותם, כי מספר ימיו חצצו, ואך
דור לדור יחוה דעת וברבות אלפי שנים נחרץ משפט אחר – אבל אנחנו נלכה נא
לרגל המלאכה אשר לפנינו ונשים לעין הקורא ככל הדברים אשר חקרו החוקרים לדעת
ולהבין.

את זאת חקרו החכמים החוקרים לכל תכלית, ויבינו אותה לדעת,
לאמר: כח האש פועל את פעולותיו בקרב האדמה פנימה, והפעולות האלה
מתנגדות הן לנגד הפעולות אשר יפעלו המים על פני האדמה ממעל לה, והיה
האש אשר באדמה פנימה צוברת ולוקטת את ההרים אחד לאחד ומקיאה אותם החוצה,
והמים בחוץ ילחכו את סביבותיהם ולאט לאט יהרסו את ההרים ההם ויאבדו שארית
וזכר למו; והדברים האלה נכוחים למבין ונאמנים על פי החקים אשר יורונו את
תורת המשקל השוה בכחות הטבע בכל אשר נפנה, כי הכח האחד ישבית ויפריע את
כל המעשה אשר הכח השני הולידו, למען היות בארץ תמורה לנצח, ועל פי התמורה
הזאת תהיה תקומה לעולמי עד. – אכן אל נא יהיה דבר עם לבבך הקורא לחשוב כי
כן היה הדבר מבראשית וכן הוה וכן יהיה, והמלחמה הזאת, מלחמת האש והמים,
משנות דור ודור היא, כי הנה ימים היו על הארץ – והם רחקו חק זה רבי רבבות
שנים – והמים אשר על פני האדמה עוד טרם היו וטרם נבראו, ואך האש לבדה שלטה
שלטת, והאדמה היתה כדור אש גדול ועצום, נוזל ונִגר, ואך לאט לאט התקרר
הכדור הזה ויעש קליפה סביב סביב, וברבות הימים היתה הקליפה הזאת למושב לאדם
ולבהמה, תחת אשר לפנים, גם אדם וגם בהמה גם עץ וגם צמח לא היה עליה, ואך
בהשָׁנותה ובשנותה את טעמה קמו ויהיו, ולכן יחלטו החכמים כי לא חדלה האדמה
מלהשתנות גם היום, וכי יש יום וכל היקום אשר עליה, גם האדם והחיה והצמח,
יסופו ויתמו מעליה וחיים חדשים יולדו על ברכיה ובריאות חדשות ושונות תקומנה
ותהיינה!

אבל כל הדברים האלה לא לנו הם, ומדוע אפוא נחקור ונדרוש
במופלא ממנו? הדברים האלה דמיונות והנחות הם, וידיעות הטבע לא תאמרנה חק
ומשפט לכל אשר יאמרו דמיונות חק ומשפט, כי אך לשוא ניגע לחדור אל הימים אשר
היו לפנינו זה רבוא רבבות שנים, ולחנם נעפיל לבוא לחקר הימים אשר יהיו
אחרינו בכלות ימים אשר אין להם מספר; ואם גם נחמדים הם הדמיונות האלה
ושעשועים לנפש קוראים רבים, אכן מי נבון ויסכין עמם? ולכן נפן נא מזה אל
מול אחר ונשפיק עם הידיעות לבד, כי הנגלות, לנו ולבנינו הן לברכה
ולחיים, והנסתרות אשר מבראשית ואשר באחרית לא יתנו ולא יוסיפו לנו, כי אך
המאמין יאמין – רעהו וַחֲקָרוֹ:





ד. מה משפט האדמה פנימה?

נכוחים וישרים הדברים למבין וכל משכיל אל דבר יבין, כי בטן
האדמה פנימה עשויה תלולה ונבובה, וכי החמר אשר שם, לא יכבד במשקלו יותר
מדי, כאשר ידמו בעלי הדמיון, וכי החום אשר בה גדול ועצום עד לאין תכלית;
ואולם הידיעות האלה מעטות ודלות הן, עד בלתי נוכל לבוא על ידן עד חקר האדמה
ותכונתה אשר בבטנה פנימה, ורב לנו אם נוכל לחלוט דבר כי החום בה עצום ורב
הוא עד שכל החמרים בקרבה נתכים ונמסים בו ונהפכים להיות לאבנים מוצקות אחרי
אשר התקררו, כמו נתח דונג אשר נמס ואשר נתך באש, והיה בסור מעליו יד החום,
ישוב להתקרר לאט לאט, והיתה בראשונה קליפתו אשר עליו מוצקת תחת אשר בטנו
פנימה עוד הרת אש וחמר נגר ונוזל; וכן גם האדמה נגרת ונוזלת פנימה ובטנה
הרת אש ולהבה, והקליפה אשר סוב תסבנה קשה ומוצקת היא.

תחלת חקרו החוקרים על פי נסיונות רבים לאמר: החום היוצא
מאת פני השמש לפעול את פעולותיו על פני האדמה ממעל לה, החום הזה איננו יורד
למעמקי האדמה לפעול פעולותיו גם שם, וזה לנו האות, כי במרתף עמוק לא תשונה
תכונת החום גם בחרף וגם בקיץ, ולכן יהיה המרתף בימי הקיץ לשמור על כל מיני
המאכל לבלתי בוא בהם רקבון, ובימי החרף ישמור עליהם לבלתי היותם לברות לפי
הקרח והקפאון. – אם נחפור במעמקי האדמה בערך 60 רגל, לא נמצא הבדל ושנוי
בין ימי חום ובין ימי קור, בין קיץ ובין חרף, בין יום ובין לילה, כי החום
אשר שם, לא יחליף ולא ימיר את תכונתו גם אם חום יהיה על פני האדמה לוהט
כאש, וגם אם קור יפרש שם את מוטות כנפיו לאכול על כל סביביו; ואמנם אם עוד
נעמיק לחפור הששים והלאה, נמצא כי יגבר החום ממעלה עד מעלה הלוך וגבור;
ונסיונות רבים הראו לדעת כי יגבר החום מעלה אחת לפי מאה רגל, מעלה אחת
למאה, מעלה אחת למאה, והיה אם נעמיק לחפור ולחדור פנימה ברדתנו עד שתים
עשרה מיל, אז תגבר יד החום אשר שם עד 200 מעלות, ואין חמר בארץ אשר יעצור
כח לעמוד בפני חום אשר כזה וגם החמרים הכי קשים והכי מוצקים, ימסו ויתכו
כמים הנגרים במורד.

אכן לא הועילו החכמים לחלוט כי החום אשר בבטן האדמה יוסיף
עצמה עד בלי חק, ואך חרצו משפט כי חקה אחת ותורה אחת לאדמה ולגוף החי, והיה
משפט האדמה כמשפט גוף החי אשר מבחוץ קר הוא לעמת מעלות החום אשר בקרבו
וכאשר נוסיף לחדור דרך העור פנימה, כן יגדל וכן יגבר החום, ואך בזאת יחדל
מלהוסיף עצמה בבואו אל המעלה ששם הושם לו גבול (כערך שלשים מעלות) ושם לא
יחליף ולא ימיר עוד את תכונתו. – הנסיונות הרבים אשר ערכו החוקרים לָמֹד על
פיהם את הפחָתים אשר בהרים ואת הבארות העמוקות, הורו לדעת כי כאשר נוסיף
לחדור אל תוכן כן ימעט הכח מהוסיף חום, ואולם עוד תקצר יד האדם לעשות את
המדידות האלה הלוך והוסיף, ואך מעט מעט חדרו לעמקי האדמה, ומן המעט הזה לא
נוכל להוציא משפט ולתכן את תכונת החום אשר בבטן האדמה, כי אך 3000 רגל חפרו
החופרים, ובמה נחשב הוא לעמת קטר האדמה מן הקצה אל הקצה?

ואולם אחת הלא נדע, כי לפעמים יפרוץ החום דרך מבער לאדמה
לחדור החוצה, על פי מעינות מים חמים היוצאים מפי האדמה ועל פי אדים ולהבות
אשר יפליטו אותם מקרבם הרי געש, ועל פי אבני אש וגחלי רתמים אשר פי ההרים
יקיא אותן, להביא חום מבטן האדמה ולהראות כי חמת האש אשר באדמה עוד לא שככה
ועוד ידה נטויה; וחמת האש הזאת היא היא הנותנת לנו פשר דבר להבין מחזות
שונים אשר נראה בהתאסף לפעמים אדים רבים מתחת למכסה האדמה, והאדים האלה
ילחצו אל מול פני האדמה, ובכח הלחיצות האלה יתילדו תנועות ותנודות גדולות
בקרב האדים, פעם בכה ופעם בכה, להתפרץ החוצה ולהיות לגעש ולזועה, להניע את
היושבים תחתיהם ולהכות חרם את הככר ואת כל היושב עליו, לזעזע הרים ולהניד
עמקים, לבקוע ארץ מישור וללפות ארחות זרם מים, לסתום פי מעינות אשר היו
ולהוליד מעינות חדשים – וככה יולדו גם ההרים על ברכי האדמה וההרים האלה הם
הם החלקים המוצקים אשר הקיאה האדמה מקרב קליפתה על פי החום ביד הכח הרודה
בם, כי הפריד החום את החלקים המשולבים האלה ויגרשם מן גו, ויעמדו ויהיו
להרים. – ואנחנו אם עוד תקצר ידנו לבוא עד חקר האדמה ותכונתה בבטנה פנימה,
הנה רב לנו אשר חקרו החוקרים בבואם אל חקר הקליפה המקפת את הכדור הנוזל
הזה, ואל הדבר הזה נשים עתה את פנינו.





ה. קליפת־האדמה הקשה

אם נחקור אחרי ההרים אשר על פני האדמה ממעל לה, נמצא מחזה
מוזר. – רב אדם יאמין כי האבנים אשר על ראשי ההרים ממעל, אבנים הן אשר המצא
תמצאנה תמיד על רגבי האדמה אשר על פני השטח, והאבנים אשר ברגל ההר מתחת,
אבנים הן הנמצאות אך במעמקי האדמה, ואולם הדבר הזה איננו כן ותהי עוד להפך,
כי האבנים המושלכות על פני ההרים הגבוהים והרמים, אבנים הן הנמצאות אך רק
במעמקים אשר אין חקר לתהומותיהם; וזה שרש הדבר: אם נחפור באדמה עמוק עמוק,
נמצא כי רגבי העפר הקרובים אל השטח אשר ממעל, מצומדים הם מערכה על פני
מערכה ומדי הוספנו לחפור נמצא כי המערכה האחרונה והתחתונה מצומדת היא אבנים
שונות למיניהם, אבן־הברזל ואבן־הפורפיר, אבן־הנחש ואבן הירוק, הצור
והחלמיש, וכל אלה מוצעים ומרופדים במעבה מעמקי האדמה, ובכל החפירות אשר
חפרנו לא באנו עוד עד החלמיש. אלה הם משפטי החפירה אשר נחפור בארץ מישור
אשר הרים אין עליה, ואולם אם בהרים נחפור, נמצא את ההפך ונראה כי האבנים
אשר אמרנו, מוצעות ומרופדות הן בראשי ההרים על פני השטח, וכאשר נוסיף
לחפור, כן ימעט חלקן וכן הגבר יד מערכות העפר והחול, וזה אות כי התפרצו
האבנים מבטן האדמה בחזק יד, ולו התפרצה אבן־הברזל בנחת בנחת ולא הלכה
בסערת חמה, כי אז התרוממו בראשונה מיני האבנים האחרים וילכו לפניה והיא באה
אחריהם, תחת אשר נמצא עתה כי בחזק יד ובסערות חמה הבקיעה אבן־הברזל את
האבנים אשר היו ממעל לה כאשר יבקיע חץ את החומה, ותעבור אותן ותהי למעלה
ראש להתפרץ ראשונה. – כמשפט אבן־הברזל כן משפט אבן־הפורפיר ואבן הירוק
והחלמיש, כי גם הם יהיו לֶהרים מדי התפרצם ממעמקי האדמה, וגם הם יתרוצצו
בחזק יד לנתוס להם נתיבה, דרך האבנים המונחת על גביהם לשבור את חק כל
האבנים העומדות להם לשטנה ולקרוע בהן קרעים, לעבור אותן ולצאת ראשונה; ועד
היום הזה לא מצאנו עוד כי יבוא מין אבן חדשה לבקוע גם את אבן־הברזל ולעבור
גם אותה, תחת אשר מצאנו כי אבן־ הברזל האחרונה בשורה תעצר כח לבקוע את כל
מיני האבנים האחרים, ולכן הואילו החוקרים לחלוט כי אבן־הברזל היא האבן
האחרונה אשר קליפת האדמה הפליטה אותה, והיא האחרונה בזמן. – האבן השנית,
היא אבן־הפורפיר חודרת ובוקעת את כל מיני האבנים האחרים, זולתי את אבן
הברזל, ולכן הואילו החכמים לחלוט כי אבן הירוק, כבירה היא לשנים
מאבן־הפורפיר, והחלמיש כביר הוא גם מאבן הירוק, ואותו הפליטה קליפת האדמה
ראשונה.

על פי המחזות האלה אשר ראו החכמים על פני מרום ראשי
ההרים, עצרו כח להבין את המסתרים אשר במעמקי האדמה ששם כף רגל אנוש לא
תדרוך עוד בם ואשר נעלמו מעין כל חי, ויבינו כי בכל פרק ופרק מימי האדמה,
נולדו אבנים חדשות אשר קליפת האדמה הקיאה אותן מעת אל עת והיא הוצקה ותהי
למקשה מיום אל יום – אכן שאלה חדשה קמה בפי החכמים ותהי לשאלה: כמה עבי גב
הקליפות האלה ומדת החפירה מה היא אשר נטל עלינו לחפור עד בואנו אל עצם האש
האוכלה אשר בכדור האדמה?

עוד עומדים החכמים, איש איש ותלמודו בידו, לתת פשר לדבר
הזה, ולא הפיחו עוד לקץ, ולכן נטל עלינו לסמוך ולהשען אך אל ערך ושעור אשר
נשער בנפשנו, כי בכל עמלם שעמלו החוקרים, לא הצליחו לחדור אל קרב האדמה
עמוק עמוק, על פי מערות או על פי בורות ופחתים, כי אם דרך מיל אחת לבד,
והמכשולים אשר על דרכם רבים הם ותהומות מים ואדים משחיתים עומדים להם לשטן,
ואף גם עד החלמיש לא הגיעו עוד, זולתי עד החלמיש אשר הקיאה אותו האדמה
מבטנה ותשליכהו למעלה מן המערכה, ולכן חשבו חשבונות על פי ערך ושעור לבד,
בהשענם אל חקים זמשפטים אשר בידיעות הטבע, ויחלטו כי מקץ תשע ועד
חמשים מיל והלאה במעבה האדמה ומעמקיה, נוזלת האש סביב סביב ועבי המדה
הזאת נתון גם לקליפת האבנים אשר חשבנו למעלה. – אכן אל נא יהיה דבר עם לבבך
הקורא, לחשוב למשפט כי הקליפות האלה מתאימות הן כלן ומקבילות ומצומדות היטב
היטב אשה אל אחותה, כי הכח העצום אשר גרש את הקליפות האלה מן גו להשליכן
החוצה ולעשותם להרים, הוא לא מצא לפניו שעת־כשר לסדר אותן ולתת להן משטר
וסדר יפה, ואך בחפזון התפרצו החוצה ותבקענה מערכות רבות ותעשינה בקיעים
ופרצים רבים מאד במערכות האדמה, וגם צנורות רבים עשו מדי התפרצם, ועל פי
צנורות כאלה יקיאו גם ההרים את אשר בקרבם ואש מפיהם תאכל.





ו. החום בבטן האדמה

האדמה עשויה חמר נוזל ונגר והחומר הזה מוּסַב קליפה קשה
אשר היתה לארץ נושבת ברבות הימים – אבל מי הוליד את הקליפה המוצקה הזאת?
ומן היום אשר נולדה ועד עתה, האם לא תוסיף הקליפה הזאת להתעבות גם בימינו
מיום אל יום ולהוסיף עצמה להיות למקשה? ואף גם זאת: מי לידנו יתקע אם לא
יבוא יום ותשוב הקליפה הזאת להיות כבראשונה, נוזלת ונגרת כמים המוגרים ארצה
ולחלוף כליל, והפה שאסר הוא הפה שיתיר?

אכן החכמים מדי חקרם הרצו משפט לאמר: לפני רבוא רבבות שנה
אשר למספרן אין קצה, היה החום אשר בבטן האדמה עצום ורב, ויעצר כה להתיך
ולהמס גם את כל האבנים האלה אשר הולידו אחרי כן את הקליפה הקשה, ואולם כאשר
העלתה האדמה חום רב מקרבה להפיצו בקרב עולמות אין מספר אשר סביבותיה, אז
התקררה לאט לאט המעטפה העליונה אשר עליה ותהי למקשה, ותהי אחרי כן לקליפה
מוצקת החוסמת את עצם האדמה הנוזלת. אבל זר הדבר להאמין כי יש יום והקליפה
תשוב להתמסמס ולהנתיך כבראשונה, כי החום אשר בבטן האדמה לא ילך גם הוא הלוך
וגדול, ותהי עוד להפך כי ימעט מיום אל יום ונפל ממנו רב, כי האדים העולים
מן האדמה ומעינות המים החמים והאש העולה מהרי געש, כל אלה ישללו שלל ויבזו
בז מן החום אשר בעצם האדמה, עד כי עוד מעט והקורא יאמר למשפט הנחפז
״הֲפָךְ!״ ויואיל לחלוט כי עוד יבוא יום והאדמה התקרר תתקרר גם מבעד
וגם מחוץ להיות לקרח עולמים, תחת אשר חשב בראשונה כי יגדל החום והאדמה תשאה
שממה – ואולם גם זאת וגם זאת לא תהיה! החום לא יעדיף על המדה לבלוע את
הקליפה הקשה, וגם התקרר לא תתקרר הקליפה אחרי כי תחת החום הנודף מקרבה יולד
בה חום חדש, על פי המעשים החימיים הנעשים שם באפס יד (כמשפט כל החום הנולד
על פי מעשים הימיים, וכמשפט חמצי־גפרית קרים אשר הורקו אל כלי מים
קרים ובאפס יד הולידו חום גדול); ואף גם זאת, בּהַפְלִיט האדמה חום רב
מבטנה, תהיה ההפלטה הזאת לברכה ליושב הארץ, וראו כל עם הארץ כי תחדל הרעה
אשר נגד פניהם לשחת את הארץ ולבלוע את היקום, ורק החום אשר יתבצר וְיָקָוה
בבטן האדמה מרבה להכיל, אותו הקיאה האדמה, למען אשר לא יתיך ולא ימס החום
הזה את קליפתה אשר אזרה לה לאזור על מתניה. – הלא כל נבון יודע כי אֲרֻבָּה
קטנה עשויה לכל קלחת־הקיטור. והארבה הזאת כסויה על פניה תמיד, ואך ברגע אשר
יקוה הקיטור אל הקלחת מרבה מהכיל, יוסר המכסה מעל פני הארבה, והקיטור העודף
זורם ויוצא לרוחה; והיה כל העת אשר הארבה הזאת לא נסתמה ולא נשחתה, גם
הקלחת לא תבקע ולא תתפוצץ וכל נגע לא יקרב אליה, ואך אולת היא אם אנשים
נבערים מדעת יראים לנפשותם לשבת בקרבת מכונת הקיטור בשמעם את קול הרעש
והגעש מפי הארבה בהפליטה את הקיטור העודף, כי רק בזאת מרחפת סַכָּנָה על
ראשי היושבים, אם הארבה לא תגעש ולא תרעש בהפתחה, כי אז נשחתה היא
או נסתם פי הארבה, ולכן בצדק ובמשפט יקראו את ארבת־הקיטור הזאת בשם
״ארבת־הבטחון אשר לאדמה"! והיה כל העת אשר לא תשבותנה הארבות האלה לפעול את
פעולתן באדמה, אין כל מגור לנגד פנינו פן תבקע כל האדמה תחתינו ויבולע לכל
היקום, ורק כאשר יחדלו ההרים מהקיא את אשם, אז נמצא תנועות לפחוד
לרגעים.1

אכן אמת נכון הדבר כי אך השערה לבד היא להקים משפט כי החום
הנולד בבטן האדמה פנימה מדי יום ביומו לא יעדיף על החום אשר תאבד האדמה
לבהלה יום יום על פי הרי געש ואדים רבים ומעינות חמים, וכי מדת החום הנולד
תהיה כפעם בפעם כמות החום האובד, מקבילות המדות אשה אל אחותה; ואולם ידים
יש להשערה הזאת לפי אותות ומופתים וכנים הדברים מאד כי עצם החום באדמה לא
יחסר את המזג וגם העדיף לא יעדיף עליו זה אלפים שנה: – הלא ידעת הקורא כי
כל החמרים הנמצאים בארץ, יתרקעו בהיות בם יד החום, ויתכוצו מדי התקררם;
ולפי הדברים האלה, לו העדיפה האדמה על חֻמָה במשך אלפים שנה, כי אז גם חמר
האדמה התרקע והתפשט ולו התקררה, כי אז התכוץ החמר הזה ומדתו הקטינה האין
זאת קורא מקשיב? אבל עוד ישאל השואל לאמר, מי זה יקום להגיד לנו דבר אמת
לאמתו, כי לא הגדילה ולא הקטינה מדת האדמה ולא השתנתה ברב או במעט? חכמת
ההנדסה בגבהי חשבונותיה היא תקום והיא תגיד לנו! חק קים ונצב הוא בחכמת
החשבון כי כל כדור וכדור המקיף את קטרו, כאשר תגדל מדתו וכאשר ירבה חמרו כן
יפגר בלכתו וכן ילאט בהקפתו, וכאשר ימעט חמרו וכאשר תצער מדתו כן ימהר וכן
יחיש את מרוצתו מדי הקיפו את קטרו; והאדמה גם היא הלא כדור היא, ומקפת את
קטרה סביב סביב, אחת ליום אחת ליום ובידינו עוד נמצאים חשבונות מדויקים
עשוים על פי חכמת התכונה מימי החוקר היוני. הגדול היפפארך, ועל פיהם נדע
ברור היטב כי לא השתנתה מדת היום (מעת לעת) מני אז ועד עתה גם בחלק האלף
אחוז מזעקונדע אחת, לא העדיף היום ולא החסיר ממדתו ומחקו והקפת האדמה על
פני קטרה כיום הזה, נושאת בד בבד עם הקפתה אשר היתה לה לפני אלפים
שנה.2 ולכן נדע כי גם חמר האדמה לא המיר את
מדתו, ולפי זה נוציא משפט כי גם החום אשר בה לא העדיף ולא החסיר
ממדתו.

אחרי כל הדברים והאמת האלה יחלטו החכמים כי חום עצור בקרב
האדמה פנימה, והחום הזה לא ישונה בתכונתו, כי מדי התפרצו החוצה יולד חום
חדש תחתיו על פי כחות חימיים העצורים בבטן האדמה – ומי אפוא יאמר ״לא חיים״
לחיים כאלה?





ז. משפט נטפי המים על פני האדמה

אחרי אשר נטינו מעט מן המסלה ודברנו על אדות החיים אשר
בבטן האדמה פנימה. הנה עת לנו לשוב על עקבנו, לחקור על אדות האדמה על פני
שטחה ממעל ועל אדות החיים אשר על פני השטח הזה, כי הקליפה המוצקת אשר
אמרנו, לא על נקלה היתה לארץ נושבת, ואך מערכות מערכות רבות הציעה על פניה,
ותתכס על יד על יד, ואחרי כן הוציאה את הצמח למינהו, ואחרי כן את החיה ואת
הבהמה, ואחרי כן נברא גם האדם ההוגה והחושב. – אבל האם לא היה דבר עם לבבך
לשאל: איפה היו המים בהוָסד האדמה ותהי לקליפה מוצקת, ומי שם להם סתר
פנים? האם לא נראה כיום כי המים כבירים מאד מאד, והאדמה תכיל מהם
רב?

אכן זה הדבר אשר מצאו החכמים: המים על פי טבעם ותכונתם
נוזלים הם, ולא יחדלו מהיות נוזלים כל עוד לא יתחממו עד 80 מעלות והלאה,
ואך בהגיעם אל המעלה ההיא יעלו ויהיו לקיטור ולאד וינדופו, והאד יתערב
בהאויר הפורח ממעל לו, והאויר הזה המערב עם האד סב יסבנו כל הימים ולא ירף
אף רגע; ואך כאשר יתקרר האויר ממעל לנו, או כאשר יתערב באויר שני אשר קר,
אז ישנה האד את טעמו ואת תבניתו ויהי לנטפי מים דקים מאד וקטנים מהראות
לעין, ובהתאסף נטפי מים כאלה יחד בהמון רב, יהיו לערפל, ובהנשא הערפל
ובהרומו, יהיה לעבי שחקים, ובהתקרר עב הענן הזה התקררות משנה, יהיו
נטפי המים הדקים לטפות גדולות, וירדו הטפות האלה ותפולנה ארצה בדמות גשם או
שלג או ברד ויהיו למים הסובבים את הארץ; אלה הן תולדות המים, וכתולדותיהם
אז כתולדותיהם עתה, לא שונה דבר גם היום, כי כל המים אשר בארץ ואשר מתחת
לארץ עולות באד השמימה, ובהתקררם ישובו לרדת, אחרי כי גם המים סרים לחקי
״התקופה״, ועוד חזון למועד עד שובנו לדבר על אדות תקופת המים לבדה; ואולם
עתה, אם בעל נפש אתה קורא משכיל, קום ורכב לך על כרוב דמיונך, עשה לך כנפים
ושוב לדורות קדומים, אל ראשית מעשה היצירה, כי גם הדמיון איננו כוזב אם
נשען הוא אל חקים נאמנים אשר לידיעות הטבע; התרומם נא רגע והבדל מתוך העדה
אשר סביבותיך, צלח ורכב – אולי תצליח לראות ולהבין דבר מתוך דבר:

מה אתה רואה? – בראשית הימים, ביום ברוא האדמה את קליפתה
הקשה אשר תסבנה, אז לא היו עוד כל מים על פני הארץ, ואך חום אדיר בגבורה
בוער על כל סביבותיו, ולרגל החום הגדול והנורא הזה, מי יודע אם לא נמצאו
היסוד החמוצי ויסוד־המים פורחים תחת השמים איש איש לבדו והתחברות הימית לא
התחברו יחדו, כמשפט כל המים המתחלקים לשני יסודותיהם בגעת בם יד חום עצום
מהם, ואך כאשר התקררה האדמה מעט מעט, נאחזו גם שני היסודות האלה יחדו
ויתחברו ויהיו למים, והמים החלו בימים ההם לפעול גם הם פעולות גדולות למען
יצירת האדמה ובריאתה, להשלימה ולכוננה; ומה יאמר לך דמיונך עתה? – בימים
הראשונים, בהיות קליפת האדמה חמה ובוערת, לא עמדו המים בפניה וכל עמת שבאו
וכל עמת שירדו משמים ארצה בדמות גשם שוטף, כן שבו לעלות באד ולהנדוף כליל
ולהיות לערפל ולעבי שחקים, לשוב ולרדת שנית בדמות גשם, וכל מימי הים ומימי
הנהרות ומימי הנחלים הנמצאים כיום בארץ, היו בימים ההם אך קיטור ואד לבד,
והאד הזה הקיף את כדור האדמה ויהי גם הוא לה למעטפה מעטפת משנה, מלבד מעטפת
הקליפה אשר הקיפה את פני האדמה; והיה אם תוסיף לך ללכת בדמיונך ולחקור חקר,
תמצא כדברים האלה: כפעם בפעם עלה האד השמימה וכפעם בפעם ירד כל עמת שבא;
בעלותו למעלה התקרר, ובהתקררו התפרץ לרדת אחור בדמות מטר סוחף ובשטף סער;
אז נגעו המים אל האבנים הבוערות אשר על פני האדמה, ותגעש ותרעש האדמה, ויעל
עשן גדול, ויהי סער וקולות וענן כבד, ובין רגע נהפכו המים ויהיו לאד, ויעלו
שנית השמימה, למען רדתם שנית; אבל המטר הזה לא בן מדה קטנה היה, כי כל מימי
הים וכל הנהרות וכל הנחלים כלם יחד הלכו בסערות המטר ומי יתנה אפוא את תקף
כל הרעש והסער והשאון והסאון אשר נולדו לרגלו, בהתפרצו לרדת על פני האדמה
בשטף קצף ובנגעו אל הגחלים הבוערות והוא שב לעלות בסערה, ובעלותו יתהפך
לקיטור ולאד כבד אשר פרשו עננו על פני כל השמים, למען ישוב לרדת ולמען ישוב
שלישית לעלות, והקולות לא יחדלון; והאיש היודע את קלחת־הקיטור ואת מתכנתו,
את שאונה והמונה בהנדוף הקיטור מתוכה, הוא יבין לדעת מה דמות יערך לכל הסער
והרעש אשר קמו לרגלי הקלחת הגדולה הזאת אשר קראנו לה שם ״אדמה״; ואם יוסיף
בעל הדמיון על דמיונותיו גם את מחשבותיו בדבר העלעקטריות הנאדרה, לאמר, כי
גם היא השתררה בימים ההם על אחת שבע, בהיות האש סגורה בבטן האדמה אך על פי
קליפה דקה אשר לא הוצק עוד תחתיה, וגחלים בערו מפי האדמה, ושביבי אש
עלעקטריים אימים הלכו על סביבותיהם, ולשונות אש מתוך הקיטור ממעל נגעו אל
לשונות אש העלעקטריות מתחת, ויהי קולות וברקים ולפידי אש וחשרות מים וסועה
וסער, ותתרוצצנה האבנים, ויתפוצצו האיתנים, ותקרע הקליפה, פעם בכה ופעם
בכה, וכל המחזות האלה לא בין יום או חדש ימים, ולא בין שנה ועשרת שנים היו,
כי אם במשך שנות מאות או שנות אלפים, עד אשר התעבבה הקליפה ועד אשר הוצק
תחתיה ותתקרר ותשקט למראה עינים, למען יוכלו המים עמוד בפניה ולמען האספם
אל סיר רחץ אחד, הוא הים הגדול, להיות לימים ולנהרות ולנחלים האיש אשר
דמיונו חדש עמו, ואשר יוליד ברוחו ציורים נאדרים כאלה, הלא ישכיל להבין כי
בריאת נטפי המים על פני האדמה קשה היתה, קשה מקריעת ים סוף.





ח. אבני־פְצָלות

היש מופתים בארץ אשר יעידו על כל הסערות האמורות כי היו
לעולמים? אם אותות נשארו לנו אשר פיהם יענו בנו כי כנים הדברים? – יש ויש!
הרים גדולים נמצאים לפנינו, ואבניהם אבנים מפוצלות (שיעפֿער־געשטיינע) הן,
ומעל פני האבנים האלה נקרא את תולדות האדמה ויצירתה.

כל האיש אשר ראה נטף מים יורד על פני אבן לוהטת אשר מן האש
לֻקחה, יראה בהשתער עליה הנטף רגע אחד ורגע משנהו ינדוף ויהיה לאד עולה
השמימה, וכתם קטן הותיר הנטף על פני האבן גם אחרי אשר נדף ואין. והכתם הזה
יכיל את חמרי האבן אשר אין להם כליון חרוץ ואשר לנצח לא ינדופו; וכן גם
נשי־הבית בהחליקן את הכתנות למשעי על פי אבן־ברזל אשר הֻחַמָה, הן ראו כי
בהוריקן רוק על פני אבן הברזל הזאת לנסות את תכונת. החום בה, יעלה הרוק
וינדוף בין רגע, וכתם קטן יותר לבדו על פני הברזל, כי חלקים שונים נמצאים
בקרב הרוק והם לנצח לא ינדופו; וכן גם נמצא את העודף הזה בדמות פתיים דקים
בכל דוד־נחשת וסירות ברזל אשר ירתחו בם את המים ימים רבים. לפי הדברים האלה
נבין כי נמצאו חלקים מוצקים גם בקרב המים שהיו לאד לכסות את עין כל האדמה
ביום ברוא האדמה את קליפתה, והחלקים האלה היו חלקים מוצקים אשר לנצח לא
ינדופו, כי המים בנגעם אל פני האדמה, שללו ממנה שלל אבנים שונות ואבקות עפר
דק ויעלו בסערה השמימה ויהיו לאד, ואך שלל האבק הזה לא היה לאד, והיה ברדת
האד בהיותו למים, אל פני האדמה שנית, נשא בכנפיו גם את האבק האמור ויניחהו
על פני הארץ, וברבות הימים והשנים, היה האבק הזה גם הוא לאבן ולמכסה עצום
לכסות את קליפת האדמה, ועל פי סערות וזועות אשר היו, היתה גם האבן הזאת
להרים ולגבעות ועינינו תראינה גם היום הרים כאלה אשר אבניהם הן
אבני־פצלות, ועוד מעט ונראה כי מפי האבנים האלה תצא לנו תורה
חדשה.





ט. אבנים אשר מתחת למים

אין אתנו יודע עתה עד מה כמה ימי שני האבנים המפוצלות על
פני האדמה, ומספר אלפי השנים מה הוא, אשר תכסה הקליפה הזאת את הכדור הגדול
והעצום הזה, וידענו אך זאת, כי אלפי שנים עברו עליה מאז היותה ועד עתה, עד
אשר קמה קליפה חדשה ומערכות מערכות חדשות; כי הנה מצאו החוקרים בקרב אבני
הפצלות שארית צמחים אשר אבד עליהם כלח ופליטי עצמות בעלי־חיים אשר חדלו
מהיות, ואנחנו הלא ידענו כי בעוד היות קליפת האדמה חמה ולוהטת לא יוכלו
הצמחים ובעלי־החיים לעמוד ולהיות עליה. – אבני־הפצלות היו הגבול בין שני
פרקים שונים; לפני היות אבני־הפצלות נבראה קליפת האדמה הקשה אך על פי
האבנים אשר הקיאה אותן האדמה הלוהטת, ובהתקררן היו לקליפה קשה, ואחרי היות
אבני־הפצלות חדלה האש בקרב האדמה לפעול את פעולותיה על פני השטח בעצם תקפה
ותתן את ממשלתה למקוה המים אשר נקוו אל כל מצולה ואל כל שוחה עמוקה, והם
החלו לתת לאדמה פנים חדשות ולברוא על פניהם הרים וגבעות חדשים, ועפר האדמה
הזה נתן חיים בנשמת צמחים ובעלי־חיים אשר היו מקדם, ושארית החיים האלה היא
היא אדמת אבני־הגחלים אשר לפנינו כיום; ואף אמנם לא גדלו ולא שגשגו הצמחים
ההם במצולות המים ובתהומותיהם, ואך כבר האדמה ההוא הפורה צמחים ונטיעים היה
מתחת למים, ובהקבץ לפידי אש רבים בבטן האדמה, והאדמה הקיאה אותם מבטנה,
התרומם ככר האדמה ההוא ויהי להרים ולגבעות ולארץ מישור והגבעות שהיו לפנים
ירדו במצולות ובמעמקים והמים כסו את פניהם, וכן נבראה קליפה חדשה על פני
האדמה, מערכות מערכות לבד, ועל פניהן כל צמח וכל נטע שונים למיניהם, ובהיות
הצמחים ההם, נבראו גם בעלי החיים ויחלו להתנועע ולהתרועע. –

אין דבר לפני הקורא הנבון אשר חמודות הוא לו ואשר צרור
בכנפיו רוב תורה ומחקר יותר מתולדות הצמחים ותולדות בעלי החיים הקדמונים
ושארית פליטיהם מאז ועד היום הזה, ואנחנו תקוה כי באחד מן החלקים הבאים
בספרנו נפן אל הענין הזה לנסות דבר אל הקורא, ועתה נחדול מזה כי לרגלי
המלאכה אשר לפנינו, נטל עלינו לתת לפני הקורא אך את תולדות קליפות האדמה
ואפני שנוייהן מעת אל עת, כי גם אחרי היות הצמח והבהמה על פני האדמה לא
חדלו השנויים, לשום הרים לתהומות מים וגבעות לארץ מישור, ולהעלות ממעמקי
תהומות הרים גבוהים ורמים ולכסות את עין הארץ בהמה, ואנחנו כמעט שלא ידענו
את כל החיים האלה אשר היו לולא קמו חוקרים כבירי כח לחתור ולחקור בכל ולתת
פשר לדבר הזה ולשרידי פליטי העצמות היבשות אשר היו מקדם, כי שאון מים
כבירים אשר עלו על פני הארץ. העלו אתם מכל הנמצא בקרב מימי הים פנימה
והזועות והתנועות החדשות אשר היו על פני האדמה, סחפו את כל אבירינו ואת כל
מיני החיים אשר היו על פני האדמה ממעל, ויורידו עז מבטחן ויכסו מים
פליטיהם, וכיום הזה והחוקרים ימצאו הרים גדולים המשתרעים על פני ארצות
רחבות ידים, וההרים האלה מלאים כל שרידי פליטי החיים ההם.

כל הרי השיד וכל הרי החול וכל הרי הקרטיקון וכל ההרים אשר
נמצא בהם גיפס ומלח של אבן, כל אלה נבראו מבראשית מתחת לשטח המים, וכלם
מכילים בקרבם קליפות מקליפות שונות, קליפות קונכא (מושעל) אשר היו לפנים
לבוש לכל בעלי־החיים למיניהם, וכל המחנה הגדול והעצום הזה יכיל שרידי פליטי
החיות הקטנות אשר היו לפנים ואשר הותירו לנו את קליפותיהן אחרי אשר מתו
ויחדלו מהיות.





י. ההבדל בין מיני האבנים

הלא אמרנו כי יש אשר נולדו אבנים על פי האש אשר הקיאה
האדמה מבטנה, ויש אשר נולדו על פי המים אשר פעלו את פעולותיהם על פני
האדמה; ואולם גם הִבָּדל יבָּדלו שני מיני האבן האלה איש מרעהו בתכונתם וגם
בתבניתם ומראיהם. האבנים אשר התיכה אותן האדמה ותקיאן בענן אש בוער, מראה
להם כדמות גביש אשר חלקיהן מתאימים איש אל אחיו ומחוברים היטב ומקבילים חלק
אל חלק, ובהנתן להן ברק וזהר מבהיק תהיינה כפני זכוכית, ולעמתן נמצא כי
האבנים אשר נולדו על ברכי המים עשויות שברים שברים, מערכה על פני מערכה, דף
על פני דף, ומחוברות כדמות פני קשקשים, וכל עין רואה תתן עדותה כי האבנים
האלה לא הותכו בלהט אש ואך על יד על יד נאספו גרגירי חול איש אל אחיו עד
היותם לעצם אחד. אם נשים פנינו לקראת אבני הפצלות נמצא כדבר הזה באר היטב,
ולוּ עצרנו כח לחפור ולרדת עד מעמקי התהומות ששם אבן־הפצלות מונחת למיום
אשר נבראה ועד עתה, ורעידות הארץ לא זעזעו אותה ממקומה להרים ולהשפיל, לנפץ
ולנתוץ, לשנות ולהתיק אותה ממקומה, כי אז מצאנו ככרות אדמה רחבי ידים ואבני
הפצלות האלה מונחות אשה על פני אחותה, שברים על פני שברים, מערכה על פני
מערכה, כדמות הדפים אשר בספר; ואולם הזועות אשר היו והאש אשר הקיאה האדמה
מבטנה, שנו את הסדר ויהפכו את האבנים משרש, הרימו והשפילו נפצו ונתצן,
התיקו והעמיקו, ואנחנו כיום הזה נמצא את אבני־הפצלות עשויות מקשה אחד, אך
זעיר שם זעיר שם.

הלא כל קורא יודע מה בין אבני־חול ובין אבני חלמיש, כי את
החלמיש הקיאה האדמה מפיה בסערות אש ולאט לאט הוצק תחתיו, ויתקרר ויהי לאבן,
ואבן־החול עשוי גרגירים גרגירים דקים אשר נאספו לפונדק אחד ויהיו לעצם אחד,
וכשמו כן הוא, ואך ברבות ימיו תחת המים עד שנות אלפים התקשה ובהַכבד משקלו
עליו, הוצק תחתיו ויהי לאבן. ולכן נמצא כי היו ימים, ואבן־החול הזאת היתה
רכה מאד, ובקרב החול הזה נמצא כיום שרירי פליטי בעלי חיים בדמות קליפות
וקונכא, ובמשכיות אבני הגזית והחול נמצא עקבות חיות גדולות ועצומות אשר היו
לפנים בקרב המים או בקרב האויר ובקרב האבנים אשר מתחת למים נמצא כיום פליטי
שִׁלֹדֵי הצב וקליפות הלטאה, שרידי דגים ושריונות קשקשי הסרטן. וכל אלה
יתנו עדותם כי היו ימים טובים לחיות ההן, והן שרצו ויפרו וירבו על פני החול
הזה בעודו רך, ואחרי מותן השאירו אחריהן לפליטה את כל האוצרות האלה להציב
להן יד ושם, ומערכות חדשות כסו על פני המערכות אשר היו ותהיינה כלן לאבן
מקשה; וכן עמדו ויהיו גם הרי החול הזה וינשאו וירומו מעלה מעלה, ואנחנו
נמצא הרים כאלה ודמות להם כדמות אבני גזית מחוצבות ונפסלות, אשה על פני
רעותה ומתאימות כעמודים על פני עמודים ובראותנו אותן נחשוב למשפט כי אך יד
אמן, יד חרוצים, עשתה את אלה ותבנה ותכונן אותן לעינינו, והיה בנסוע הקורא
אל מדינת שוויציה הזאכּסית, וראו עיניו את כל הוד תפארת הארץ הזאת אשר נפלא
הוא ומאין כמוהו, על פי הרי אבני גזית כאלה אשר סדר להם ומשטר להם להרהיב
בת עין. אבל מי ימנה מספר לאלפי השנים אשר עברו בטרם התקבצו הגרגירים האלה
איש אל אחיו, ובטרם הוצק תחתיהם להיות למקשה אחד, ובטרם הקיאה אותם האדמה
על פני המים ממעל, ובטרם חוללו ויהיו להרים? מי ימנה מספר לאלפי השנים אשר
עברו למיום קמו הסלעים העצומים האלה אשר שיאם לעבים יגיע? מי ימנה מספר
לאלפי השנים אשר תעבורנה עד יבואו הגשם והרוחות ויסחו עפר ההרים מהם וילקקו
בם מיום אל יום ויסחפו את אביריהם ויטאטאו אותם במטאטא השמד, עד תמם ועד
כלותם? מי יודע ספורות לכל דורות האדם אשר יהיו ואשר יחלופו, וכמה יעברון
וכמה יבראון, למיום נברא הר עצום ותלול כזה ועד יום שובו לעפרו, ועד היותו
לתהו, לחלוף ולחדול כליל?





יא. הבדל בין האבנים על פי שְכָבתָן למקומותן

האבנים הנבראות על פי האש אשר הקיאה האדמה, והאבנים
הנבראות על פי המים, נבדלות הן אשה מרעותה גם על פי שְׁכָבְתָּן
למקומותיהן. האבנים אשר התיכה אותן האדמה באש לוהט ותשליכן החוצה,
נמצאו לעינינו בדמות הרים וגבעות גם פה ושם, ובלי ספק נמצאות הן בבטן האדמה
בכל מקום ומקום בה, טרם תקיא אותן החוצה לעשותן לסלעי מגור ולהרים עצומים,
ואבנים כאלה ימלאוה על כל תקופותיה, כעצמים בבטן המלאה להקיף את מלוא רחב
הכדור כקליפת הפרי אשר תקיף את הגרעין סביב סביב, ואך על פי מקרה (על פי
הזועות ורעידות הארץ) עזבו את מקומן אשר באדמה פנימה ותעזובנה את רבצן
ותהיינה להרים על פני האדמה ממעל – ואולם אחרת תראינה עינינו בשומנו פנינו
על האבנים אשר יד המים עשתה אותן: על המין הזה נחשבו גם אבני־הפצלות,
והן לא תקיפנה את כדור האדמה סביב סביב להיות לה למסגרת כליל, כי עוד יזכור
הקורא את תולדות האבנים האלה שנולדו על פני הארץ אך בהנדוף המים, והמים
הותירו את החלקים הדקים לפליטה ויהיו לאבנים, ולכן לא נמצא את האבנים
המפוצלות האלה בכל מקום ומקום, ואך במקום אשר שם ירד הגשם בהמון רב ואת
החלקים האמורים הותיר לפליטה, שם נבראו אבני־הפצלות ויתפשטו אך על פני
עמקים ובחגוי סלעי מישור ועל פני הגאיות, תחת אשר אין זכר להן על פני מרום
הרים, ואך בחפשנו במעמקי האדמה ובחפרנו עמוק עמוק, תראינה עינינו מערכות
מערכות שלמות המכילות את אבן הפצלות, ולולא האדמה שרגזה תחתיה להוליד זועות
ורעידות להפוך הרים משרש ולהעלות עמקים למעלה, כי אז לא מצאנו גם בימינו את
אבני־הפצלות בלתי אם בעמקים לבד, ואולם הזועות והרעידות אשר התחוללו על פני
האדמה, הן העלו את האבנים ההן גם עד למעלה, וכהיום הזה ואנחנו נמצא אותן גם
על פני ההרים. – כמשפט אבן־הפצלות כן משפט מיני האבנים האחרים אשר כבר
זכרנו בשמם, כי גם הם לא היו למסגרת להקיף את כדור הארץ סביב סביב, חלק אחד
לבד, ואך חלקים חלקים היו, המפוזרים הנה והנה זעיר שם זעיר שם על פני
העמקים והגאיות; ואך כאשר רגזה האדמה ותולד זועה העלו החלקים ההם גם על פני
ההרים ויעלו אל על.

טרם נעבור מזה ונבוא אל פרק אחר מפרקי האדמה ותולדותיה,
בהשנות החיים אשר בבטנה פנימה ואשר על פניה ממעל, נזכיר גם בשם הרי
השיד והרי הקרטיקון אשר על פני האדמה, ותולדותיהם הנפלאות אשר כמעט לא
יאמנו אם יספרו: כי הרים גדולים ועצומים נצבים היום קוממיות לעינינו, והם
ביום הבראם מתחת למים, נבראו אך על פי חיות קטנות אשר אין קצה למספרן ואשר
עין האדם תקצר מראותן, בלתי אם על פי קרן חזות, והחיות האלה מתו, אשה על
אחותה אשה על אחותה, וקליפותיהן, קליפות השיד נשארו לנו לפליטה ותהיינה
להרים גדולים ועצומים.

כי הנה בימים האחרונים החלו החוקרים לחקור אחרי הדברים
הנפלאים האלה, וימצאו ככרות ארץ רחבי ידים והם מלאים פגרים דקים כאלה, אשר
תקצר עיננו מראותם, ויש אשר עוד נמצאה נשמת חיים באף היצורים האלה, ועל
קרבם ועל כרעיהם יבנה לו האדם ארמון תלפיות ומשכנות מבטחים הבתים הגדולים
אשר בחלק העיר ״לואיזענשטאדט״ בברלין, עומדים כיום על אדמת פגרים כאלה אשר
היו למקשה ברבות הימים, והפגרים האלה קטנים הם מספור אותם, וכל זרת אדמה
במדת מעוקב, תכיל רבוא רבבות יצורים כאלה והם פגרים מתים אשר שבקו חיים לכל
חי ויותירו לפליטה את קליפותיהם ואת קשקשותיהם ושריוניהם, ויד האדם בנתה
בית על פני קבריהם, והוא ידרוך עליהם ברגל גאוה וישא למרום עיניו ואת המתים
שכח ולא זכר. – וכמשפט הככר הזה כן משפט כל הרי השיד והרי הקרטיקון!





יב. חרבנו של עולם

רבוא רבבות שנים חלפו הלכו למו ועולמות רבים נבנו ונחרבו
עד שקם עולמנו ויהי בתבניתו ובצביונו כאשר הוא כיום כי הטבע בונה עולמות
ומחריבן, בונה ומחריבן, עד אשר מצא את עולמנו כשר לפניו ויאמר לדבק הזה
טוב; ואולם כל החרבנות האלה לא להחריב באו כי אם להקים, וכל הירידות האלה
לא ירידות היו כי אם עליות, ואך חרבן אחד היה לעולמים והוא הרס ולא חמל גם
אחרי אשר עמד העולם על תלו ואחרי אשר גם צמחים וגם בהמה רבה היו על אדמתו
בעצם כחם, והחרבן הזה הוא יוצא מן הכלל, כי הוא לא להקים בא כי אם להחריב,
והמהפכה ההיא הפכה את צבא האדמה על פניה גם אחרי אשר השתלם ואחרי אשר התפתח
למדי!

נעזב נא את פרקי תולדות האדמה אשר דברנו בם עד כה ונבוא עד
הפרק האמור, הוא הפרק האחרון בין הפרקים ההם. – ככרות ארץ רבה נמצאים
לפנינו, רחבי ידים מאד מאד, ועליהם היה בתחלה כל עץ פרי וכל צמח צומח,
ופתאם היתה עליהם המהפכה, ויהפכו משרש על צמחיהם ועל נטיעיהם גם יחד; והיה
כי נצא בעקבות המהפכה הגדולה הזאת, נמצא כי כאבן־קלע נקלעו כל אלה אל אחד
המקומות אל מול עבר אחד, כמו יער צומח עצים אשר יבוא עליו פתאם רוח סופה
ויעקר וימגר אותו או כי יבוא מבול מים ויסח ויסחף אותו ונשא אותו בכנפיו
והטילהו אל מול עבר אחד. – גם מערות גדולות מצאו התרים, והמערות מלאות
עצמות למכביר, והעצמות האלה לא באו ולא הובאו הנה חלקים חלקים לבד, או כל
אחת ואחת לבדה ויזדמנו אל פונדק אחד, כי צלעות שלמות נמצאו הנותנות עדותן
כי ביד חזקה לָקָחוּ בעוד נשמת חיים היתה באַפּן, ובזרוע עז הובלו ויושלכו
הנה כדמן על פני השרה. גם ארצות עצומות נמצאו לפנינו אשר נסחפו פתאם אחרי
שהרי חול והרי שיך והרי קרטיקון היו לעולמים, ויהי עליהן מבול מים, והמבול
הזה נשא את אדמתן וישטוף על פני הרי השיר והחול והקרטיקון, וישם עליהם את
האדמה ההיא, וְעָבְיָהּ שלש מאות רגל. גם סלעים גדולים ועצומים, סלעי מגור
ואיתנים נמצאים לפנינו, אשר בא עליהם מבול מים ושטף אותם וסחף אותם ונשא
אותם בכנפיו ביד חזקה ובזרוע נטויה, ויבקע לפניהם את הכפים ואת האבנים אשר
היו להם לשינה בדרך, ויעבור אתם דרך האבנים ההן, וישלך אותם על פני ארץ
מישור אשר הרים אין לה מסביב, ויהי הדבר הזה לפלא בעיני אבותינו אשר לא
ידעו פשר לדבר לדעת מי הביא את הסלעים הנה ויתנו יד לכל אגדה זרה ולכל הזיה
נכריה. – ועתה אם נוסיף דבר אל הקורא ונעיר את אזנו לדעת כי כיום הזה לא
נמצאו עוד בארץ צמחים ובעלי חיים כצמחים וכבעלי החיים אשר היו אז, וכי
שונים ומשונים היו המינים בימים ההם מן המינים אשר כיום, אז נמצא כי אמת
נכון הדבר, היה מבול מים על פני הארץ, וישחת כל צמח וכל בשר ועולם ומלואו
וארץ וכל צבאה וכל אביריה נסחפו פתאם; ושרידי פליטי המהפכה ההיא יספרו לנו
גם זאת, כי העולם הנחרב הזה גם ״התפתחות״ היתה לו! ובין העצמות הנמצאות
נמצא שרידי מערכת היונקים בהמון רב מאד, וגם שרידי הקוף נמצאו אשר הוא שאר
בשר לאדם, וגם ישנם חוקרים בינינו אשר יחלטו כי גם שרידי עצמות האדם נמצאים
בין העצמות ההן, ולפי הדעה הזאת היה גם האדם על פני האדמה בימים ההם
ובעיניו ראה את המהפכה הגדולה ואת מבול המים ויהי לו לשלל –

אמנם לא נאותו עוד דעות כאלה לנו, אשר מתמול שלשום נחשוב
למשפט כי אך על יד על יד יתפתהו החיים והיצורים ומיום אל יום ישתלמו והלכו
קדימה, וכמו זר נשמע דבר על אדות החרבן והמהפכה אשר לפתע פתאם וביד
חזקה הפכה משרש את כל היקום שכבר היה לעולמים – ואולם מה יש לנו צדקה
לכחש דברים ומעשים שהיו, יען אשר לא יאותו לנו לפי שיטתנו אשר הרה והגה
לבנו?





יג. מי הוליד את המהפכה?

עולם ומלואו עמד על מרום תלו, נכון כנכון היום, ופתאם בא
הקרץ ויבא עליו כליון חרוץ וישיתהו בתה. לשוא עמלו חוקרים בו לדעת מה זה
ועל מה זה נהיה כדבר הזה ומה שרש דבר נמצא במהפכה ההיא כי לא. נבוא עד
חִקרה; ואך רוח ריק נאסוף בחפנינו אם נחלוט כי בא הקרץ על כל היקום יען אשר
לא שָׁלְמָה מלאכתו כראוי לו ולכן חדל ויחלוף, ויקם יקום חדש תחתיו הטוב מן
הראשון, כי לא כן הדבר, ואנחנו מצאנו כי שלם היה מעשה הבריאה לפני בוא
המהפכה, וגם עצי ברוש ועצי תדהר עצי ערמון ועצי לוז, עצי שטים ועצי תמרים
היו בימים ההם, ומן החיה היו כל מערכות היונקים אשר למחלקה העליונה עד הקוף
ועד האדם – ומה זה ועל מה זה אפוא באה המהפכה פתאם? אכן רב לך בן אדם,
לשאול שאלות כאלה, ואתה הלא זה אך מעט פקחת את עיניך, וכבר נלאית נשוא את
כל החליפות והצבא אשר על פני האדמה! – על פני האדמה ממעל לה יושב האדם,
ועיניו צופות ומביטות אך אליה לבד, ועל כל המעשים הנעשים עליה יאמר אשר הם
אבן הפנה לכל פעולותיה פנימה ואל פעולותיה אשר בקרבה טרם יוכל לגשת; דמיונו
בעינינו כתולעת הזוחלת על פני התפוח, וכטוב לבה עליה שמענו את גאון לבה כי גא מאד בחשבה למשפט כי כל התפוח וכל המעשים הנעשים
בקרבו פנימה לא נבראו בלתי אם בעבור הקליפה לבד אשר היתה למעון לה…
הנה אנחנו לא באנו עוד עד תכלית כל המעשים הנעשים בבטן האדמה פנימה, וכל
הזועות שהיו לעולמים אשר הורידו הרים גבוהים ועצומים משאתם להורידם אל נבכי
ים ומן התהום העלו אתן הרים וגבעות חדשים אשר שיאם לעבים יגיע, הזועות האלה
קמו ותהיינה ואין דואג לכל היקום אשר היה על פני האדמה ממעל, ואין שם אל לב
כי על פיהן גם עולם וגם מלואו יגוע ויתם לשחת.

הזועות ההן הפכו את האדמה על פני כל היקום: ארץ מישור
ואדמת הרים התנודדו ממקומותן לרדת אל תוך המצולות והמים עלו מן המצולות
ויכסו את עין הארץ, והרים חדשים קמו ונבראו; – מקצות ארץ, מכנפות צירי
האדמה הביא שטף המים בזרועות עז איי קרח והרי כפור למכביר. ובבוא אדמת הקרח
הזה אל ארצות הדרום, נמסה ותהי למים, וכל אשר היה צרור בכנפיה ירד כעופרת
במים האדירים ויתם ויגוע; כי על כן יעידו הרי הסלעים האדירים והעצומים אשר
עקבות המבול ההוא עוד נכרו בהם ורשמיהם בכתב אמת בם יכתבו: כל הסלע אשר
נתקו קירותיו ויתפוצצו, והיו הבקיעים אשר בהם עולים ובאים מפאת צירי האדמה
אל מול פני הקו המשוה, ועל פני ארצות המישור אשר השקה אותן המבול נמצא
לפעמים צירי סלעים אשר לבדד ישכנו, והם מפוזרים ומפורדים גם הנה והלום,
ומספרים באזני כל עובר כי מארץ הצפון באו, ואך בזאת באו אלינו ויַמים
רחוקים לא נצבו להם לשטן בדרך, בכסות עליהם רגבי הקרח הנורא ויהיו שקועים
בם, וישא אותם המבול בכנפיו ויַמים אדירים ונחלים ונהרות המה ראו כן תמהו
ויתנו להם מעבר, ויבאו אל ארצות המישור וימס שם הקרח והרגבים זרבו נצמתו
וצורי הסלעים נפוצו על פני השדה ואין מקבץ נדחיהם, לעת ההיא יקראו החוקרים
שם ״תקופת הקרח״, ואנחנו עוד נשוב לדבר בה לרגל המלאכה ועוד נשוב נתפלא
בה.

כמחזות האלה אשר היו בימים ההם על פני חצי כדור האדמה אשר
מעבר מזה, כן המה המחזות אשר יראה הרואה על פני חצי הכדור הדרומי עד היום
הזה, שם יכסו מימי הים את עין הארץ על פני רב חלקה ועל פני הים הגדול יצופו
זעיר פה זעיר שם איי קרח והרי קרח עצומים ורבים מאד ופניהם מועדות אל פני
הקו המשוה, לקרב אליו, ושם יזרבו ויצמתו; והיה כי יבוא יום וחצי הכדור הזה
ירומם וינשא ועלה מן המים מעלה מעלה, ופרצו גם שם מי המבול לעשות שמות על
כל סביבותיהם, והיתה המהפכה על כל סביבותיה כמהפכת הארצות מעבר מזה אשר בא
עליהן המבול בימי הקרח.





יד. השקפה על היָמים מקדם

טרם נעבור מזה והלאה נשקיף עוד הפעם על כל הדברים אשר
אמרנו. – תולדות האדמה ותולדות השטח אשר לאדמה אך חלק אחד הן אחוז מתולדות
כל החיים אשר בעצם האדמה פנימה, וגם החלק הזה נחקר אך מעט: בעצם האדמה
פנימה ישלוט חום גדול שלטת, וכל החמרים הנמצאים באדמה לא יעמדו בפני החום
הזה כי אם נתכים ונמסים בו; – גם משקל האדמה גלוי וידוע לנו, ולרגל הדבר
הזה נדע לערוך את עביה ואת חלקי חמריה למערכותיהם; – גם פעולות האדמה נראות
לעינינו עד היום הזה, להעלות חלקים רבים מתהומותיה למען כונן אותם קוממיות,
ולאבד חלקים אשר היו ולהורידם משאתם, ואש עולה מן הארץ מפי הרי געש,
ומעינות חמים יוצאים ומובילים בכנפיהם חום עצום ורב, ויען כי ידוע נדע אל
נכון כי לא התקררה האדמה זה אלפי שנים ולא אבד לה מֵחֻמָהּ אף מעט למיום
ההוא ועד עתה, לכן נדע כי כח חימי עושה בה את פעולותיו להוליד חום חדש כפי
החום האובד כפעם בפעם אלה הם כל הדברים אשר נדע בדבר תולדות האדמה פנימה,
וכן התמו! ועל דבר תולדות האדמה על פני שטחה ממעל הואילו החוקרים לחלוט, כי
בראשונה כאשר התקררו מעט האבנים הנוזלות אשר בעצם האדמה, נבראה בריאה חדשה
ותקם קליפת אבנים קשה ומוצקת, ואולם הכח הרודה בעצם תקפו בבטן האדמה פנימה,
הוא קרע את הקליפה לקרעים ויקיא אבנים גדולות וסלעים מוצקים ויכוננם ויהיו
להרים; אחרי כן התקררה קליפת האבנים והחום ירד במעלות אחרנית עד 80 מעלות,
ואז החלו המים להיות בארץ, תחת אשר בראשונה היו המים אך אויר לבד, ולרגל
הבריאה החדשה הזאת נברא גם מין אבן חדשה, היא אבן־הפצלות; אחרי כן הלכו
המים וישטפו על פני ההרים ויסחו עפרם מהם, ויבואו ויביאו את כל החלקים
הדקים אשר היו עצורים בם ויניחו אותם ויולידו מיני אבן חדשים נמצא שרידי
פליטי יצורים אשר היו מקדם; בעת ההיא, עת ארכה מאד בת רבוא רבבות שנים,
ויחל הצמחים והחיה להיות על פני הארץ, במים וביבשה, ומבול מים יצא חוצץ
לשום כליון חרוץ לכל אשר היה, ויהי המבול בימי הקרח, וישחת את כל היקום,
וישנה את תבנית הארץ, ויהפוך את היבשה לים, ומן הים הוציא הרים וסלעים
וכפים גדולים הובאו מירכתי הצירים ויצופו על פני המים ויבאו אל ארצות
המישור וינוחו שם – אלה תולדות האדמה בעת הראשונה וכן יתמו הימים אשר יקראו
להם החוקרים ״ימים מקדם״, כי תקופה חדשה החלה אחרי התקופה הראשונה, ובתקופה
החדשה הזאת חיים גם אנחנו ואליה נשים עתה פנינו, וראה הקורא התמים את אשר
לא פלל לראות, ואזנו תקשיב ולבבו יבין.





טו. האדמה וחליפותיה כיום

כל הנחלים והנהרות והזרמות אשר בארץ ואשר מתחת לארץ הולכים
הלוך ורוץ מרוצת נצח, לא ייעפו ולא ייגעו, ומימיהם לא יכלו מתהומותיהם,
“וכל הנחלים הולכים אל הים והים איננו מלא!” ומה שרש לדבר הזה? יען כי
תכונה נתונה למים להנדוף כהנדוף עשן ולעלות באויר השמימה, ובעלותם השמימה
בדמות אויר, יתקררו ויהיו לערפל ולעבים ולגשם או לשלג ולברד וישובו לרדת
ארצה כל עמת שבאו, ולכן לא יתמו. ואולם דעת לנבון נקל כי אך כמדת המים אשר
נדפו ויעלו באויר מן הים, כן מדת המים אשר ישובו לרדת, כי הנהרות יינקו
שפעת גשם מן ההרים, וההרים קבלו אותם מן האויר ומסרום לנהרים, והאויר קבל
מן הים ומסרום להרים, לא יגרעו ולא יוסיפו על מדתם כי אם במאזנים ישאו יחד
ועל תקופותיהם הם שבים ללכת ועיני האדם רואות בלכת הנחלים אל הים, ובעלותם
ממנו בדמות אויר לא תראינה, עוד חזון למועד וראה הקורא מישרים כי כל החיים
אשר על הארץ, לא יחיו בלתי אם לרגלי תקופת המים אשר אמרנו, ותקופת המים לא
תהיה בלתי אם לרגלי תקופת האויר, ותקופת האויר גם היא איננה בלתי אם לרגלי
תקופת האדמה אשר תקיף יום יום את כדורה ולרגלי כח החום אשר לשמש הנותן נשמת
חיים באף כל, כי כל המחזות הנאדרים האלה אחוזים וסבוכים איש באחיהו, ומחזה
אחד בלבד משפטו כמשפט טבעת אחת אשר לא תסכון בלתי אם בהיות השלשלת כלילה
ושלמה; וגם חליפות האדמה ושנוייה אך מחזה הם במחזות הטבע.

המים השוטפים מעל כל הר גבוה ומעל כל גבעה רמה והולכים אל
יסחו עפר הארץ אשר הם עוברים וישטפו ממנו חלקים חלקים דקים עד לאין מספר,
ולפעמים יעברו כל המים האלה דרך רחוקה, ואת כל הארץ אשר הם עוברים יעשו
למישור, הלוך והוסיף לעשות, כי יורידו את גרגירי החול והעפר אשר יובילו אתם
בחצן, עד היסוד בם, והיה משקע המים לאדמה חדשה וכל הרכסים אשר היו מתחת
למים יהיו למישור, וברבות הימים לא יֻכרו הרכסים מתחת למים לפני אדמה ישרה,
וכאשר ימצא שטף המים שטן בדרכו והוא יחדל ללכת במרוץ ואך לאטו יתנהל, אז
ישקיע את המים ויוריד את כל אשר אסף שבעתים מאשר בתחלה, ולכן כאשר נפגשו
מימי הנחל עם מימי הים ומי הים העומדים על גדותיו עומדים להם לשטנה לבלתי
תת אותם לשטוף, אז יורידו זרועות השטף את כל אשר אספו בחפניהם, כל גרגירי
חול וטיט וחמר ואבן ואבקת אבן, וצרור צרור יפול ארצה, ונערמו הצרורות האלה
מתחת למים והיו לערמה גדולה, וברבות הימים יקום הר קטן מתחת למים ואחרי כן
יגדל וילך מחיל אל חיל מיום אל יום, והנחל לא ימצא לפניו דרך אחרת בלתי אם
להֵחלק ולשטוף משני עברי ההר החדש למען התחבר עם מימי הים, ואולם ההר אשר
במים לא ישבות ולא ינוח ועלה מעלה מעלה והלך הלוך וגדול עד אשר יושיט את
ראשו מתוך המים וראו כל הארץ את האורח החדש הזה העולה מן הרחצה, והיה אם
יגאו לפעמים מימי הנחל ועלו על ראש ההר הזה לשטף על פניו, אז ירבה נטל החול
אשר יפול על פני ההר, הלוך ורב, ומקץ ימים אחדים כאשר ישובו המים והלכו
הלוך וחסור, ונראו פני ההר לעין כל הארץ, וביבשת המים יהיה ההר לארץ
חדשה וזרועות הנחל תלכנה סביבותיה משני עבריה וברבות הימים תגדל הארץ החדשה
הזאת והיתה לשרה תנובות ועשתה פרי, וצמחים יהיו לה, וכפרים וערים יבָנו
עליה והיתה לארץ נושבת אחוזה בזרועות הנחל וכאשר רחבו ונסבו זרועות הנחל כן
תגדל הארץ אשר בקרבן ורחבה ונסבה גם היא ותפרוץ אל מול פניה לעמת השטף. אלה
תולדות הארץ ביום ברוא אותה מימי הנחל.





טז. הַדֶלְתָּא וְגִבְעות החול

לארץ כזאת הנבראה בזרועות השטף יקראו בעמים ״דלתא" יען כי
דמות לארץ כזאת כדמות פני האות היונית דלתא ( ∆= ד), וארץ מצרים היא הדלתא
הכי נכבדה אשר בכל מרחבי כדור הארץ, ומצרים התחתונה קמה ותהי גם היא אך על
פי מימי השיחור, כאשר אמרנו, לא שונה דבר; ויען כי דברי ימי מצרים ויאורה
גלוים וידועים לכל חוקר מהחל ועד כלה, מימי קדם ועד היום, לכן היתה מצרים
ויאורה שעשועים לכל החוקרים להקים על פיה משפט חרוץ, משפט אחד וחקה אחת לכל
הדֶלתּוֹת אשר בארץ, וגם יצליחו החוקרים להגיד עתידות ולנבא מה יהיה תאר
פני מצרים באחרית הימים ומה דמות יערכו לה. – כמשפט ארץ מצרים כן משפט כל
הדלתות האחרות הקטנות ממנה שבעתיים, ואולם לא יהיה לארץ כזאת תאר פני אות
הדלתא בכל עת, ויש אשר לפי מערכות המקום תשונה תבניתו והיתה לגבעות חול
(תלולית של עפר = דינען), וגבעות החול האלה תפרוצנה ימה וקדמה צפונה ונגבה
ורחבו ונסבו וגדלו מאד. גם בקעת אשכנז הצפונית קמה ותהי כמשפט הראשון ולא
חדלה עד היום הזה, ונהר האָדר ונהר הווייכּסל יעשו ככה בחפץ כפים. הווייכסל
יוביל בכנפיו חלקי חול וחלקי עפר למכביר להורידם אל המקום אשר שם שפך המים,
עד כי עוד מעט והנהר יהיה לחול, מלא על כל גדותיו. גדות נהר הדאָנוי אשר
ערכן רב מאד לכל שרי חכמי המדינות, התכסו ויהיו לחול ולטיט מרבה להכיל,
במשך השנים המעטות למיום אשר כרתה ארץ רוסיה ברית לתת מעבר ונתיבה בהן, ולא
אויל ומשגע איש הרוח בחרצו משפט כי בצדיה תעשה רוסיה כדבר הזה, למען שים
לנהר הדאָנוי כליון חרוץ ולסתם את הדרך העולה אל הים, ואף אמנם יהיה כדבר
הזה ברבות הימים אם לא יבקשו עצות לעצור בעדו. אלה הן החליפות אשר נכונו
ואשר נכונות לכל ככר אדמה אשר זרועות המים נגעו בו.

ואולם גם הים וגליו לא יחשו ולא יחבקו יד בצלחת; כי יסערו
גלי הים אל מול פני שפתיו לשבר חק ולהסיג גבול מיום אל יום, ושבלת המים
תקרע ביד חזקה את רגבי האדמה אשר במקום האחד ותשליכם אל המקום השני; משברי
הים יתרוצצו ויכו אל מול פני הסלעים ויקבו חורים בכל הסלעים אשר עליהם
יעבורו, הם סלעי החול, ויכינו רשת לרגלי האדמה אשר סביבותם להשליך אותה
במצולות ברבות הימים; וְחֻפֵּי ארץ אנגליה ופריזלאנדיה המזרחית והולאנדיה
יעידו לנו כי שללו משברי הים מהם שלל רב, ואי העלגולאנדיה נכון הוא לצלע
לנפול בידי המשבָרים ההם, ובפה מלא נוכל להגיד עתידות כי יש יום והאי הזה
יכלה ויסוף מעל פני האדמה. – גם ההגדות אשר בפי העם תספרנה לפעמים באזנינו
תעלומות סתרי דברים ורזי ערים אשר היו על שפת הים והים בלע אותן אל קרבו,
ואיש לרעהו יגיד ושיח סוד קדש ילין על שפתיהם; וכן גם להפך נדע כי יש אשר
הארץ לפנינו ארץ מישור היא ולפנים פרש בזה הים את מטות כנפיו.

אלה הם משפטי החליפות אשר לכל רחבי הארץ ואפני שנוייהם, למיום אשר היתה ועד סוף כל הדורות.





יז. כמה ימי שני חיי האדמה?

כמה ימי שני חיי האדמה כאשר היא כיום לעינינו? – החכמים לא
באך עוד עד תכלית הדבר הזה, ועל כן דבריהם מעטים: כל הדברים בארץ אשר פי
האדם יקרא להם גופים מוצקים או נוזלים או בני־אויר, אינם מוצקים ונוזלים
ובני־אויר בלתי אם לראות עין בלבד3, ויד החום
עושה בם את פעולותיה פעם בכה ופעם בכה, פעם למוצק ופעם לנוזל ופעם לאויר.
האנשים אשר נולדו בארצות החמות לא יבינו ולא ישכילו, כי יש אשר ישנו פני
המים הנגרים והיו לגוף מוצק, תחת אשר אנחנו בארצותינו יודעים כלנו, בנערינו
ובזקנינו, כי בהסירנו את יד החום מקרב המים והיה למטיל קרח אשר משפטו כמשפט
כל הגופים המוצקים ואשר תכונת הנוזלים אין לו; אבל אם נשים אל לבבנו כי יש
אשר יחיו אנשים בארצות הקרח הנורא ובעיניהם יראו את הקרח יומם ולילה לא
ישבותו, ואחרת לא יראו, והיו האנשים האלה מדמים בנפשם כי הקרח הזה לא ישנה
את מרארי לנצח ולעולם לא יהפוך את עינו להיות לנוזלים; ואולם אנחנו ידוע
נדע היטב כי אם נחמם את המים עד 80 מעלה, וחדל להיות לו ארח כמים והיה
לאויר. – וכמשפט המים כן משפט כל הגופים אשר בארץ וגם כל המתכת המוצקת תובא
אל האש והיתה לנוזלים ויש אשר נוכל להוסיף חום על פני חום ולעשותה לקיטור
עולה השמימה, וכן להפך.

גם האדמה אשר תחת רגלינו הוצקה ותקשה אך בסור ממנה יד החום
העצום ובנפוח עליה פי הקיר, ולו הובאה האדמה כיום אל עולם אחר אשר החום
רודה בו כמקדם, או לוּ עצר החום בבטן האדמה כח להרבות עצמה על אחת שבע
ולשוב לקדמותו, כי אז שבה האדמה להיות נוזלת באש, וגם שבה להיות קיטור נודף
סביב סביב עד מרחב אשר אין קץ ואין חקר לו. – ואף אמנם הואילו החוקרים
לחלוט בדבר הזה ולהשמיע משפט כי בראשונה היתה הארץ מין אויר לבד, ולאט לאט
בהתקרר האויר היתה לים של אש ואחרי כן היתה האש הנוזלת לגוף מוצק, ותעש
קליפה קשה על פיה, ובטנה עוד הרת אש.

אין אתנו יודע עד מה להגיד כמה ימי שני האדמה בעוד היותה
אויר בלבד, ואין יודע מספר לימיה בהיותה כדור אש נוזל, ואך מצאו החוקרים
משען ומשענה להתחקות על שרשי הימים אשר מוצקת היא לעינינו, ולדבריהם רגלים
יש, אבל גם הדברים האלה אך הנחות הן בלבד, ובהעבירנו אותן לעין הקורא, ישים
אל לב כי הנחות הנה.





יח. כמה ימים דרושים לאדמה עד התקרר קליפתה?

החוקרים הגדולים לקחו מהם גרמי אבנים גדולות ויעשו בהם את
נסיונותיהם לדעת על פיהם מה מדת הימים הדרושים לאדמה עד שהתקררה קליפתה
הגדולה אשר עשרים וחמשה מיל עביה? – ואולם החמרים השונים אשר בארץ ילכו
הלוך והתקרר איש איש לפי תבניתו, והיה כאשר יגדל החמר, כן ימעט וכן יחדל
מעשה ההתקררות, ולפי תכונת האבנים ומזג טבען אשה אשה לבדה, כן שונה כחן, אם
להוליך אִתּן את החום קל מהרה ואם לפַגר בהוליכן; ולכן שוא היו כל הנסיונות
ולא הועילו, ואך הטבע לבדו עזר על יד החוקרים להבין אותם דבר
לאשורו.

הרי־געש אשר הם הם המסלות אשר סלל לו החום בבטן האדמה
להתפרץ על פיהם החוצה, ההרים האלה יעשו מעשיהם בסאון סואן ברעש נורא להקיא
עמודי ענן ולשונות אש וגשמי אפר, ואחרי כן ישטף זרע אבנים מֻתָּכוֹת מאחד
הפרצים אשר בהר או משפת הלוע אשר להר, ואבני הזרם הזה תשתפַכנה הלוך והשתפך
על פני כל העמק לכסות את עין הארץ, ואחרי הרעש דממה, והמחזה הנורא הזה יכלה
ויתם. – זרם האש הזה בהתקררו יהיה לאבן מקשה אשר קרא לו ״לאווא״, והחכמים
והחוקרים נסו דבר בנסיונות אין חקר לחקור אחרי תכונת האבן הזאת, וימצאו כי
משפטה ותכונתה כמשפט הקליפה הקשה המקפת את האדמה ותכונתה, ולפי חליפות האש
אשר התקררה האבן הזאת כן חליפות תכונתה ומזגה, כי יש אשר חמרים חמרים קטנים
ממנה, התקררו חיש מהר מאד ויהיו לאבן קלה, היא אבן־הספוג, ויש אשר חמרים
גדולים ועצומים מאד השתפכו ארצה והם התקררו במשך ימים רבים ויהיו לאבן קשה
מאד אשר חלקיה מרכבים ומתאימים היטב יחדו ואיש באחיו ידבקו; והיה אם נשפכה
הלאווא, זרם גדול ורב מאד, ונצברה אל אחד העמקים לכסות את האדמה ולעשות
עליה מכסה עב מאד, אז נמצא מקום לנסות דבר אל הלאווא הזאת ולראות מה מדת
הימים אשר עברו עליה עד שקפאה לעינינו שתי רגל עמוק. האיש העובר את הארצות
האלה, שנים רבות אחרי אשר השתפך הר וועזוף בסביבות העיר ניאפל ואיש יודע
ומבין הולך עמו לשלחו, הוא ישתומם לראות כי האיש המשלח אותו יקוב חור באדמת
הלאווא אשר תחת רגליו בקצה המטה אשר בידו ובהוציאו אותו והנה הוא נשרף ויהי
לגחלים; הלאווא אשר עשר שנים עברו עליה ותהי מקשה כלה על פני כל השטח מבלתי
שים אותותיה אותות כי לוהטת היא פנימה, הלאווא הזאת החלה לזוב פתאם, אחרי
אשר הסירו מעליה את קליפתה העליונה, וכאשר חקרו אחריה מצאו כי חמש רגל עמוק
נגרת ונוזלת היא כולה כמים הנגרים ארצה; גם מצאו החכמים כי מקץ עשרים שנה
לצאת הלאווא מפי הרי געש, עוד תשים קטרת באף כל עובר ואדים עולים ממנה
להגיד לכל כי עוד עצום ורב החום אשר ישלט בה שלטת.

אמנם אין אתנו יודע עד מה לכון את הימים, לדעת מספר לשנים
עד אשר תהיינה האבנים מקשה כליל והתקררו מהחל ועד כלה, ואולם מדה אחת נכונה
מצאו החוקרים כי קליפה בת עשרים וחמשה מיל לא התקררה כליל בלתי אם מקץ רבוא
רבבות שנים אשר למספרן אין חקר! – גם האדמה היא קליפה בת עשרים וחמשה מיל,
וגם הקליפה הזאת המקפת את הנוזלים אשר בתוכה, לא התקררה בלתי אם מקץ רבוא
רבבות שנים אשר אין חקר למספרן, ומספר מצומצם לא נדע עוד עד היום
הזה.

אלה הן האותות המעטים אשר לנו מידי אבני האש אשר האדמה
הקיאה אותן, ואולם פי שנים נדע בפנותנו אל תולדות אבני המים, הן האבנים אשר
ידי המים יצרו אותן על יד על יד: – הארץ אשר המים שמו בה את פעולותיהם שכם
אחד על כל אחיותיה היא ארץ מצרים, ואת הארץ הזאת נדע זה אלפי שנים אחדות,
כי רשימות יש לנו בספרים למן הימים ההם ועד עתה וגם בנינים עתיקים נצבים
לפנינו היום אשר מדת ימיהם נדע, וחוקרים רבים גדלי דעה הואילו לחקור אחרי
עפר האדמה אשר נשא היאור בכנפיו מדי שנה בשנה ויכסה בו את עין הארץ למען
דעת עוד כמה הגדיל עֲבי גבי האדמה מני אז ועד היום, ועל פי תחבלות רבות
מצאו כי במשך ארבעים אלף שנים יגדל עבי האדמה על פי שטף המים עד מאה רגל,
ולרגלי הדבר הזה הוציאו משפט כי מקץ עשרת רבוא שנים עֻבּתָה, קליפת האבן
אשר לאדמה במרת מיל אחת.





יט. הַבְּמקרה ישֻנו פני האדמה, אם במשפט וחק?

עוד מעט ולמאמרנו ״האדמה וכל צבאה״ בא הקץ, אבל אנחנו לא
נעבור מזה והלאה עד אם שמנו לפני הקורא דברים אחדים אשר באורם יראה אור:
השנויים והחליפות אשר היו ואשר יהיו על פני האדמה ובעצם האדמה פנימה. האם
אות לחיים הם כלם, והם על פי חקים איתנים ומשפטים בל ימוטו היו ויהיו,
או הבמקרה נעשו ויֵעשו? הנוכל להגיד אותיות מראש, מה יהיה משפט השנויים אשר
יבאו על הארץ באחרית הימים, או האם לפתע פתאם תבוא המהפכה ותהי מבוכתנו
ואנחנו לא נדע? עוד לא באו החכמים עד חקר דבר ועל כן דבריהם מעטים: לפנים
ערכו את יצורי הבריאה לשתי מערכות, מערכה אחת לצומח ולחי אשר יש נשמה באפס
ומערכה אחת לדומם אשר כל נשמה לו אין; ואולם עתה הואילו החכמים לחלוט פה
אחד כי אין דבר בארץ בכל מרחבי הבריאה אשר לא תהיה נשמה באפו, מן הגרם אשר
בשמים ועד האבן אשר בארץ ועד הצמח הצומח עליה ועד הבהמה העומדת לפנינו ועד
האדם המתהלך ביניהם, גא מאד ורם מאד בתבונתו ובחכמתו אשר עשה לו, וכל אלה
במעלות יעלו, איש אחרי אחיו, אשה אחרי אחותה, לעבור את המעלה האחת ולבוא אל
השנית, לפשוט צורה אחת וללבש צורה שנית, כי חיים הם כלמו; ומה אות לחיים
האלה אם לא בשימנו לב, כי זה אלפי שנים תקיא האדמה מפיה לשונות אש ועד היום
הזה לא שֻלח עוד קור בעצמיה; זה אלפי שנים תוציא האש הרים מפי האדמה והמים
יבערו אותם מן הארץ, האש בונה והמים סותרים; זה אלפי שנים עולה האויר למעלה
לרדות במימי הים ביד חזקה, להעלותו שחקים בדמות אד וענן וערפל או בדמות גשם
ושלג וברד ולשוב להורידם ארצה; וכל המעשים האלה איש באחיו ידבקו, אשה
באחותה שְׁלָבוּ, והמראות הפרטים והבודדים לא יתנו ולא יוסיפו לנו דבר, אם
לא נשים עין אל הכלל כלו; ולא במקרה הדבר, כי אש עצורה בבטן האדמה, והאש
סגורה בקליפת אבן סביב סביב, והקליפה נתונה בתוך מים הרבה, והמים והארץ
סגורים בתוך ים האויר אשר למדתו אין חקר, למען אשר יכּוֹנו הרים באש ובמים
יכלו ויאבדו, כי ראו התוכנים כמעשים האלה גם על פני גרמי השמים
האחרים.

על פני הכוכב נֹגה ראו התוכנים בעער ומאָדלער הרים
גבוהים, אשר על פיהם מצאו חשבון לתקופת הכוכב הזה אשר יקיף את קטרו גם הוא
במשך עשרים וארבע שעות. – על פני הכוכב מאדים מצאו כתמים רבים אשר יתנו
עדותם כי יַמים נמצאו עליו, ואצל צירי הכוכב הזה ראו אור יקרות וקפאון,
חמרים חמרים רבים אשר יעצרו אל הציר בימים אשר שם החרף. ויזורבו ונמסו
בהיות עליהם הקיץ. – על פני הכוכב צדק מצאו ענני עבים משני עברי הקו המשוה
אשר בו כמשפט מטרות עז אשר לנו על פני האדמה, הם מטרות המעבר (פאססאטרעגען
– עיין ח"ר), אשר איש באחיו נפגשו בהנָתּכם איש מול עבר אחיו. – כל אלה לנו
לאותות ולמופתים בשמים ובארץ, כי במשפט האדמה כן משפט הכוכבים האחרים, וחק
ומשפט

הושם לכלם.





כ. התלך האדמה מחיל אל חיל?

החוקרים הוכיחו לעין כל, כי כמשפט מערכות האדמה אשר פשטו
צורה תלבשנה צורה ותלכנה ותשתלמנה מיום אל יום, כן משפט היצורים אשר היו על
פני האדמה ממעל, הלכו והשתלמו מיום אל יום, וזה אות לחיים: בראשונה היו
המינים אשר על פני הארץ מינים נבזים וחדלי מראה ואחרי כן הלכו מחיל אל חיל.
שרידי פליטי הצמחים אשר מצאו במעבה האדמה במערכה התחתונה יוכיחו כי נבזים
היו בתחלה, לא תאר ולא הדר וראינום ולא מראה וחמדנום, ומיני החיה גם הם לא
תאר ולא הדר להם, יצוריהם כקש ובדי עורם לא נחשבו, מרבי־רגלים וכדומיהם;
ואולם כאשר נעמיק חפור באדמה, כן יעלו ויבאו ויגיעו אלינו יצורים אשר פרקי
אבריהם השתלמו ואשר גם מכלול וגם יפי להם, עד כי באחרונה נמצא גם את תבנית
האדם, עליון כל הבריאה, והאיש השם את הדברים האלה אל לב, יראה בעינים
פקוחות את החקים האיתנים אשר לפיהם ישתלמו היצורים, יצורי הצמח ויצורי החיה
מיום אל יום והולכים מחיל אל חיל, כי לפי השנויים וחליפות וצבא אשר היו
לאדמה ומערכותיה, כן השתנו היצורים אשר עליה, ויהיו היצורים החדשים נעלים
על כל ההולכים לפניהם, לפי המערכות החדשות אשר היו לקליפת האדמה.

אכן אם במעלות יעלו היצורים, איש אחרי אחיו כפי המעלות אשר
היו למערכות קליפת האדמה מני אז ועד היום הזה, האם לא ילכו קדימה גם מהיום
והלאה ויוסיפו ללכת גם עתה מחיל אל חיל? האם נצדק בשפטנו כי היצורים אשר
לפנינו כיום הזה, הם כלילי פאר ותכלית שלמות עד לאין קץ? האדם הוא היום
מבחר הבריאה ומכלול היפי, אבל הנה ימים היו על הארץ והאדם לא היה עוד,
ובימים ההם היו הקופים לעם סגלה ולעליון הבריאה אשר התנשאו לכל לראש ויהי
להם שאר רוח על כל אשר סביבותיהם, ומי זה אפוא לידנו יתקע כי לא יבא יום,
מקץ אלף אלפים או רבוא רבבות שנים, ויצורים חדשים יקומו ויהיו, כלולים
ונהדרים מן האדם, ובימים האלה יהיה האדם בפני היצור הזה, כקוף בפני האדם
אשר כיום הזה?

עוד נאלמו החוקרים דומיה לענות על הדברים האלה באר היטב,
כי מי ילך לבטח בדרך הזה ורגליו לא תכשלנה? תחלת מעשה החוקרים לחקור אם
תוציא האדמה נפש חיה חדשה גם היום, וכל עמלם היה לריק, כי לא מצאו; ימים
רבים האמינו כי רבוא רבבות החיות הדקות אשר אין מספר להמונם, הן חיות
היציקה השורצות על פני הצמח כאשר נצק עליהם מים ואת המים נעמיד למשמרת ימים
אחדים, ויאמרו לחלוט כי רבוא רבבות החיות האלה אשר חדשות מקרוב תולדנה, ואב
אין להן ואם אין להן, אות ומופת הן כי לא חדלה עוד מלאכת הבריאה עד היום
לברוא יש מאין, ואולם החוקר עהרענבערג בברלין הוכיח כי לא כן הדבר אתנו,
והיצורים האלה נולדים על פי הביצים המפוזרות על פני כל הצמח ובקרב המים עד
לאין מספר והן הולידו את היצורים החדשים; ועד היום הזה לא הצליחו עוד
החוקרים לגלות יצורים חדשים אשר תוציא הארץ נפש חיה למינה. – ואף גם זאת
אמרו החכמים כי לא נטל על הבריאה לעשות לה נפש חדשה אשר תשכיל מכל ההולכים
לפניה ומן האדם אשר כיום, כי האדם גם הוא, בדמותו כצלמו באשר הוא כיום, עוד
נכון לחליפות וצבא, לצאת ולהשתלם וללכת מחיל אל חיל.





כא. התשוב האדמה אחֹרַנית?

אם הלכה האדמה מחיל אל חיל וממערכה אל מערכה חדשה להשתלם
מיום אל יום, הלא יש מקום לשואל לשאל: האם לא תשוב באחרית הימים אחרנית
ללכת מדחי אל דחי כל עמת שבאה עד אשר תעלה בתהו ותאבד? הלא משפט חרוץ הקימו
החוקרים אשר מאז מעולם, כי כל הדבר היוּלד נכון לגוע וכל אשר היו לו חליפות
ותמורות מיום הבראו ועד היום הזה תהיינה לו חליפות ותמורות גם מהיום והלאה,
ואין דבר בארץ אשר יעמוד ויכון לנצח אם לא הוכן ועמד לפנינו מראשית ימי
המעשה ועד היום הצמחים נולדו על ברכי ראשי אבות היסודות אשר בארץ, והחיה
לקחה את יסודותיה מפי הצמחים, אבל אחרי כן יגועו בעלי החיים וימותו ושב
יסודם אל הצמחים והצמחים מאצילים מעליהם את ראשי יסודותיהם לעשות בהם
הרכבות חימיות — ואנחנו אשר באחת מעינינו נראה את האדמה, ונשתאה ונשתומם
לראות כי גדולה ועצומה היא ולגדלה אין חקר, אנחנו נשוב נתפלא בה ונביט בה
בעין השניה ונאמר כי אך ״כמר מדלי״ היא בחיק כל הבריאה, או אבר קטן ומדולדל
בין אברי משפחות כל היקום אשר אין לו חקר; היש יום והאדמה הזאת תשוב
לקדמותה ותעלה בתהו ותאבד? אם היא אך לבדה יוצאת מן הכלל?

לענות משכיל על הדברים האלה נוציא אותו החוצה ונאמר אליו:
הבט נא השמימה וראה ושים עינך בכוכבים הנוצצים ממעל לראשך מה אתה רואה? –
גם המה, איש איש לבדו, אברים ופרקים הם אשר לגוף היקום, כאדמה אשר אתה יושב
עליה ואשר לה גם לה קראת אבר מדולדל בגוף הבריאה! צבאות השמים האלה הן לא
יום אחד קמו כלם, וימי שנותיהם כימי שנות האדמה שונים מאד הבכור כבכורתו
והצעיר כצעירתו, ולכן הבא נא חשבון אולי תצליח למצוא בתוכם גרמי כוכבים אשר
בשכבר הימים היו ואחרי כן אבדו ויחדלו מהיות.

הכוכבים הקרובים אלינו כוכבי־לכת הם ולכן נשים עליהם עין
בראשונה, ואולם הכוכבים האלה לא יתנו ולא יוסיפו לנו דבר, כי כל אות וכל
מופת לא יתנו בידנו, לדעת על פיהם חקות ארץ אם לעד תקום ואם תחדל. – עוד לא
רב ממנו מספר השנים, והתוכנים חשבו בראשונה כי ארבעת הכוכבים הקטנים
המשוטטים בין מאדים ובין צדק להקיף את השמש על תקופתה, ארבעת אלה
מפלי כוכב גדול הם אשר נֻפץ לרסיסים ויותיר אחריו את שרידי פליטיו אלה,
ואולם ארחם ורבעם השונים והנבדלים היו לפלא בעיני התוכנים ולא באו עד חקרם,
ומקץ שנת 1845 כאשר מצאו כוכבים חדשים רבים כמוהם בכנף השמים ההוא, חדלו
התוכנים כלם כאחד להגות עוד משאות שוא ומרוחים כאשר חשבו בתחלה, ויחלטו כי
זאת הפעם יצאו לעיניהם כוכבים קטנים ורבים מאד תחת כוכב אחד גדול, והקטנים
האלה לא שברי לוחות ולא נדחי מפלי כוכב אובד המה, כי אם כוכבים קטנים, איש
איש מכף רגלו ועד קדקדו. – מלבד הכוכבים הקטנים האלה לא מצאו התוכנים בכל
גבול כוכבי לכת כל דבר אשר יהיה להם לאות ולמופת להעיד כי נמצא כוכב ועלה
בתהו ויאבד, מגבול מרקור הכי קרוב אל השמש ועד נפטון הכי רחוק ממנה
לא מצאו דבר, ולכן חדלו מן הגבול הזה וישימו פניהם ועיניהם אל העולמות
האחרים, עולמי כוכבי־השבט וכוכבי־שבת ואת אשר חקרו ומצאו אותה נעביר לעין
הקורא.





כב. חליפות וצָבא לִצְבא כוכבי־השבט

כוכבי־השבט עשוים חמר דק מאד עד שכמעט שקופים הם לעינינו
וכאשר יעבור כוכב השבט על פני אחד הכוכבים האחרים לא יעצר כח לחתום את אורו
לפנינו ועיננו תראה אותו מבעד לכוכב השבט; אם יקרב כוכב־השבט אל פני השמש,
כן ישֻנו פניו ודמותו מדי קרבו אליה, כי חמרו יפוזר והיה פרוע שבעתים מאשר
בתחלה, מדתו תגדל לארכו וזנבות ארוכים מאד יהיו לו, האחד פונה אל מול פני
השמש והשני פונה אל נכחו ולפעמים נראה נגה פלדות בפני כוכב השבט או נצוץ
מתלקח רגע אחר או ברק מלפניו יעטוף לעבור אלפי מיל סביב לו ולתת לו פנים
חדשות ותבנית חדשה, ואף גם זאת מצאו התוכנים כי יש אשר דרך רחוקה לאחד
כוכבי השבט, ככוכב־השבט שגלה אותו האללעי אשר דרך שבעים שנה לו למיום אשר
נראה ועד יום שובו להראות ואשר יש מן הקוראים שראו אותו בשנת 1835, ובשוב
כוכב־השבט שנית, והנה הקטינה מדתו מאשר היתה לפנים. – כמחזות האלה וכדומיהם
עוררו את התוכנים מרבצם לנסות דבר ולחקר אחריו, ויואילו לשפוט כי
כוכבי־השבט הם הם החמר שבו נברא העולם, והחמר הזה דמות אויר לו אשר לפעמים
ילך להתעבה, ותוכו אש נוזלת, ועל פי קרה אשר ממזרים תבוא, תוצק קליפה סביב
לו להיות מקשה מלמעלה, כמשפט קליפת האדמה ותוכה אשר עליה אנחנו יושבים; ויש
אשר אומרים כי הכוכבים הנפלאים האלה עולמות הם אשר זה עתה יוסדו ואשר לא
באו עוד אל תכליתם ואשר מקץ אלפי אלפים שנה יהיו עולמות כמשפט; ויש אשר
אמרו כי הכוכבים האלה עולמות הם אשר כבר אבד עליהם כלח ואשר ילכו עתה
לעינינו הלך ואבד ומקץ שנים לא יהיה עוד זכר למו; ואולם כאלה וכאלה חטאו
בהשקפותיהם, כי באה הדעת ותטפח על פניהם: החכמים הוכיחו באר היטב כי כוכבי
השבט האלה אינם בעלי־אויר, יען כי לא יולידו את שבירת קרני האור כמשפט כל
בעלי־אויר אשר הוליד יולידו את השבירה, והשנויים והחליפות הנולדים בפני
כוכבי־השבט בקרבתם אל השמש המה עוררו את התוכן הגדול מאחיו, את בעססעל,
לחקור ולחלוט דבר כי אך משפט הוא כמשפט הצירים המתנגדים איש אל אחיו בכחם,
והשמש תשים בם את פעולותיה פעם בכה ופעם בכה, פעם בכח המושך ופעם בכח
הדוחה; ואת אשר מצאו כי הקטינו כוכבי־השבט את מדתם מדי שובם להראות לנו,
הוכיחו החוקרים כי אך רוח אספו החוזים בחפניהם, וחזיונותיהם חזיונות הם
המבהילים את החושים ומתעתעים בם, ואך במקרה היה הדבר כי נצב נצבה האדמה
בתקופתה אל מול פני הקוטר הכי ארוך אשר לכוכב השבט4.

החפץ העז לבוא עד חקר תעלומות העולם ומסתרי היקום עור גם
עיני פקחים אשר חזו נכוחות ויקח טעם חוקרים גדלי דעה עד אשר התהוללו
וישמיעו הבל הבלים, ולכן לא יפלא הדבר כי רבי התוכנים לא מצאו מעמד בגשתם
אל ערפלי כוכב־השבט ויקימו שטות בהו על יסודות תהו, ויהיו אך במצחקים, תחת
אשר נטל עליהם מאד ללאוט להם וללכת אט אט במחקריהם על אדות הכוכבים הנפלאים
ההם; ואולם שלשה דברים שמו לפנינו התוכנים הגדולים, והם נכבדים עד מאד
ויוצאים מכלל החקירות והדרשות אשר אמרנו, ועל פיהם אולי נוכל לחלוט דבר כי
יש אשר אחד מגרמי השמים יעלו בתהו ויאבד כליל, או כי ישנה את טעמו ואת
תבניתו ויהפך ויהי לאחר — הדבר הראשון הוא: החוקר ענקע העומד בראש הצופים
אשר במצפה הכוכבים בברלין, חשב את דרכי אחד מכוכבי־השבט, הנקרא על שמו
וימצא כי כפעם בפעם מדי הקיפו את השמש, יקרב הכוכב הזה אל פני השמש הלך
וקרב אליה צעד אחר, ותקופתו סביב לשמש היא כמין כוכליאר תקופה בתוך
תקופה ואופן בתוך אופן, עד כי תביא אותו התקופה האחרונה אל פני השמש לגעת
בה יד אל יד; ואנחנו פה לא נשים לב לחקור אחרי שרש הדבר הנפלא הזה, ואך
באחת נאמר כי העידו החכמים פה אחד לאמר: הכוכב הזה הולך לאבדון, לא במרוצה
ולא בחפזון כי אם לאט לאט, והיה בבוא יומו ועתו, וקרב אל פתחי שאול כי ירד
בשמש ונספה. – הדבר השני הוא: זה שנים אחדות ואחד מכוכבי־השבט הגדולים נקרב
אל הכוכב צדק עד בלי די, ויקחהו צדק בכחו המושך וישם לפניו דרך חדשה אשר לא
היתה לו בתחלה לעבר בה, ויהי כאשר עבר הכוכב את דרכו החדשה ויקף את השמש
פעמים, ויקרב שנית אל צדק לעמוד לפניו, ויתן בו צדק את כחו המושך ויהגה
אותו מן המסלה דרך רחוקה מאד וישם לפניו מסלול חדש ופנים חדשות שם לו,
להקיף את השמש בתקופתו. – הדבר השלישי הוא הכי נכבד ולו שם בשלשה, כי נפלא
הוא לשמע אזנים ומוזר לראות עינים: בשנת 1845 נראה כוכב השבט הנקרא על שם
ביעלא, והוא מקיף את השמש ושב על תקופתו בערך שש שנים; אז השמיע התוכן
האמריקני מאָרי בעיר אואשינגטען את החדשה אשר מצא פתאם כי החל הכוכב הזה
להיות לשני כוכבים ולשני גופים, והכוכב ברקיע השמים הולך להתפרד לשני גופיו
ולהיות לשני כוכבי־שבט. אחריו הביטו השמימה כל התוכנים הגדולים אשר בעת
ההיא, איש איש מארצו לעזור, ויביטו עד החדש מארץ בשנת 1846 וימצאו כי אמת
נכון הדבר, כוכב השבט הזה הולך ומתפרד מיום אל יום, ויחכו בכליון עינים
לקראת שנת 1852 עד אשר ישוב הכוכב ביעלא שנית, לראות ולבחון אותו עוד הפעם
ולחזות את המחזה הנפלא הזה אשר אין בשמים משלו, ויכינו את כל הדרוש, בידעם
כי לא עת חפץ תהיה להם העת הבאה לקראתם לחזות ולבחון היטב, ויביטו אך מעל
שתי מצפות לבד. מעל המצפה אשר בעיר רומא ומעל המצפה אשר בפולקאווא, כי אך
אל מול שתי המצפות האלה נראה הכוכב היטב וימצאו כי היתה החלוקה כאשר נבאו
מראש והכוכב היה לשני כוכבים איש על יד אחיהו נוסעים יחדו ועוברים ללכת
הלאה ולהקיף את השמש בתקופתה.

אכן כל הדברים האלה לא יתנו לנו פתרון השאלה אשר שאלנו, כי
הפעולות האמורות אשר שנו את מהלך כוכבי־השבט ואשר נתנו להם פנים חדשות,
פעולות הן הבאות מבחוץ, ואם כי הכוכב השלישי אשר אמרנו נהפך ויהי לפלא
בכחו אשר יצוק בקרבו פנימה והכחות החיצונים לא שלטו בו שלטת, אבל לא
כחלקו גם חלק האדמה אשר כחה המושך גם הוא יתן לה חקים אחרים, ולכן אחרת אתה
וגם אנחנו נחזה בה מחזות אחרים.





כג. כוכבי־שבת בהיותם ובכלותם

נפן נא עתה אל הכוכבים הקבועים אשר קרא להם שם כוכבי־שבת
ונראה מה יושיעונו אלה: כוכבי־שבת אלה אך את אורם ישלחו אלינו ודבר לא נדע
על אדותיהם ויש אשר יעלם הכוכב מנגד עינינו ויאסף אל עמיו ולא נוסיף לראותו
עוד; אבל אין איש אשר יוכיח לנו, אם בהעלמו חדל או אם אך הועם אורו וישופהו
חשך אחרי כי חדל להאיר לארץ, כי על כן מצאו החוקרים בעת האחרונה אשר יש
בשמים מזרים נעלמים מעין הרואה והם קימים וקבועים במקומותיהם, ואף מצאו
כוכבי־שבת אשר בתחלה האירו לארץ ואחרי כן חדלו מהאיר לה, אם כי לא חדלו
מהיות. – דור לדור יביע הגדות מהגדות שונות, מורשה מימים עתיקים, על דבר
כוכבים אשר מכבודם האירה הארץ, והם הועמו פתאם וישימו חשך סתרם; והיה אם לא
על נקלה יט הקורא אזן קשבת לדברי אחת האגדות ולא ישמע לקול האות הזה, הנה
אתנו אות זכרון מימי התוכן הגדול טיכאָ דע בראהע, דברי אמונים הם המסורים
לנו ממנו: בשנת 1572 וטיכא יושב בעיר פראג, ויהי היום וירא אנשים רבים
נקהלים ורצים החוצה בהמון רב מאד לראות מחזה נפלא ברקיע השמים כי נראה פתאם
כוכב מאיר לארץ באור גדול מאד אשר לא נראה עוד כמוהו עד היום ההוא; ואור
הכוכב הזה אשר התיצב בעדת חמשת הסרנים אשר לנתיב החלב ברקיע הצפוני, הלך
ואור ונגה לו מסביב אשר לא היה כמהו בין הכוכבים ויגדל גם מאור הכוכב נגה,
עד כי יכלו להכירו גם יומם, וגם בלילה כאשר לבשו השמים קדרות ועננים לא
חתמו בעד אורו; הכוכב הזה לא נסע ממקומו ושלש שנים נראה לעינים, ואולם בשנה
השנית להראותו, היא שנת 1573, ואורו החל ללכת הלוך וחסור ובשנת 1574 חדל
הכוכב מהיות ולא נראה עוד למאז ועד היום הזה, וגם על פי קרני־חזות הכי
טובות לא יספו עוד התוכנים לראותו.– הכוכב הזה יחיד הוא במינו עד היום הזה ואין משלו בספר דברי
הימים לצבאות השמים; ואולם כוכבים רבים היו לעולמים אשר הגבירו לאורם מיום
אל יום, ואחרי כן חדלו ואורם הלך הלוך וחסור עד כי חדלו כליל, ורבים לא
חדלו כליל ואך היו לכוכבים קטנים אשר אורם מצער וערכם מעט.

דברים ומעשים כאלה יאמרו לנו כי יש חליפות וצבא לצבא השמים
לגרמיהם ולמזריהם, ועד היום לא חדלה יד עושה פלא לבנות עולמות ולהחריבן;
ואולם אם נצא להביא חשבון ולחשב דרכי הכוכבים האמורים נמצא כי אך לשוא
נתאוה תאוה לצאת בעקבותם למען היותם לנו למופת, אחרי כי חק וגבול הושם להם,
אם להאיר לארץ ואם לחדל, אם להגדיל מדת אורם ואם להקטין, והדברים האלה
נעשים מעת אל עת, ומדה נכונה לעת ההיא, והיא שבה כפעם בפעם; וגם על אדות
הכוכב הנפלא אשר לשנת 1572 אמרו התוכנים כדבר הזה, אחרי כי מצאו אותות
להוכיח כי כבר נראה הכוכב הזה בשנת 945, וישב אחרי כן בשנת 1260 ואחרי כן
נראה בשנת 1572 האמורה, ואם אמת הדבר הזה, אז יש תקוה כי נשוב ונראה אותו
בשנת 1882 ומעלה5.

ולכן נפן נא מזה, כי גם כוכבי־שבת אלה לא יהיו לנו למופת, ונבוא אל מזרות אחרים אשר ברקיע השמים.





כד. ערפלי שחק

בין הכוכבים הקבועים אשר ברקיע השמים נמצאו גם מזרות אשר
פניהם אינם כפני הכוכבים המזהירים, כי אם נגה מעט להם ועינם כעין בהרות
מבהיקות ולא ככוכבים, והתוכנים יקראו להם ערפלי שחק, וכל עין המבטת אליהם
על פי קרן־חזות גדולה, לא תשבע לראותם ולחמוד את יפים. – ולכן יצאו התוכנים
ויחלו לחפש חפש מחפש ולחקור חקירות עצומות וגדולות, כלם אנשים גדלי דעה
ורבי מחשבה, אנשים אשר אין ערוך לחכמתם ואשר מפיהם אנחנו חיים לדעת כל דבר
וכל שרש משפט; וכלם פה אחד הואילו לחלוט כי ערפלי שחק אלה יסודות הם אשר בם
עולמות חדשים יוסדו, והעולמות האלה יהיו לנו למורי דרך להראות לנו באר היטב
אי זה הדרך יקומו ויבראו עולמות חדשים לעינינו, למען נוכל להבין על פיהם גם
את יצירת העולם אשר בו אנחנו חיים! ואם כי התוכנים הגדולים אשר בארץ הוכיחו
כי רבים מערפלי שחק לא ערפל הם כי אם ערמת כוכבים קטנים אשר איש באיש
ידובקו, והתוכן הערשעל (האב) הוכיח כי כאשר יגדלו ויחזקו קרני החזות אשר
נשים אל מול פני השמים, כן נרבה לראות כי יצורי ערפל אלה אך כוכבים הם
הקרובים איש אל אחיו עד בלי די ובזאת תשגה עיננו ברואה להאמין כי ערפל
לבושם, ואולם קרן־חזות עשה לו הערשעל אשר לא היתה כמוה לפניה, ועל פיה
הוכיח כי אמנם גם ערפלי שחק נמצאו ממעל אשר חמריהם שונים מחמרי הכוכבים
ויסודותיהם הולכים להיות למזרים חדשים ולעולמות חדשים, ואחרי כן יהיו
ככוכבי־שבת, אז קם הערשעל בנו, איש מלא רוח דעת ותבונה הרבה מאד, ויעש
תקונים חדשים בקרן־החזות וייטיבנה וישכללנה, ויוכיח על פיה כי גם יצורי
הערפל אשר אמר אביו ואשר הציב גבולותיהם, לא ערפל הם כי אם כוכבים דקים
ורחוקים ממנו אשר איש באחיו התנגשו ויהיו לנגד עיני האדם כאחד ועל כן הוציא
משפט כי גם שאר ערפל השחק אשר גם הם לא עצר כח להביט עד תכליתם ואשר גם
בעיניו היו כעין ערפלי, גם הוא אך כוכבים המה הרחוקים ממנו עד בלי די, וגם
הם יתמוגנו ויתפרדו לעיניו להראות איש איש לבדו אם תהיה לו קרן־חזות חזקה
וגדולה מן הקרן אשר בידו; ואף אמנם היה כדבר הזה, כי התוכן האנגלי לאָרד
ראָססע יצא אחריו ויעש לו קרן חזות גדולה מכל ההולכות לפניה ויוכיח כי כל
ערפלי שחק אלה לא ערפל הם כי אם כוכבים דקים הרחוקים ממנו, ואולם גם הפעם
ראה התוכן הזה ערפלי שחק חדשים מרחוק באו וקמים לנגד עיניו בהביטו על פי
קרן־החזות הגדולה. ועל כן אמרו כל החכמים לחלוט כי לא זאת הדרך הישרה לענות
על פיה על השאלה אשר שאלו.

אכן החדשות אשר מצאו התוכנים החדשים בימים האחרונים העשירו
את מחקרי החוקרים עשר לא מעט ויהיו לעזר למחשבת הערשעל הזקן לאמר, כי יש
בשחק יצורי ערפל אשר ברבות הימים יתעבו ויהיו לכוכבי־שבת חדשים; בתחלה מצאו
״ערפלי כוכבי לכת״, והם בהרות לבנות אשר נגה מעט להן ואשר תבניתן וצביונן
שונים מדי פעם בפעם, כי יש אשר עגולות ויש אשר ארוכות תהיינה, יש אשר
תהיינה בדמות קוים ארוכים ודקים ויש אשר כל תבנית שלמה לא תהיה להן, ואחרי
כן הראו לדעת כי המזרות האלה זכים בַּתָּוֶךְ ועכורים בשפתם סביב וברב שכל
ובחקרי לב גדולים אשר אין מקומם בזה, הוכיחו כי חמרי המזרות האלה פרועים
ורופפים בַתּוך תחת אשר התעבו והתקשו בשפתם, ויהי להם המראה הזה לאות כי
יבא יום והמזרות האלה יתעבו ויתקשו מן השפה אל השפה, והיה משפטם כמשפט
האדמה ותולדות בריאתה; כי לא יחידה האדמה בין הבנות ורבי רבבות עולמות אין
מספר כמוה זרועים ממעל לראשנו.

ובכן נעזבה נא עתה את הענין הזה לפנות אל מול אחר, ואנחנו
תקוה כי יבוא יום וידיעות חדשות תהיינה בידינו אשר נוכל להשען עליהן ולבטוח
בהן שבעתים מאשר נבטח בידיעות אשר אספנו לנו עד כה; כי אך מעט מעט מאד חקרו
החוקרים על אדות הענין הזה, ותכונת האדמה עוד נעלמה. מנגד עיניהם, וזה אך
החלם!





תקופת האדמה

א. מורה־השעות

אם שלמים וכן רבים ישאו מורי־שעות בצלחת בגדם או ישימו
אותם על פני קיר הבית או על פני שלחן העבודה ממעל לו או ממעל למִטה אשר
ינוחו עליה, או על פני כל המקומות האלה יחדו, והמה טרם ישימו לב להבין מה
ערך לכלי הנפלא הזה ומה נכבד משפטו!

הלא שלמים וכן רבים טרם יבינו וטרם ישכילו כי אך כחצי
כדור שמים הם נושאים אִתּם בחיקם, והאחר יבוא ויוציא מצלחת בגדו את
מורה־השעות ויביט בו ויקרא בקול: ״הנה הצהרים!״ אכן שים נא כבוד, אתה.
האיש, ותן תודה: אל מה ירזמון מליך אלה? האך רק היה עם לבבך להודיענו כי
רעב אתה ואתה חפצת לאכול את לחם הצהרים? אם ככה אתה עושה מה לך אפוא
ולמורה־השעות, מה יושיעך זה ומה ישביעך זה? הבט אל בטנך הערבה ואל תפן
למורה השעות, שאל נא את פיה והיא תגיד לך אם רעב ואם שבע הנך. – אמנם זה
הדבר אשר דברנו: אך מעט מזער מכל האנשים הנושאים מורה־שעות בצלחת בגדם
יודעים כי בקראם את הקריאה ״הנה הצהרים!״, אומרים הם כי הגיע השמש עד הקצה
האחרון אשר לגבולו המושם לו בחצי רקיע השמים וברגע ההוא עבר את הגבול ומעלה
לרדת אחור אל עבר השני!

הבט בן אדם וראה, מה עצום מספר המעשים אשר נכונו לך לרוחתך
ולישועתך, ותהי לך הרוחה בכל מכל כל, ואתה כמעט לא תחוש אותם ולא תשים
אליהם לב! הנה אתה נושא אתך בצלחת בגדך מעט שמים ומעט שמש ומעט אדמה צרורים
שלשתם בצרור אחד אשר פיך יקרא לו ״מורה שעות״, ואתה כמעט תעיף עיניך בו
ורזי עולם נגולו לפניך כספר לקרוא את הרשום ממעל לך על פני רקיע השמים!
ותקטן עוד זאת בעיניך ואתה תעצל לשלוח את כף ידך להוציא את הכלי מצלחתך
לראות בו, ותעשה לך מורה־שעות אחר אשר פעמונים לו, והפעמון יצלצל וידבר
אליך בקול, אם קראת לו ואם לא, ואתה שומע את הקול מִדבר אליך מדי שעה בשעה
או בחצי השעה או מדי רבע ברבע, וכמשרת העומד בפתח ידבר אליך רתת לאמר: ״סלח
נא לי אדוני! הנה עבדך ערב את לבו להפריעך רגע ממנוחתך, אך דע נא אדוני כי
ברגע הזה עומד השמש במקום פלוני אלמוני, ואני את פקודתך אדוני שמרתי, ואבוא
לאדוני להגיד לו…״

הנה כי כן דרך האדם, וזאת תכונתו מאז מעולם! בעוד נסתר דבר
מנגד עיניו יחשוב ויהגה בו בדי עמל לבוא אל חקרו, ובבואו אל מטרתו הנה ירף
ממנו וכמעט לא ישים אליו לב. עם היונים הנושנים, גוי אשר מעולם היה, לא
ידעו לשית עצות בנפשם למען הבעיר אש בעץ, ואך בדי עמל הצליחו לכונן למו
מדורת אש ולהניח אותה למשמרת כל הימים וממנה לקחו כפעם בפעם, ותהי האש
קדושה בעיניהם, ויביעו משלי חידות ויספרו לדור נולד כי בא אחד האלים ויגנוב
את האש משמים באהבו את בני האדם ויביאנה אליהם, ויחר אף האלהים האחרים בו
ויתפשוהו חי ויאסרוהו בעבותים אל סלע מוצק להשיב גמולו בראשו… אכן בא הקץ
לימים ההם וכיום הזה ילך כל איש מאתנו ברחובות קריה ובפיו הציגאר הבוער
באש, ונגש אליו כל עובר להבעיר ממנו את הבערה גם הוא ולקחת אש עד בלי די,
ואין פוצה פה ומצפצף נגדו ואין מאַסר אותו אל סלע מוצק; ובגשת אלינו אחד
הנערים למכור לנו צרור עצי־שרפה במחיר חצי אגורת נחשת, וחרה בו אפנו על
ערבו את לבו להוגיענו בלהג הרבה, ואחזנו אותו בערפו ונגרשהו מעל
פנינו.

אך הנה אל מורי־השעות שמנו היום את פנינו ודוברי מוסר
חדלו! – משפט מורה־השעות כמשפט רקיע השמים להורות את דרך השמש, ועוד שכם
אחר למורה־השעות על השמים, כי השמים לא יביעו אמר בלתי אם יומם לבד ואם
עבים לא יכסו את פניהם, תחת אשר מורה השעות נכון תמיד לעבדנו וגם בחצות
הלילה בשבתנו במסבת רעים עליזים, נוציא אותו מן הצלחת ונאמר: הנה חצי
הלילה! השמש עומד ברגע הזה בקצה הגבול האחרון בשמים אשר מתחת לרגלינו בעבר
השני, ועד שובו אלינו יעבר לנו מספר שעות בד בבד כמספר השעות אשר עברו מרגע חלפוֹ ועד עתה!

מורה־השעות הוא אחד מן הכלים אשר לחכמת התכונה, ואם אתה
עתה ידעת כי לא יתכן לאיש בין האנשים לצאת ולבוא ומורה־שעות לא יהיה בחיקו,
כן לא יתכן עוד כיום להיות איש בין האנשים ואת דרכי התכונה לא ידע, כי
תפארת האדם החכמה הזאת והיא משגב כל תבונתו ועז כל ידיעותיו אשר אסף לו
האדם בחפניו למאז ועד היום הזה! מורה־השעות כלי הוא לָמַֹד בו את העת, והיה
משפט המדידה הזאת על פי תנועות שוות מעת אל עת ומרגע לרגע; כי מורה־השעות
יגיד לנו בכל עת את דרך השמש בשמים או את תקופת האדמה בהקיפה את קָטְרָהּ,
והיה לנו מורה־השעות כדמות קלסתר פני השמש, ואך בזאת יִבּדלו, כי המחט אשר
במורה־השעות יקיף את תקופתו פעמים בעת אשר האדמה תסב את קטרה אך אחת לבד;
כי זה לנו אלפי שנים וחכמי העמים חלקו את היום, מן הצהרים ועד הצהרים,
לעשרים וארבעה חלקים אשר קראו להם שעות, ולכן אמר נאמר במשך עשרים וארבע
שעות תקיף האדמה את קטרה, ואולם מורה־השעות אשר בצלחת בגדנו מחט להם וגליון
עגול להם אשר רשום עליו סמני השעות אך שנים עשר סמנים לבד, ומצהרים ועד
צהרים יעבור המחט ויקיף את הגליון פעמים, משנים עשר ועד שנים עשר לא ישבות
עד אם הקיף פעמים.

האדמה שבה על תקופתה יום ביומו, יום ביומו, לא שונה אף רגע
אחד זה אלפי שנים, וגם בימים אשר יבואו לא תשנה את דרכה למהר רגע אחר או
לפגר מלכת, אם לא תקטן או לא תגדל מדת חמרה, וכמשפט השעות כן משפט הרגעים,
חלק מצער לרגע, חלק מצער לרגע אשר תעבור האדמה מדי עברה על תקופתה; ולכן
דעת לנבון נקל כי גם בעשותנו לנו מורה שעות, נטל עלינו לעשותו מצומצם
ומדויק היטב, לא שונה במהלכו השעה האחת מרעותה, מתאמת אשה עם אחותה – ואולם
הידעת תחבולה לכון את השעות עד לרגעים והרגעים עד לזעקונדות, ומורה־השעות
לא יחטא לעולם?

אם תחבולות תקנה, קח לך מורה־שעות והביטה אל מכונתו פנימה
וידעת את אשר לפניך: בראשונה נקח לנו מורה־שעות שעל הקיר אשר אבן־משקלת
תפלס את מעגלי דרכיו ואחרי כן נפן אל מורה־שעות שבצלחת אשר נוצת־ברזל תתן
לה מהלכים.

על פי אבן־משקלת נוכל לתת מהלכים למכונה בת גלגלים, על
נקלה: קח לך תקות חוט ושים אותה סביב סביב על פני הקטר אשר לאופן תלוי על
יתד, וקשרת בקצה החוט היורד אבן־משקלת אשר תכבד על החוט, וראית כי האדמה
תשים את פעולותיה, פעולות הכח המושך, בפני אבן־המשקלת למשוך אותה ארצה,
והחוט ימָשך גם הוא אחרי האבן, ומדי המשכו יתאמץ למשוך אחריו גם את האופן
אשר אליו חֻבּר, ואולם האופן תלוי על היתר ולא ירד אחריו, ולכן אך הצדה יט,
ללכת על תקופתו ולהתגלגל על מקום אחד סביב ליתד; והיה אם אל האופן הזה
משולבים גם אופנים אחרים והתגלגלו גם המה ועמהם יתגלגלו כל גלגלי המכונה,
וגם המחט אשר על פני מכסה מורה־השעות ממעל לו, יצא לדרכו להקיף את הגליון
משפתו ועד שפתו עגול. – אכן כל הדברים האלה לא יועילו ולא יצליחו הרבה אם
לא נמצא גם תחבולה לצמצם את ארחם ואת רבעם, בצמצום ובדיוק עצום, לכון רגע
אל רגע ושעה אל שעה ואבן־המשקלת לבד לא תעצר כח לעשות את המעשים האלה להיות
לנו לכלי חפץ.

ולכן חקרו החכמים היטב היטב וימצאו כח שני באדמה אשר יתיצב
לשטן מול הכח הראשון, ושני הכחות האלה יחדו, יהיו לנו לדבר חפץ ולכלי מחזיק
את הברכה; וימצאו החוקרים כלי נפלא אשר אין ערוך לכל מעשיו הגדולים
והעצומים בארץ, והכלי הזה דל ומצער הוא למראה ושמו מטולטלת (פּענדעל).





ב. המטולטלת

המטולטלת עשויה כלי קטן דל ומצער, וכמעט לא ישים אותו איש
אל לב, ואולם רבות רבות עשה הכלי הדל הזה בארץ, ואין ערוך לכל הטובות אשר
עשה לאדם רב למאז היותו ועד היום; ומעשהו ומשפטו נקלים גם המה: קח לך תקות
חוט ותלית אותו במקום החפשי מסביב בקצהו האחד, ואל הקצה השני תקשור
אבן־משקלת, ובזאת כלתה כל המלאכה; והכלי הזה אשר יאמינו הילדים בראותם אותו
כי אך לשחק בו נוצר, הכלי הזה יהיה למקור נאמן לכל חוקר לחקור על אדותיו
וללמוד ממנו רב ולמצוא חדשות אשר לא עלו על לבו טרם ראה אותו. אם החוט
ואבן־המשקל ינוחו שניהם על מקומם מבלי התנועע



1.jpg


אף מעט הנה והלום ומבלי לנטות ימין או שמאל, יהיה החוט לקו
ישר היורד על פי הכח המושך אשר לאדמה, להתכונן אל מול פני מרכזה; ואין דבר
בארץ אשר על פיו נוכל לכון את מרכז האדמה ואת מרכז הנקודה אשר לה בתוֶך,
לדעת אותם בצמצום ובדיוק, אם לא על פי תקות חוט ועל פי אבן־משקלת כאלה;
ואולם אם נשלח יד אל תקות החוט בעלת אבן־המשקל להדריכנה מנוחה, להטותה אותה
ימין ושמאל, למשל: אם נעביר אותה מן הנקודה 2 אשר בתמונה שלפנינו ונטיל
אותה אל הנקודה 1, ונשיב את ידנו ממנה ונעזבנה לנפשה, אז נראה כי תנופות
תהיינה לה, אחת הנה ואחת הנה; בראשונה תשוב האבן אל הנקודה 2, בכח המושך
אשר לאדמה, ובבואה הלום לא תוכל לעצור ברוחה ותעבור מזה והלאה אל הנקודה 3,
ובלכתה בדרך הזה להתרחק מן האדמה, תמצא מפגע בדרכה על פי הכח המושך האמור
ותפגר מעט, ובבואה אל 3 לא תמצא מנוח לכף רגליה, ועל פי כח המושך ההוא תשוב
אחור אל 2; אכן בלכתה אל 2 תשוב לעשות את דרכה במרוצה כמשפט הראשון, ולא
תמצא גם הפעם מנוח, ויצאה והלכה אל 1 אשר מעבר מזה; וכן תהיינה לה התנופות
האלה, אחת הנה ואחת הנה, פעם בכה ופעם בכה, ולולא הנגיעות אשר יגע האויר
בכל הגופים הנמצאים לשפשף בם ולולא החוט אשר יתחכך כפעם בפעם ביתד אשר תלוי
עליו, כי אז לא חדל הכלי הזה לעשות את תנופותיו כל ימי השמים על הארץ ולא
הונח לו לעולם, ואך נגיעות האויר והיתר תהיינה לו לשטן לרפה את כחו כפעם
בפעם עד שובו אל הנקודה 2 אשר בתוֶך ושם תהיה מנוחתו עד בוא שנית יד שלוחה
אליו לעורר אותו מרבצו.

לא נעביר בזה לעין הקורא את כל מערכות מעשי הכלי הנפלא הזה
ותעצומות פעולותיו, כי רבות הן, ואך דברים אחדים נשים לפנינו לדעת את החקים
והמשפטים בטבע הדברים אשר על פי המטולטלת נגלו לבני האדם. – המטולטלת נתנה
חק ומשפט בדבר טבע התמדת התנועה ובדבר טבע הנפילה ובדבר טבע הכח המושך אשר
לאדמה, ועל אדות השנים צירי האדמה העשוים מְהֻקְצָעִים, ועל אדות חקים
אחרים שלמים וכן רבים אשר בשדה הטבע, עד שקם גם בימינו, בשנת 1850, החוקר
הפאריזי פֿוקאָל ויוכיח על פי המטולטלת לעיני כל את דבר תקופת האדמה על פני
קטרה, וחוקרי כל הארצות ראו כן תמהו ובלונדון ובקאלן וברומא ובפארמא
ובברלין ובארצות אמריקה הצפונית מצאו לעשות את הנסיון כמוהו וחפצם צלח בידם
מאד מאד, והתורה אשר השמיע קאָפערניק זה ארבע מאות שנים, והחוקרים הבאים
אחריו לא מצאו תחבולה להראות כדבר הזה על פי נסיון הנראה לעינים, והנה באה
המטולטלת ותעש את הנסיון גלוי לעין.

אכן גם את מעגלי מורה־השעות תפלס אך המטולטלת לבד, לכון
ולצמצם את ארחה ורבעה עד בלי די, וכל התקונים הטובים אשר עשו חרשי־אמנים
במורי־השעות כאין וכאפס המה מול המטולטלת אשר שומה בהם ובלעדיה לא יצליחו
גם המה, ובכל בתי מצפה־הכוכבים אשר שם מורי־השעות, נמצא גם מורה־שעות אחד
אשר הוכן על פי מטולטלת טובה וצחה מאד, כי אך היא תתן מהלכים טובים
למורה־השעות, דיוק היטב היטב, – למען תדע לך את המעשים הנעשים בקרב
מורה־השעות על פי המטולטלת, נבקשך לשום עין על התמונה אשר אתה מראה
בזה:



2.jpg


עיניך רואות בזה אופן אשר יוכל להתנועע על פני קטרו סביב סביב, ומחֻבר אליו חוט שקשורה אליו אבן־משקלת, היא b, ועשוי בתחבולה למען אשר יוכל האופן להקיף את קטרו בתקופתו;
ואולם מלאכת הכלי הזה לא שלמה עוד, כי בשימנו אותו בחדר, נמצא כי בין רגע
אחד יכלה האופן את תקופתו סביב, אחרי כי אבן המשקל תמהר לרדת ארצה חיש מהר
מאד ובבואה על הארץ תעמוד וכל המלאכה תשבות; על כן מצאו החוקרים כי נטל
עליהם לשית נוספות על אבן־המשקלת ולתת שם גם את המטולטלת, היא
c, ואז נראה אחרת, המטולטלת איננה עשויה מעשה חוט רך, כי
אם חוט ברזל עשות, ובקצהו התחתון קשורה אליו אבן־משקלת; אכן ממעל לחוט ברזל
זה, d, במקום שם המעגלה, שם עשוי לו כמעשה אוכף אשר דרבונות לו משני צדיו, e,f, והאוכף הזה רוכב על גבי
האופן, והאוכף והאופן הם עושים את הפעולה הדרושה: האופן עשוי שנים סביב
סביב, והשנים לא ישרות הן כי אם משופעות נוטות הצרה ועולות באלכסון סביב
סביב, כאשר אתה מָראה בתמונת האופן אשר לפניך, והאוכף בשני דרבונותיו משני
צדיו מתאים ומקביל עם השנים להאחז בהן והיה בהאחז הדרבן בצד האחד, ועלה
השני ובהאחז השני ברדתו ועלה הראשון; ומדי האחז דרבן אחד בשן האחת, אז לא
יסור ולא ישמט מעליה כל העת אשר המטולטלת תנוח מבלי התנודד הנה והנה ומבלי
נטות ימין או שמאל, ואך כאשר תהיה התנופה והמטולטלת תצא לפעולתה לנטות ימין
ושמאל, אז גם הדרבן האחד אשר ממעל הנאחז בקצהו האחד אל השן יֵרום ויעזוב את
השן, והדרבן השני אשר בצד השני ירד ויאחז אל שן שניה אשר בעבר השני; ואולם
בין כה וכה – אחרי עלות הדרבן האחד ובטרם רדת השני – ימצא לו האופן מקום
להתגלגל מעט על פי אבן־המשקלת המושכת אותו, והדרבונות בשובם להאחז בקרב
השנים, לא יאחזו בשנים אשר נאחזו בהן בתחלה, כי אם בשתי השנים האחרות
הקרובות אל הראשונות, וככה תעבורנה כל השנים תחת הדרבונות, אשה אשה לבדנה,
ובכל פעם ופעם אשר תונף ואשר תורם המטולטלת מתחת, יתגלגל האופן מדת שן אחת
בתקופתו, ועל פני התמונה אשר לפנינו נראה כי עזבה המטולטלת את מקומה בתוך
ותט אל הצד השמאלי וברגע הזה ירד הדרבן הימני אשר לאוכף ויאחז באחת השנים
אשר בעבר הימני, והדרבן השמאלי חפשי הוא ויעלה למעלה. – האופן והמטולטלת
עושים את פעולותיהם חליפות ועובדים איש את רעהו ועוזרים איש על יד אחיו:
המטולטלת תכלא את האופן מהתגלגל במרוצה ותשים לפניו דרך להתגלגל אך מדת שן
אחת לרגלי כל תנופה ותנופה, והאופן גם הוא ישיב את גמולה בראשה, כי כפעם
בפעם ידפוק אותה וישים בה כח חדש לצאת מחדש לתנופות חדשות.

הלא רואות עיניך הקורא כי המטולטלת עשויה לכלוא את האופן
מִבּוא במרוצה, והיה אם נגביה לתלות מורה־שעות בקיר גבוה, ואת החוט ואת
אבן־המשקל ואת הגלגלים נצמצם ונדקדק בם לעשותם לפי ענין, אז נמצא כי יש אשר
לא נשוב להעלות בידים את אבן־המשקלת היורדת (אויפֿציעהען) בלתי אם יום יום,
או לשמונת הימים או לארבעה עשר יום; כי המטולטלת עושה את פעולותיה בדיוק
ובצמצום ואין קצה לדקדוקה.

המטולטלת נפלאה היא בפעולותיה, ופלאיה אלה לא יהיו לה על
פי הדפיקות אשר נדפוק אותה לצאת לתנופותיה, כי אם על פי חוט הברזל אשר לה,
אם גדול הוא או קטן; אם נדפוק את המטולטלת ונגיד אותה ביד חזקה למען
תתנועע הנה והנה, אז אך את מדת התנופה הגדלנו, וקצה המטולטלת יעבור
בחצי קשת גדולה אחת. הנה ואחת הנה, ואולם אם בנחת נדפוק את המטולטלת להניף
אותה לתנופותיה, אז תעבור בקצה כחצי קשת קטנה אחת הנה ואחת הנה; אכן כזאת
וכזאת אם בחזקה ואם בנחת, אם חצי קשת גדולה ואם חצי קשת קטנה משפט אחד וקצב
אחד לזמן הנדרש לכל תנופה ותנופה, והתנופה הגדולה הנעשה בחזקה, לא
תדרוש לה זמן יותר מן התנופה הקטנה הנעשה בנחת; וכל מטולטלת אשר ארכה יותר
מעט משלש רגל תונף ותתנועע 3600 פעמים במשך שעה אחת, לא שונה דבר אם תעבור
בתנופתה מדת קשת גדולה או אם תעבור אך מדת קשת קטנה, כי זמן אחד וקצב אחד
לכל תנופה לא שונה זמן התנופה האחת מזמן התנופה ובכן דעת לנבון נקל כי
לרגלי הדברים האלה יתגלגל גם האופן על פי קצב ועל פי מדה נכונה, כרגע האחר
כן רגע משנהו, וארך הזמן מן השן האחת עד השן השנית גבול אחד לו, והליכות
עולם לו לדעת את השעות לנכון כנכון היום.

אמנם יש אשר יחדלו הליכות עולם אלה והסדרים והחקים ימצאו
שטן במורה־השעות, כי כפי ארך המטולטלת, כן שונות הליכותיה. והנסיון הורו
לדעת כי כאשר תקטן המטולטלת כן תמהר לכלות ולהשלים את מדת תנופותיה, וכאשר
תגדל כן תפגר בלכתה; אכן משפט ידוע הוא, כי החום ירַקע ויפַשט את כל הגופים
הנמצאים, והקור יְכַוְצם6, ולכן תתרקע המטולטלת
בבוא ימי הקיץ ותמעט את ערך תנופותיה ומורה־השעות יפגר בלכתו, ובבוא ימי
החרף תתכוץ המטולטלת ותאריך למעניתה ומורה־השעות יחיש וימהר את דרכו; ועל
כן יצאו החכמים בתחבלותיהם לבקש עצות וימצאו, ואין פה המקום להעבירן בזה
לעין הקורא, וכל איש אשר לו מורה־שעות על קיר ביתו, הוא יודע לקצץ מעט את
פתיל אבן־המשקלת בימי הקיץ. ובבוא החרף יאריך אותו ושב ורפא
למורה־השעות.

אמנם כל קורא מבין יבין כי לא יצאנו הפעם להורות את מעשה
חרשת מורי־השעות, כי אם להראות על מה אדניהם הטבעו באנו, ולכן יבצר ממנו
לשים לפניו את כל התחבולות אשר על פיהן כל הגלגלים הקטנים אצל אופן הראש
יוצאים לפעולה, ולהורותו את מעשה הגלגלים בהאחזם איש בעקב אחיו להניע את
המחט הנכון לשעות ואת המחט הנכון לרגעים ואת המחט הנכון לזעקונדות, כי לא
לנו הדברים האלה; ואנחנו אך בזאת באנו אל הקורא, להעביר לפניו את הכח
המניע ואת הכח העושה סדרים, והם נמצאים יחדו בקרב מורי־השעות
התלוים בקיר; אבן־המשקלת היא הכח המניע. והמטולטלת היא הכח העושה משטר
וסדר.





ג. מורה־שעות בצלחת

הנה שמנו לפני הקורא את משפט מורי־השעות התלוים בקיר, למען
אשר ידע אותם, ובבואנו עתה לשום עין על מורה־שעות קטן אשר ישא איש בצלחת
בגדו, נמצא כי אבן־משקלת לא נוכל לשום בו וגם מטולטלת לא תצלח למלאכתו, כי
על כן אזנו וחקרו החכמים ויבראו למענו כחות אחרים, כח מניע וכח עושה סדרים,
ויעשו את – הנוצה, וזה משפט הנוצה; תבה קטנה עשויה עגולה ונבובה, ובתוכה
נתון חוט ברזל דק ומרוקע היטב, הוא הנוצה, והיה הקצה האחד אשר לחוט מחֻבר
אל יתד ברזל רך הנצבה בקרב התבה בתוֶך, וכל החוט סובב הולך סביב סביב ליתד
הזאת לעשות אופן סביב לאופן, כמין כוכליאר;



3.jpg


ויען כי נוצת ברזל זאת קלה ודקה היא, מתפשטת ומתכוצת גם
יחד, פעם בכה ופעם בכה, לכן נצליח להעיק אותה תחתיה וללחצנה בין הדבקים,
בין אופן לאופן, להתראות לעינינו כמו מקשה כֻלה, ואך כאשר נסיר רגע את הלחץ
ממנה, ושבה כרגע אחור ותתר ממקומה למלאות את כל החלול הריק אשר בקרב התבה,
וכאשר נתאמץ וכאשר נגביר להחתיל את חוט הברזל סביב ליתד היטב היטב כן יעוז
וכן חילים יגבר להנָתק ולהתרחב ולהתפשט ברגע אשר אך נסיר ממנו את הלחץ
המעיק אותו תחתיו; והחוקרים בהתבוננם אל הדבר הזה מצאו תחבולה חדשה אשר
היתה לברכה בקרב הארץ. במפתח קטן הידוע לכל איש בשם ״מפתח של מורה־שעות״
יַסֵבוּ את היתד הלוך והסב, עד אשר תקיף אותה הנוצה סביב כפי תחרא, לא תזח
ממנה, ויען כי היתד תקועה במקום נאמן וכל הרוחות שבעולם לא יזיזוה ממקומה,
ואנחנו יכול נוכל להסב אותה אך לימין ולא לשמאל, לכן גם בהסירנו את המפתח
מעליה, לא תשוב להִסֹב אחור כל עמת שבאה והנוצה לא תחלץ ולא תתפרד מעל פניה
להיות כבראשונה ולהתפשט עד קירות התבה, ואך רק התבה תוכל להתגלגל אחרנית
ולמשוך אתה את כל הנוצה אשר התגוללה על פני היתד והיתד תשאר פשוטה ועורה
מכל נוצה, והיה כהסירנו את המפתח והלכה התבה אחרנית מעט מעט, ובלכתה הסב את
האופנים כי שִׁנִים עשויות לתבה, והשנים תסבינה את האופנים הנוגעים אליהן,
והאופנים יסֵבו את המחטים אשר על פני מורה־השעות ממעל, ועיני הרואה רואות
ויודע לכון על פיהם את השעות ואת הרגעים ואת הזעקונדות.

אבל דעת לנבון נקל כי אם ככה אנחנו עושים את מורי־השעות
אשר לנו, הלא ברגע אחד או במשך רגעים אחדים יבוא הכח המניע הזה עד קצו
וכח חדש לא יהיה לנו, כי יַסב את כל האופנים ואת כל המחטים חיש מהר מאד אם
מעצור לא יושם לו ואם לא יעמוד כח אחר על דרכו לצמצם ולכון את המרוץ הקל
ולהצר צעדיו תחתיו, ולכן חקרו החכמים ויבקשו גם כח עושה סדרים, כעין
המטולטלת אשר למורי־השעות הגדולים התלוים בקיר, וימצאו לקטנים את
הכישור. הכישור הזה הוא האופן הקטן המושם אל מול פני התבה, והוא לא אל
מול עבר אחד ילך כאופנים האחרים, כי אם אחת הנה ואחת הנה ינוע, הלוך ושוב
הלוך ושוב, ומדי לכתו ישמיע קול ״טיק־טק טיק־טק״, ותועלת רבה צרורה בכנפיו
כי מפיו היא שומה לתת סדרים נכונים למרוץ הגלגלים. אפס לא פה המקום לתת פשר
לדבר, כי לא ללמד מלאכת מעשה מורי־השעות יצאנו הפעם, ורב לנו אם נשמיע כי
למען ישמור גם הכישור הזה את תפקידו ולא יבגד בו, הושם סביב לו גם נוצה
קטנה וקלה מאד, והרואה יראה כי כפעם בפעם בהתנועע הכישור פעם בכה ופעם בכה,
כן תתפשט ותתכוץ עמו יחדו גם הנוצה הקטנה הזאת בד בבד, והיתה לו לזכרון בין
עיניו לשמור ארחותיו, – אלה המה המשפטים אשר על פיהם ימד האדם את עתותיו
ואת רגעיו כמודד חתיכה בגד באמה.

הלא אחת אמרנו כי האיש הנושא בחיקו מורה־שעות טוב ומתוקן.
הוא ישא אתו חלק מן השמים וחלק מן השמש, כי לולא מורי־השעות שהיו לנו, לא
ידענו עת לכל חפץ בלתי אם למֹד את העת על פי מצב השמש בשמים, והדבר
הזה יכבד מאד על אדם רב שאינם בקיאים במראות השמש בשמים לדעת לעות כל רגע
אל נכון, ונוסף על כל אלה גם השמים ילבשו בארצותינו קדרות ימים רבים ועיננו
תכה מראות ואין אתנו יודע את החזון בעת אשר כזאת, ובכן רואה אתה הקורא מה
עצמה הברכה אשר הביאו החכמים עושי מורי־השעות, לכון את הזמנים, ואתה עוד
שבעתים תשוב תתפלא בהם בראותך את כל התחבולות הנעלות אשר על פיהן יורוך
גלוי ומפורש את דרך האדמה בשמים ואת אפני הקפתה, כי גדול בעמים שם התוכן
הצרפתי דעלאָניי בחקירותיו אלה ובתחבולות העמוקות.





ד. היש מדה נכונה לתקופת האדמה?

למען קנות הקורא תחבולות להבין פרק בתורת התכונה על נקלה
ובלי עמל רב נפתח במשל פינו לאמר: איש רוכב העובר דרך לא סלולה לבוא כפעם
בפעם מן העיר האחת אל השנית ולשוב כפעם בפעם על עקביו, האיש הזה יתרגל
בעבודה לאט לאט לדעת את משפט רכבו, ובאחרונה יבין לדעת את מדת הדרך אשר הוא
רוכב עליה גם אם לא ביד ימד אותה ולא בקנה־ מדה, כי סוסו יגיד לו את מדת
הדרך לפי מרוצתו ומורה־השעות בצלחתו יורנו דעת; ובלבד אם יודע רוכב זה את
נפש בהמתו ומה משפט מרוצתה הקלה היא אם לא, ואם מורה־השעות יהיה באמנה אתו,
מכוון ומצומצם כמשפט, כי כפעם בפעם יערך את מרוצת הסוס עם מרוצת המחט אשר
על פני מורה־השעות ובאחרונה ידע לכון את המרחב על פי הזמן, כי הזמן
יהיה תמיד כעין באור נותן פשר דבר להבין על פיו את משפט המרחב. אכן אם סוסו
זה לא ירוץ ארח במדה נכונה לדעת יום יום את משפט מרוצתו ואת ארחו ורבעו לא
ישנה, או מורה־השעות יהיה לו למעין אכזב וישרך דרכו פעם בכה ופעם בכה אז
נוחלה אבדה כל תחבולה לָמד על פיה את הדרך על פי השערה לבד, ועוד שבעתים
יכבד ממנו הדבר אם גם הסוס נכרי ומוזר יהיה לו ומשפט מרוצתו נעלם מנגד
עיניו וגם מורה־השעות לא לו הוא והוא שאול, וארחו ורבעו נעלמו ממנו.

גם תורת התכונה שואלת ודורשת מעמנו כדברים האלה/ זאת התורה
נכבדה עד מאד, ומגמתה וחפצה הם לדעת בדיוק נמרץ את מרוץ גרמי השמים
ותנועותיהם ודרכיהם, והתנועות האלה מה הן אם לא בלכת הגרמים ההם ממקום אל
מקום, פעם בחפזון ופעם יתנהלו לאטם, ואנחנו בחפצנו למד את התנועות האלה, או
לחשב דרך הכוכבים מימי קדם ועד עתה, או דרכם לימים יבאו, עלינו לכון ולצמצם
את דרך רכבי שמים אלה לפי מדת הזמנים, ומה אפוא דרוש לחפץ התוכן והחוזה
בכוכבים למען אשר יוכל לכון ולצמצם את הדרך ההיא? הלא אך לדעת מדה נכונה
לסוסו ומSה נכונה למורה־השעות אשר לו, וחפצו בידו יצלח. – אפס לא נמצא מדה נכונה לדרכי המזרות בשמים,
כי לא יתכן הדבר. משפט דרך הכוכבים הקבועים, הם הקרואים כוכבי־שבת, לא נדע
עוד, כי זה כמעט אשר מצאנו כי גם להם תנועה ורוח וזה אך החלונו, ואיך אפוא
נוכל ולמדנו מן הסתום הזה? גם הכוכבים האחרים, כוכבי־לכת, לא יתנו לנו שלל
רב, אם כי ידוע נדע תמיד לחשב בצמצום ובדיוק את דרכי האדמה והירח והמזרות
האחרים ולא נשגה אף ברגע אחד, ובכל זאת לא נאמר מדה נכונה לכל אשר יאמר העם
מדה נכונה, כי הנה עוד ירחק ממנו החק לדעת בצמצום את מדות המקום החולפות
לפי מדות הזמן אשר חלפו בהיות התנועה, כי הכוכב האחד יפעל בכחו המושך בפני
הכוכב השני, ועל פי הפעולה הזאת יש אשר ישרך אחד דרכו ויש אשר ירוץ ארח, יש
אשר ימהר ויחוש ויש אשר יפגר בלכתו, ומי אפוא ידע לעות עת לכל חפץ ולכל
תנועה אשר שם יהיה הרוח ללכת? ובכן אתה רואה הקורא, כי לא כסוסי הרוכב,
סוסי אש אשר להחוזה בכוכבים, והוא לא ידע את נפש בהמותיו, והוא אם חפץ יחפץ
לשום לב אל אחד הכוכבים בשמים, לחשב דרכיו בדיוק ובצמצום, ולמנות ולספר את
כל הדרכים ואת כל צדי הדרכים, אז נטל עליו לבקש לו מורה־שעות מצומצם ומכוון
מאין כמוהו למען אשר יוכל לשום בו בטחונו ואשר ידע נאמנה כי מורה־השעות הזה
אשר מצא לו לא בגד במרוצתו ובלכתו מימי קדם ועד היום, וגם מהיום והלאה לא
ישנה תפקידו ולא יסור מדרכו כהרף עין עד היום האחרון. – היש אפוא מורה־שעות
כזה? היש מכונה כזאת?

יש ויש! — אכן ידי אדם לא עשו אותם וכל ימי השמים על הארץ
לא תעשינה ידי אדם כמוהם; כמוהם לא היה לפניהם ואחריהם לא יהיה,
ואין מטולטלת ונוצה, אין גלגלים ואבן־משקלת אשר
נוכל לכון ולצמצם על פיהם את מרוץ מורה־השעות במשך שנה אחת תמימה, כאשר
נוכל לכון את המרוץ על פי המכונה האמורה, כי זה שמה אשר יקראו לה –
״האדמה״! והאדמה היא מורה־השעות אשר לפיה יתקנו כל האומנים גם את כל
מורי־השעות הנמצאים בארץ, התלוים בקיר והנשאים בצלחת, וכל התוכנים יבקשו
חשבונות רבים: מזוקקים ומדויקים אך על פיה לבד, כי האדמה היא אֵם כל
מורי־השעות, ומורה־השעות הזה הוא אבי אבות כל דיוק וכל צמצום! וגם את זאת
נדע. כי היה מורה־שעות זה נאמן בבריתו אתנו זה ימים אין מספר, כי קם התוכן
הגדול מאחיו לאפלאָס ויערך את מראות השמים אשר היו בימי היפפארך ומראות
השמים אשר עתה במערכה אחת, ויוכיח כי נאמן היה מורה־שעות זה אתנו כל הימים
מני אז ועד עתה זה כאלפַים שנה, ולא חטא עדי רגע; אז קמו התוכנים
למחלקותיהם ולשטותיהם ויצאו למעשיהם ולעבודתם, וימדו על פי מורה־השעות
הגדול ההוא את מרוצת הסוסים אשר בשמים, וחפצם צלח בידם, עד כי החלה בימינו
תורת התכונה לקבל פנים חדשות.





ה. תקופת הירח

נעזב נא רגע את ההשקפה על דבר האדמה ותקופתה, ונשים פנינו
אל עבדה הנאמן ההולך עמה לשלחה, ואשר מפתחות כל חשבונות המזרות מסורים
בידו, הוא הירח. – הן לצדק יחשב הקורא כי מרוץ הירח קל הוא מאד להתוכנים
לבוא לחקרו על נקלה, ומשפטו כמשפט המחט הסובב במעגלה את פני מורה־השעות
ממעל, לא שונה דבר, אכן אחרת תשמענה אזניו אם את פי התוכנים ישאל; חשבון
מרוץ הירח ומשפט הליכותיו בשמים כבדים מאד על ואם כי בדורנו העמיקו החכמים
חקר, הרחיבו עצות ועמלם ויגיעם לא לשוא היו הנה בכל אלה עוד יבאו זרעינו
אחרינו וימצאו לפניהם מקום רחב־ידים להתגדר בו, וחקרו גם המה, עד מצאם את
פרשת כל הדרכים ואת משפטי כל הנתיבות.

ראה הנה קראנו באזניך הקורא בשם ״דרכים״ ובשם ״נתיבות",
ואתה אל נא תבהל ברוחך לחשוב כי אמת נכון הדבר, אכן יש דרך ויש נתיבה בשמים
ואתה לא ידעת, והכוכבים יוצאים כפעם בפעם חוצץ על פני הדרכים והנתיבות ההן
וברגל גאוה ידרכו עליהן עז כי לא מחכמה חשבת כאלה; כאשר אין דרך ואין נתיבה
לאבן קלע המושלכת אל תוך האויר, כן לא נמצא דרך בשמים, ואך הלוך ילך הכוכב
בארח אחד סלול לפניו, כל העת אשר לא יהיו שנויים וחליפות למהירות מרוצתו,
ואם הכחות המושכים החונים סביב לו לא ישנו את רוחם; אכן אם ישנו הכחות
המושכים מסביב לו את פעולותיהם עדי רגע, וחדל כרגע להיות לכוכב ארח
כמלפנים, ואם יהיה גבול לזמן השנויים האלה, ושב גם הוא לדרכו ולמכונו
הראשון אחרי עבור הזמן ההוא, ואם ימשכו השנויים זמן רב, לא ישוב הכוכב לנצח
אל דרכו אשר היה לו. לשנויים ההם אשר ישנו הכחות המושכים את פעולותיהם
יקראו החכמים בשפתם ״פְּרָעוֹת״, באמרם כי הכוכבים ממסלותם נלחמו איש באחיו
לפרוע פרעות בנתיבות השמים גם יחדו, ואולם גם השם הזה לא יתכן, כי אין
פרעות בשמי השמים, כי אך פרעות נעשו בחשבונותינו ולפי מעט תבונתנו נכון השם
הזה, כי הנה בא האדם ובגאותו רכב שחקים למצוא חשבון ומשפט למרוץ אחד
הכוכבים, ובדי עמל ועבודה רבה מצא את אשר בקש, והנה פתאם דרך כוכב שני, שכן
קרוב אל הראשון, ויעבור פני הראשון ובכחו המושך שם בו את פעולתו, וכל
החשבון אשר עמל בו התבלע ותהיינה לו תוצאות אחרות – והכוכבים בשמים הלא כלם
שכנים קרובים הם איש לאחיו, ופעולותיהם נוגעות אשה אל אחותה לצרור! אכן אל
נא יהיה דבר עם לבבך לחשוב כי לכל אשר תאמר אתה ״שָׁכֵן קרוב״ יאָמר גם
בשמים ״שכן קרוב״, כי גם הפעם כאדם עברת ברית ובעיני אדם ראית, והוא לא
כן: אין קץ ואין תכלית למרחבי השמים ותבונתך, קצרה מהכיל את גדלם, ולכן אלף
שנים בעיניך תהיינה כאשמורה בלילה, ורבוא רבבות מיל אין חקר אך זרת הם באמת
איש! והיה כי תשים לב אל הדבר הזה וידעת כי הכוכבים בשמים, כלם, שכנים
הם הקרובים איש אל אחיו גם אם מרחבי אין קץ יפרידו בינותם, ולכן נוגעות
הפעולות אשה באחותה לצרור, פעולת איש מרעהו, והם עוברים לאלפים ולרבבות איש
על פני אחיו, רגע לא ינוחו, ומדי עברם יפרעו פרעות ויבלעו וישחיתו את
החשבונות אשר עשו להם התוכנים, לתת להם תוצאות אחרות מאשר נבאו. אכן אל נא
תבהל ברוחך לאמר, אם כן למה זה ועל מה זה אנחנו עמלים, אחרי כי לא יתכן
לנצח למצוא חשבון הנתיבות בשמים והפרעות מלחמות הן מדור דור, כי גם הפעם
תנחם אותנו תבונתנו הדלה מעצבנו ומרגזנו, אחרי כי קצור קצרה תבונת האדם
להשיג ולהבין את משפט הפרעות האלה באשר אין קצה למהירותן וכל הפרעות תהיינה
בעיניו כלא היה מבלתי הרגישו אותן גם בהיותן וגם בחדלן, ולכן ישמח נא האדם
בחלקו הפעם על אשר הוא קצר ראי, ועל כן אין לו כל חפץ בפתרונים, אחרי
כי לא יבין את דבר החידות והן מרום מנגדו –

אכן גם הנחמה הזאת כי החידות מרום הן מנגד לא תושיענו
לנצח, ולא לעולם חסן כזה, כי יש אשר נבין ונדע היטב את אשר לפנינו ועלינו
למצוא חשבון ומשפט; כוכבי־לכת רבים המה הרחוקים איש מאחיו מרבה להכיל
ועיננו לא תעצר כח למצוא חשבון ודעת בפרוע פרעות איש ברעהו וגם פעולותיהם
ממרחקים לא נראות אלינו באר היטב ועל כן נצדק אם נרשיע, ואולם לא כן הדבר
בלכתנו לקראת הירח לבקש משם חשבון: הירח קרוב הוא אל האדמה ועיננו תעצר כח
להביט את דבר הפעולות אשר יפעל בה בהיותו על תקופתו (ואשר פינו יקרא להן
פרעות), וגם זמן תקופתו לא גדול הוא בעיננו ולא מרום מנגדנו, וגם כל
הפרעות הנעשות בו לא רחוקות הן ממנו ומצטרפות לחשבון אחד, וגם דברי ימיו
וקורותיו ידועים לנו ונגולים לפנינו שכם אחד על כל יתר המזרות, כי הנה שנים
אין מספר למדו התוכנים והוברי השמים לתת עיניהם בפני הירח ולמצוא בו חשבון
שכם אחד על כל הנותרים, ואנחנו כיום נדע מספר למראות הלקויים, לקויי חמה
ולקויי לבנה, זה כשלשת אלפים שנה, ולכן נחשוב למשפט כי נטל על התוכנים לדעת
לעות דבר אם נשאל את פיהם, והפרעות בין הירח והאדמה הלא עולות עד למאות
ופעולותיהן שונות מאד, כי יש אשר על פיהן ימהר הירח את דרכו ויש אשר יפגר
בלכתו, יש אשר יט צפונה ויש אשר יט תימנה, וכל אחת מהפרעות האלה קוראה
אלינו: דרשוני! כי עלינו לבוא לחקרה ולדעת את נסבותיה, להוכיח את מדתה
ולחשב את דרכה בימים יבאו, ולכן לא שקטו ולא נחו התוכנים ויעשו חשבונות
רבים, וחפצם צלח בידם, כי הגידו האנשים אותיות לאחור, ולא היתה מלאכתם
רמיה; ואולם המלאכה הגדולה הזאת עוד טרם שלמה וההוברים החוזים בכוכבים
יושבים עד היום ועושים בלהטיהם, וידם נטויה להראות מה לאחור ומה לפנים. –
התוכן הגדול מאחיו, אשר הצליח לחקור את נתיבות הירח ויתרון לו מן העובדים
את העבודה עמו, הוא האיש האנזען בעיר גאָטהא, וחשבונותיו אשר הוציא היו
ליסוד נאמן אשר עליו יבנו כל התוכנים את בניניהם הנשאים, ולא חשב
האנזען אך את ארחות הירחלבד בימים אשר יבאו, כי גם זאת עשה ויגד אותיות
לאחור וימצא את הדרך אשר עבר בו הירח מאז ועד היום ואת אשר עבר עליו, וכאשר
נחוץ לנו לדעת מה לפנים כן עלינו לדעת מה לאחור, וגם מזה ומזה לא ננח ידינו
– אבל מחקרי האנזען אלה עוררו שנית שאלה ישנה מרבצה אשר כמעט אמרנו כי
מצאנו לה פתרונים ותהי בימיו שנית ענין לכל החוקרים לענות בו.





ו. הירח הרחיב צעדיו תחתיו – למראה עין!

לרגלי חשבונות החוקר האנזען מצאו התוכנים דבר נפלא עד מאד
לאמר: הירח ההולך עם האדמה לשלחה, ילך זה שלשת אלפים שנה הלוך והרחיב צעדיו
תחתיו ורגליו קלות מבתחלה, ובגלל הדבר הזה הקטין גם ״החֹדש״ את מדת ימיו
מאשר היו בראשונה, וכל המעשים הנאדרים האלה לא ירפו גם עתה ותהי עוד להפך,
כי יוסיפו עצמה מיום ליום, ויש זמן אשר נוכל לחוש עתידות לו ״כי הירח אשר
יקר הולך עתה לאטו״ יעוף ברקיע השמים כחץ ביד גבור משכיל. – אכן אמת הדבר
כי הזמן הזה עוד ירחק חק ועוד רבוא רבבות שנים תעבורנה להן עד היות כדבר
הזה, כי מיום אשר נראה לקוי־החמה הראשון גלוי ומפרש זה כאלפים וחמש מאות
שנה ועד עתה, הרחיב הירח צעדיו תחתיו ללכת דרך שמונה שעות, ואחרינו
במשך אלפים וחמש מאות שנים אלה הקיף הירח את האדמה כשלשים אלף פעמים, הלא
נביא השבון כי מהר החיש הירח את מרוצתו בערך זעקונדע אחת לכל תקופה
ותקופה – זעקונדע אחת מדי חדש בחדשו! אמת נכון הדבר, בחור ובחירתו, גבר
ורעיתו אוהב ואהובתו בנשאם עיניהם השמימה לשפוך מרי שיח ״באזני הירח המבין
הגיגם״, הם יביטו ויחזו את הירח עד קץ אלפי שנים ולבם לא יך אותם על האבדה
הקטנה, אל זעקונדע אחת בחדש, הלא מצער היא וזעקונדע אחת בינם ובין
״מחמל־נפשם״ אשר בשמים מה היא, ואולם לא כן התוכנים ולא כהביט כל אדם יביטו
אלה אל פני הירח, כי הם לא ינוחו ולא ישקטו במכונם לא יאכלו ולא ישתו
ארבעים יום וארבעים לילה בשמעם כדבר הזה, ולכן נקל לנבון להבין את הרעש אשר
הולידו חשבונות האנזען במחנה התוכנים. – מהירות הירח אשר ימהר בלכתו, הלוך
והוסיף מעת אל עת, לא ילידת מקרה היא ויש שרש לדבר, ולכן אין כל חוקר בן
חורין להפטר מן המחקר הזה, אולי יצליח ואולי ישכיל למצוא פתרונים.

בראשונה הואילו החוקרים להוציא משפט כי ימהר הירח את
מרוצתו יען כי גבר הכח המושך אשר לאדמה, והאדמה גם היא הגבירה את כחה המושך
יען כי הגדילה את מדות חמריה מעת אל עת ותהי כבדה מבראשונה, כי אבני שמים
נפלו מן השמים ארצה ותבאנה אל קרבה; ואולם אם נשוב ונשים לב כי אבני־השמים
ההן אם גם תגדלנה אלף פעמים ככה, קטנות הן מאד לעמת חמר האדמה, ואם נשים לב
גם לזאת כי האבנים האלה נופלות משמים ארצה לא לעתים מזומנים ולא לזמנים
ידועים, תחת אשר מהירות הירח תרבה עצמה מיום אל יום וממדרגה למדרגה, אין
דבר אם נפלו אבנים ואם לא, הנה נראה כי לא פה נמצא את הנסבה אשר נבקש ולא
מזה ישועתנו תבוא לדעת על פיה פתרונים; עד שקם התוכן דעלאָני בשנת 1865
ויתן חק ומשפט חדש וכל התוכנים הריעו לקראתו כי הצליח דעלאָניי להוכיח לעין
כל כי הירח מרחיב צעדיו תחתיו אך למראה עינים לבד. – החק אשר השמיע
דעלאָניי ברבים נוסד על הדברים האלה: הירח לא ימהר את לכתו בהקיפו את כדור
האדמה, ואך האדמה תפגר ותלך הלוך ורפה בהקיפה את קָטְרָה –

לבאר היטב את החק הזה, עלינו לקחת עמנו עוד הפעם דברים
במשל על דבר הרוכב וסוסו; אם מורה־השעות אשר לו ימהר בלכתו, ידמה הרוכב
בנפשו כי סוסו יפגר מלכת, ואם יפגר מורה־השעות, ודמה הרוכב בנפשו כי סוסו
ימהר ללכת, ולפי הדברים האלה דבר דעלאָני באזני התוכנים לאמר: אל נא בחפזון
אדוני! אתם אשר חשבונות האנזען היו לכם לקו, אתם חשבתם למשפט כי הרחיב הירח
צעדיו תחתיו זה כאלפים וחמש מאות שנה, ואולם שגיתם אחי אם ככה אתם חושבים;
הירח לא ימהר ולא יפגר מני אז ועד עתה גם עדי רגע, ואנחנו אך דמה דמינו כי
ימהר עתה לכלות את תקופתו מבראשונה, יען כי האדמה תפגר מלכת בהקיפה את
קטרה, ואנחנו לא שמנו אליה לב; הימים והשעות והרגעים האריכו עתה את מדתם
מאשר היו בראשונה, ולכן נשגה לחשוב כי הקטין החדש את מדת ימיו, והוא לא כן

* * *

אבל ״מה חזית דציית להני ציית להני״? ישאל הקורא; מה לנו
אם נאמר כי החיש הירח את דרכו ומה לנו אם נאמר כי האדמה פגרה מלכת, הלא סוף
סוף עלינו לבקש משפט וחשבון וסדר? ואם נצא לבקש, הנמצא? – נמצא!





ז. הירח בהאריכו את מדת הימים

הלא רבים חוקרים שמעו כן תמהו בהוציא דעלאָניי אליהם את
חקו החדש, ואולם לא חדש היה החק הזה לכל פרטיו כי כבר נבא עליו החוקר הגדול
מאחיו לאפלאס זה מאה שנים, בשאלו את השאלה לאמר: היתכן הדבר כי יוכל אדם
ילוד אשה לָמד את העת במדה אם לא? ואם אמנם הסכין האדם לחלק את עתו לימים
ולשעות, לרגעים ולזעקונדות ולטערציות, אכן כל הדברים האלה יתכנו אך אם
נחלוט כי האדמה בתקופתה לא מהרה ולא פגרה ברב או במעט למיום היותה ועד עתה,
אבל מי זה לידנו יתקע כי אמת נכון הדבר הזה והאדמה לא שנתה את אפני תקופתה,
אם בכה ואם בכה? אז יצא לאפלאס ויבקש חשבונות רבים, ויחשב ימים מקדם ויחקר
חקר ברבר לקויי החמה שהיו בדורות אשר עברו, וילך לבטח דרכו, וימצא כי לא
שֻנתה מדת היום מני אז ועד היום ברב או במעט; אבל כל החשבונות הנעלים
האלה לא היו מצומצמים כחשבונות אשר חשב האנזען, כי לא מצא לאפלאס לפניו את
סרח העודף בן שמונת השעות כאשר מצא האנזען, ולוּ היה כדבר הזה כי אז לא
הואיל לחלוט אשר לא שנה היום את מדתו במעט, ומי יודע אם לא ביד חזקה הראה
לעין כל ככל הדברים אשר הראה דעלאָניי, כי קרוב היה לאפלאס אל דרך האמת
יותר מכל הבאים אחריו, ובעיניו ראה את הארץ הזאת ושמה לא בא.

אכן מה שרש דבר נמצא באדמה כי בהקיפה את קטרה תלך הלוך
ורפה?־ דעלאָניי חשף את זרוע עזו וימצא פתרונים לדבר הזה והם אדירים
ונכונים כנכון היום, ואם גם הפעם לא ראשון היה לההמצאה, הנה בכל זאת משכרתו
שלמה ופעולתו נאמנה כי הוא האיש אשר חבר את היריעות הנפרדות אחת לאחת ויהי
האהל אחד. זה לנו יותר מארבעים שנה ואיש רופא בעיר היילבראָגן, ראָבערט
מייער שמו, השמיע בקהל דבר אשר היה אחרי כן לאבן פנה לכל חכמי הטבע איש איש
על פי דרכו, והדבר הזה הוא החק אשר פי החוקרים יקבנו ״חק הקיום של הכח״,
לאמר: מלאכת הבריאה שלמה וכלילה היא; לא יולד ולא יתחדש כח חדש בעולם, וכן
גם לא יאבד כל כח מן הארץ, ואך תמורה יש לעולמים, והכחות פושטים צורה
ולובשים צורה, ואין כל חדש תחת השמש, החק הזה אשר גלה מייער היה עניין רב
לחוקרי ארץ בריטאניה לענות בו ולגלות על פיו חדשות רבות ונצורות, ובשנת
1848 הפנה גם החוקר הגדול העלמהאלטץ את לבו אל החק הזה וישם כל מעינו בו
ויוכיח גלוי לעין כל את כל פרשת המעשים הגדולים אשר אך על פיהו לבד נבין
אותם עתה, ומדי דברו בדברים האלה, השמיע גם את דעתו בדבר פעולות הירח אשר
יפעל בפני מעינות המים אשר פינו יקרא להם ״עליות וירידות אשר למים״,
ויאמר כי הפעולות האלה עושות רושם בתקופת האדמה בהקיפה את קטרה ולרגליהן
תלך האדמה בתקופתה הלוך ורפה. אכן חכמי התכונה לא שמו לב אל דבריו אלה כי
מסכו דעות לאפלאס את רוחו עליהם ויאמינו אמונת אמן אשר אין להרהר אחריה, כי
תקופת האדמה לא שֻנתה ברב או במעט זה אלפי שנים, עד שקם דעלאָניי – וכפי
הנראה לא ידע כי כבר קדמוהו אחרים – וימצא פתרונים להמראות הנפלאים, כי על
כן נחפז הירח בלכתו.

הירח בכחו המושך יוליד שטף מים כבירים וגלים פורצים חק
בתהומות מי־הימים, והאדמה בהקיפה את קטרה ותהומות המים אחוזות בזרועותיה
תעורר גלים חדשים ומשברים חדשים, עצומים וחזקים עד לאין קצה, ובבואם אל
החוף ישהפכו עליו ביד חזקה ובשצף קצף גדול לגרש את הנהרות ולהניס אותם אחור
ויען כי יערמו המשברים הזידונים האלה לסכור את דרך הנהרות אל מול העבר אשר
שם תלך האדמה על תקופתה, לכן ישימו את פעולתם בפני האדמה לרפות את תקופתה
הלוך ורפה, ויען כי הפעולות הנאדרות האלה לא תחולנה אף רגע, ומרגע לרגע
תרבינה עצמה, לכן הולכת גם תקופת האדמה הלך ורפה מיום אל יום, להיות למכשול
ולפוקה לכל התוכנים אשר האמינו כי מזרי השמים ובראשם הירח החלו להחיש את
מרוצתם יותר מבראשונה, – לפי חשבונות דעלאָניי הרחיב היום את מדתו עתה מאשר
היה לפני אלפים וחמש מאות שנה, אפס לא גדולה המדה הזאת וחוש האדם לא יכילנה
כי עולה היא, אך בערך חלק 1/50,000 זעקונדע ליום, וגם התוכנים לא שמו
לב למדה הדקה מן הדקה הזאת, לולא נוכחו לראות כי כל פרוטה ופרוטה בודדת
מצטרפת לחשבון אחד, ובמשך אלפים וחמש מאות שנה הצטרפו כל החלקים הדקים ההם
העודפים על ויהיו לשמונה שעות שלמות. – אלה הן שמונת השעות אשר שגה בהן
האנזען לחשוב כי בהנה נחפז הירח ללכת במשך השנים ההן.

האדמה הרחיבה, האריכה את מדת תקופתה כיום, אכן עד מתי
תאריך עוד? מתי החלה ומתי תחדל? כל אלה שאלות הן אשר ילינו אך על שפתי בעלי
דמיונות ובעלי חלומות, ואיש חוקר אשר רוחו נכון בקרבו לא ישפיק בילדי נכרים
כאלה ולא ישעה בדברי רוח, ללכת להסיר המסוה מעל פני עולמות אין מספר אשר לא
לנו הם, אחרי כי אנחנו בנערינו ובזקנינו הננו גם אנחנו חלק קטן מהם, ואך
זאת היא אשר חקרוה החכמים וילמדוה לתלמידיהם לאמר: כוכב מכוכבי הרקיע ההולך
ומקיף את קטרו, כאשר יתכוץ וחמרו ימעט, כן ימהר וכן יחיש את מלאכת תקופתו;
ואף גם זאת הורו ברבים, כי חמר האדמה היה גדול בימים שעברו מאשר הוא כיום,
ויש רגלים לדבר כי החום הנמצא בבטן האדמה הולך גם הוא הלוך ודל, ולרגלי
הדבר הזה יתכוץ החמר הלוך והתכוץ, ויאבד הרבה מחמרו – והיה אם מצאנו משפט
כי לרגלי פעולות הירח אשר ישים בפני האדמה יאריך היום את מדתו; כן נמצא כי
לרגלי התכוצות האדמה ימעיט היום את מדתו ושני הכחות האלה נושאים בד בבד
ומקבילים איש אל אחיו, ולכן חדל לך בן אדם מלדאג לאדמה ולאחריתה, ואם תשא
עיניך להביט מבעד לשנות רבוא רבבות הנצח, אל נא תשכח את אשר לפניך – ושב
ורפא לך, כי הכל בחכמה נעשה, הכל יפה בעתו!





מרוצת האור

א. האור

במשך זעקונדע אחת ירוץ האור דרך ארבעים אלף מיל!

דברי אמת אלה אשר רוח כביר הרה אותם ומחקר עצום ילדם, נשמע
כיום מפי רב אדם אשר ידברו בם יום יום, ובספרים נקרא אותם, וכפעם בפעם יהיו
למופת בפי אנשים רבים בדברם על אדות מהירות כחות הטבע ובאמרם: הכח הזה קל
המרוץ הוא כאור השמש! ואם נשים אל לב נמצא כי אמת נכון הדבר הזה, כאיש
היודע כאשר איננו יודע, כמלומר כאשר איננו מלומד איש איש מקצהו יודע את
הדברים האלה, ויש אשר נראה אנשים שהרעיון הזה עורר בקרבם רגשי עז ורגשי
אמונה ויהי להם למטה עז ולרוח דמיונם, רעיון אשר הדמיון נשען עליו לשחק בו.
אבל אות ומופת מי נתן לאנשים האלה כי כנים הדברים ההם? אנשים למאות
ידברו בם בשבתם בביתם ובלכתם בדרך, אבל היש בהם אחד אשר אמר, אסורה נא
ואשאל מי הביא את החוקרים עד הלום, ואי זה דרך מצאו את הסגלה הטובה הזאת
אשר מצאו?

המון אדם רב ישיח בדברים הנאמרים יום יום והוא איננו יודע
מה הוא שח, ולכן משנה רעה נגד פנינו כיום, כי טוב אשר לא ידע האדם משידע
ולא ידע דבר ברור דבור על אפניו. – לכן אמרנו נצא נא כיום ונשים פנינו
לקראת הדבר הזה, והיה התורה היוצאת לנו ממנו, אותה נשים לעיני כל הקהל
הקורא את הדברים האלה.

במשך כל זעקונדע ירוץ האור דרך ארבעים אלף מיל.

לאמר: עינינו תראינה את האור במרחקים בהופיעו אלינו, ואולם
לא ברגע הראשון להיותו נראהו, כי עבור יעבר לו זמן מצער עד בוא אלינו הקוים
השלוחים מאת פניו עד למרחקים; והיה כאשר נשאל, הימהר הקו לרוץ ארח, אם יפגר
בלכתו? ומצאנו כי ירוץ הקו במשך זעקונדע אחת דרך ארבעים אלף מיל.

אבל מי הגיד לנו כדבר הזה? מי מדד בשעל את הדרך הרחוקה הזאת ואת אשר מצא הגיד?

אמנם כן הקורא, לא על נקלה עצרו החכמים כח לחלוט כדבר הזה, כי בדי עמל עמלו עד בואם למחוז חפצם, ואנחנו אם נחפץ לצאת בעקבותם,
עלינו לחקור בראשונה חקר על דבר העין ואפני ראותה כי לא כמחשבת ההמון אשר חשוב בדבר העין כן היא.

המון אדם יאמין כי העין עוצרת כח להביט למרחקים ולשלוח חץ
מבטה עד למרחוק, וזו כחה לראות ולהביט דברים הרחוקים ממנה; אפס לא כנים
הרעיונות האלה, וללא אמת וללא צדק המה בעיני כל חוקר יודע: אין כח לעין
אשר יפעל פעולותיו מחוצה לה, ואך תקבל העין את הרושם אשר יעשו בה הקוים
היוצאים מכל דבר אשר במרחק; לא כח העין הוא אשר תשלח חץ מבטה השמימה לראות
מרחוק את אלפי הכוכבים ולחדור להם, כי אם כח הכוכבים הוא אשר ישלחו את
קוי אורם ארצה, ואחת היא להם אם פתוח נפתח את עינינו לקבל את רשמם ואם
נחדל; הקוים היוצאים מהם והולכים הלוך וזרום עלינו, הם יאבדו לנו, ולא יגלו
לעינינו, אם לא ירדו אל מול עבר העין כמשפט, ואך אם כה תביט עיננו עד בוא
אליה הקוים לעבור אותה ולחלוף את בת העין, אז נרגיש את הקוים ובנפשנו נדע
כי יש דברים חוץ ממנו אשר עוררו את ההרגש ההוא בקרבנו. – את הרגש־העין
הזה נקרא בשם מראה הדברים. אם כי עיננו לא תיגע אל הדברים האלה הנראים
מרחוק, והדברים גם הם לא יגיעו ולא יבאו אל עיננו דבר לא נעשה בלתי אם רושם
בלבד אשר עורר אותו האור ממרחקים בקרב העין, והרושם הזה היה לה
לברכה,





ב. הליכות האור

אם נפתח את עיננו הסגורה להביט השמימה, נראה כרגע את
הכוכבים ממעל לנו, ואיך יהיה כדבר הזה? מה כחנו ומה גבורתנו לחדור בעינינו
כרגע אל הכוכבים הרחוקים? הלא אך יען כי קוי הכוכבים משפיעים את האור
אל תוך עיננו הלוך והשפיע מבלי הרף והעין מקבלת כרגע את רושם האור ולוּ היה
להפך, לו חדרה העין לגבהי שחקים לשור ולחזות משם את האור, כי אז ימָשך זמן
רב עד אשר יגיע כח העין (מרגע הפתחה) בצאתו מאת פני העין ועד בואו אל
הכוכבים לפעול שם את פעולותיו, ויען כי הדבר הזה לא כן הוא עמנו ועיננו
מרגע הראשון להפתחה תראה ותחזה את כל אשר מסביב לה, אות הוא כי נכונים היו
הקוים עם תמונות כל המראות גם טרם תפתח העין. ובהפתחה האיצו לבוא גם אל
תוכה.

ולפי הדברים האלה, הלא נוציא משפט כולל כי לא את עצם
הגופים נראה מרחוק כי אם את משלחת מלאכיהם, שהם הקוים, היוצאים מן
הגופים והבאים עד העין למען אשר תקבל את רשמם, ולפי הדבר הזה נבין למדי את
המשפט אשר השמיעו החוקרים, כי עיננו מדי ראותה את אחד הגופים, אז כבר עבר
ובטל הגוף הזה מן העולם ואיננו. אם נחזה את הברק אשר בין רגע היה ובין
רגע אבד והיותו ואבדתו גם יחד רחוקים הם מאתנו מילים רבים, יחלטו החוקרים
כי עיננו קבלה את הרושם הזה אך על פי הקוים היוצאים מן הברק לעבור לכל צד
ופאה, ומדי עברם פנעו גם בעיננו, אבל עיננו לא ראתה אותם ברגע הראשון
להיותם, יען כי מרגע צאתם את מקומם הראשון ועד בואם אלינו דרך מילים רבים
עבר עליהם עת וזמן והיה בבואם אלינו וכחם חדש עמם, הנה עבר ובטל הברק מן
העולם ולא יאיר עוד אותם, אם כי עוד קרנים להם מידו, ולפי זה נדע כי ראתה
עיננו את הברק אחרי אשר כבר חדל מהיות. — אמנם לא הברק בלבד יראה לעינינו
אחרי מותו כי אם משפט כל הדברים למיניהם כן הוא, הקרובים והרחוקים גם יחד,
משפט אחד וחקה אחת להם: עיננו תקבל את רשמי קויהם ברגע אשר חדלו מהיות,
והקוים הנוגעים אלינו עתה וכחם חדש עמהם, באים אלינו מן הדברים שהיו
לפנים, לפני רגע אחד או יותר. – ובכן נוציא משפט כי אנחנו ראה נראה תמיד אך
את זמן העבר, וזמן הוֹה לנגד עינינו אין!

ואם ככה אנחנו אומרים, ואם ככה יתרגל הקורא בדברים עד אשר
יעמד לפניו הרעיון הזה כמו חי והדברים יתקבלו אל לבו, הלא שאל ישאל עתה:
כמה עת תעבר לה מרגע היות המראה ועד בוא הקוים אל תוך עיננו? הארכה העת
הזאת אם קצרה? הברק ברגע הראותו, כבר עבר ובטל; הענן גם הוא ברקיע השמים
אשר כלבוש יחלוף גם את מקומו וגם את דמותו, אותו תראה העין במקומו האחד
ובדמותו האחת, ברגע אשר כבר חדל מהיות; הירח הרחוק מאתנו יותר מן העבים,
וקוי אורו ידרשו לדרכם זמן כביר עד בואם אלינו מי יודע אם לא שנה גם הוא את
פניו ואת מראהו ואם לא כבה אורו במשך הזמן הזה מרגע צאת הקוים מאת פניו ועד
בואם אלינו, ואנחנו לא נדע; השמש ההולכת בשמים הלוך ונסוע, שולחת את הקוים
אל תוך עינינו, אבל מי לידנו יתקע כי בהגיע הקוים אלינו עוד עומדת השמש על
עמדתה ואם לא עברה את המקום אשר משם שלחה מלאכים לנו, ואנחנו לא נדע;
הכוכבים הרחוקים מאתנו כביר מן השמש ואשר יבואו אלינו קויהם כפעם בפעם, מי
יודע אם לא כבר כבו את אורם ברגע בוא הקוים ההם אלינו, והמלאכים האלה באו
לנו ברגע אשר שולחיהם כבר חדלו ואין כי יש אשר יגיע אלינו מכתב כתוב בידי
רֵע נאמן, וברגע בוא אלינו המכתב, ורענו כבר גוע ומת ומלאכו זה הנה זה בא.
– אחת חקרו החכמים וימצאו כי המלאך הזה קל הוא ברגליו, ציר אמונים לשולחיו
ואין קצה למרוצתו, כי בזעקונדע אחת יעבור דרך ארבעים אלף
מיל!

שים כבוד לאמת קורא נבון ותן תודה אם לא יסיתך לבך בשפק
לאמר, היתכנו הדברים אם לא, היש בהם אמון אם לא; הלא זעקונדע אחת זמן מצער
היא מאד וקטנה מנשוא, וארבעים אלף מיל הלא גדולות הן מאד והדרך דרך רחוקה
ועצומה; האמנם לא תשגה אם ככה אתה שואל, ונהפוך הוא, אם יש בין הקוראים איש
אשר ישמע את כל החזון הזה במנוחת לב ואזניו תקשבנה לו באין מכלים דבר. ולבו
לא יסיתהו בספק לשאל שאלת ״מי יודע אם כנים הדברים?״ או הוא כי האיש
הזה עֻפלה נפשו, אחת היא לו אם כה ואם כה, נבוב הוא ורוחו ריק ואין לבו
פונה אל כל עלילות הטבע לדעת ולהבין דבר אמת לאמתו, והיה כאשר יקבל האמת
עתה, כן ישליכנה אחרי גוו בעוד רגע וכן יעזבנה בבוא אליו איש אחר, ותורה
חדשה תורת שוא בפיהו. – ״וחקרת ודרשת היטב!״ זאת היא מצות עשה בידיעות
הטבע, ולכן יצדק כל קורא בשאלו: מי לידנו יתקע אם אמת הדבר ואם לא? מי מדד
בשעל את הדרך הרחוקה הזאת? מי עצר כה לחשב חשבונות עתיקים ולמצוא חשבון
ודעת בהליכות האור אשר מרום מנגדנו? היש לאל ידנו למצוא שרש דבר? – יש ויש,
אדוני הקורא! ועוד מעט ואתה בעיניך תביט ולבבך יבין את כל החזון הגדול
הזה.





ג. אנחנו והכוכב צדק

להבין שמועה ולדעת איך הצליח האדם למד את דרך האור בשמים
ובארץ, עלינו לפנות מזה רגע וללכת לראות בשדה אחר הוא השדה אשר לתורה
התכונה, תורה נשגבה ורחבה מני ים אשר אין בשמים ובארץ משלה, נלכה נא
מזה, קורא נבון, ונעלה על מרום הפסגה ונשקיף משם אחת הנה ואחת הנה, כי שם
נמצא אשר רבוא רבבות מיל כאין הן בעיני התוכן תחת אשר תהיה הזעקונדע בעיניו
לעת שארֻכּה מארץ מדתה, ובזאת נבוא גם אנחנו אל המטרה. – נוסף על המראות
אשר ראו ההוברים בשמים ואת הליכותיהם חשבו בדיוק ובצמצום דק ומצומצם מאד,
נחשוב גם את מראות לקויי הלבנה ולקויי החמה על פני הכוכב צדק. אכן מה מנו
יהלך אם כה או כה יהיה מראה פני צדק? מה לנו ולו ומה בינינו ובינו? מה מנו
יהלך אם צדק לפנינו יהלך ככה או בכה? הן כמאה ושלש מיליונים מיל ירחק צדק
מן השמש, ויען כי גם הוא (משפט אחד וחקה אחת לו ולאדמה הרחוקה מן השמש
כעשרים מיליונים מיל) יקיף את השמש סביב סביב ללכת על תקופתו, לכן יש אשר
יקרב צדק לפעמים אל האדמה עד כדי עשרים מיליאנים מיל יותר מאשר יקרב אל
השמש, ויש אשר ירחק ממנה עד כדי עשרים מיליאנים מיל יותר מאשר ירחק מן השמש
וגם כאשר יקרב צדק אל האדמה עד המקום שידו מגעת, ונותר עוד בינו ובינה רוח
בן שמונים ושלש מיליאנים מיל; ואם ככה הוא, הלא ישאל השואל, מה לנו אפוא
ולהלקויים אשר על פניו? מה יושיעונו אלה אם מרחק רב כזה בינותינו? אכן עוד
מעט וראה הקורא כי התועלת היוצאת לנו בידענו את הלקויים האלה גדולה מן
התועלת היוצאת לנו בידענו את הלקויים אשר לשמש ואשר לירח.

לדעת דרך האניה בלב ים יכבד מאד על העובר ארחות ימים בעת
אשר אך מים ורקיע שמים מסביב וממעל לו וארחותיו נסתרים ממנו והוא לא ידע את
המקום אשר הוא שם, וגם כל לוחות־הארץ ולוחות המים העשוים על פי תורת
הגיאוגראפיה לא יושיעוהו, אם לא תהיה גם תורת התכונה בעזרתו; דעת לנבון נקל
כי על רב־החובל לדעת בכל שעה ושעה עד כמה הרחיק ללכת צפונה לכדור האדמה או
דרומה לו, מזרחה או מערבה, אמנם לדעת את הצפון ואת הדרום לא יכבד עלינו
ואותם נדע על נקלה, כי אך הבט יביט רב החובל את מצב השמש בצהרים אשר ברקיע
או מצב בוכבים בודדים בלילה, וקל מהרה ידע את חבל הארץ או חבל המים אשר
שם הוא, נתון בין הצפון ובין הדרום, כי כוכבי השמים
הקבועים עומדים הכן במקומותם לבלתי נַכּר את אותות הצפון והדרום, ומראה פני
רקיע הכוכבים בצפון שונה הוא ממראה פני רקיע הכוכבים בדרום; והיה כאשר אך
ישום ההולך בלב ים את עינו בשמים והגידו לו השמים את דרכו, אפס לא כאלה חלק
המזרח והמערב, ודעת דרכיהם כבדה מאד על החובל ולא בנקל ישיגנה, כי האדמה
מקפת את קטרה הלוך והקף מן המערב מזרחה, וכל הדברים הנראים עתה במזרח ברקיע
השמים הם יֵראו אחרי עבוֹר שעות אחרות במקום אחר גם ברקיע שמי המערב, בבוא
האדמה על תקופתה עד הלום, ולכן גם רב החובל אשר יהיה הובר הברים מחֻּכם
ותורת התכונה ידע על אחת שבע, גם הוא יאבד דרך ולא ידע עד כמה הרחיק ללכת
מזרחה או פנה מערבה למיום עזבו את החוף ועד עתה. – אז במצוקותיו אלה אך אחת
תושיעהו, והיא, אם תהיה לאל ידו לדעת עתה בדיוק ובצמצום את השעה אשר השמיע
ברגע הזה מורה־השעות בארצו אשר ממנה יצא, והיה כאשר יביט רב החובל עתה גם
על מורה־השעות אשר אתו באניה או יביט השמימה לדעת את מצב השמש לנכון בהגיע
מועד הצהרים, הנה הוא נושע בזה תשועה גדולה, ובזאת יבוא אל מחוז חפצו,
בידעו עתה אל נכון לכון את השעה ולדעת אם לא הגיע עוד ברגע זה בארצו מועד
הצהרים או אם כבר עבר ברגע זה מועד הצהרים בארצו: והיה בידעו אל נכון כי לא
הגיעו עוד הצהרים בארצו עתה, אז ידע כי מקום ארצו הוא במערב והוא נסע ויפן
מזרחה, ואם בארצו עתה כבר עברו הצהרים אז הנה ידע כי מקום ארצו הוא במזרח
והוא נסע ויפן מערבה. – כי על כן נראה אשר כל רב־חובל ההולך לעבור ארחות
ימים, יקח עמו מארצו וממקום מגוריו מורה שעות טוב ונכון למאד אשר יוכל
להגיד לו בכל רגע את משפט השעה אשר בארץ מגוריו עתה, ולעמת מורה־השעות הזה
יביט גם על מורה־השעות אשר לאניה המכֻון ועשוי יום יום לפי הליכות השמש,
וההבדל אשר בין מורי־שעות אלה יגיד לו כפעם בפעם את הדרך עד כמה הרחיק
ללכת, אם מזרחה ואם מערבה. אבל מה יעשה רב־חובל אשר יעבור ארחות ימים ירחים
רבים ואין לאל ידו לכון את מורה־השעות הלקוח עמו מביתו ומארצו, או כבר חדל
מורה־השעות הזה להיות נאמן לבעליו, אחרי אשר הקור והחום עממוהו והתנועות
באניה שמו בו את פעולותיהן ויונוהו מן המסלה? ומה יעשה אם שכח ישכח לגולל
את גלגלי מורה־השעות הזה למען תת לו מהלכים חדשים ומורה־השעות חדל מלכת? מי
יגיד לו את השעה אשר עתה בארצו ומי יתן לפניו מסלה בלב ים? במצוקותיו אלה
יביט השמימה ולא יושיעוהו, ישאל במורה שעות ולא יענהו, והיה בשומו עתה את
פניו לקראת לקויי הלבנה והחמה אשר על פני הכוכב צדק, ורָוַח לו, ודעת דרכיו
ידע.





ד. אי זה דרך תִמַד מרוצת האור?

ארבע לבָנות נתונות לכוכב צדק והן סובבות אותו על
תקופתן סביב סביב, ומבעד לקרן חזות נוכל לראות אותן היטב; הלבנות האלה
בהקיפן את צדק, יש אשר תתיצב האחת במקום אשר משם הפרוש צל על פניו או כי
תבוא האחת במקום אשר שם יכסה אותה צל צדק פתאם ולא נוכל עוד לראותה. מחזות
כאלה נראה במשך השנה בהמון רב מאד, ויש לאל יד התוכנים לחוש עתידות ולחשב
את המחזות האלה בטרם יהיו ולרשום אותם בספר, וכל האיש הקורא בספר ידע בדיוק
ובצמצום את הזמן אשר יהיו בו המחזות ההם. – גם רב החובל העובר ארחות ימים
יקח עמו ספר כזה המגיד עתידות בדבר מחזות הלבנות אשר לצדק, ושם ימצא לנכון
רשום בכתב אמת את השעות ואת הרגעים ואת הזעקונדות אשר יהיו בם המחזות כפעם
בפעם, והזמנים האלה הלא הם הזמנים אשר ישמיע גם מורה־השעות בארץ מגוריו אשר
עזב; והיה אם התקלקל מורה־השעות אשר לקח עמו מארצו, או אם יירא רב־החובל פן
יחדל מורה־ השעות הזה מהיות נאמן לו כימי קדם, אז ישים קרן־חזות על עיניו
והביט השמימה וחִכּה לקראת אחד מלקויי הלבנות אשר לכוכב צדק – והם לא ירחקו
חק וכפעם בפעם ימצאו לו – ואחרי כן יפתח את ספר הזכרונות לדרש משם את השעה
ואת הרגע ואת הזעקונדע אשר עליהם יאמר דבר הלקוי ההוא, כאשר רשום בספר,
ולפיהו יעצר כח לכון את מורה־השעות הלקוח עמו ולשוב לתקנו כפעם
בפעם.

אמנם מלבד המחזות האלה הנראים לרגלי הכוכב צדק, ישנם עוד
מחזות רבים בשמים אשר יורו את רב־החובל בינה לעתים בדרך האמור להושיעו
ממצוקותיו, ואולם שכם אחד למחזות צדק על המחזות האחרים, יען כי על נקלה
נוכל לראות בם והמלאכה לא תכבד על כל איש, ובכן הנה רואות עיניך קורא
מקשיב, כי תועלת רבה צרורה בכנפי התורה הזאת וברכה עצומה יוצאת לראשך ממנה,
לברך את מעשה ידיך יום יום, ואם אמנם בקראך את הדברים האלה בשבתך בביתך
ולפניך כוס קאפפע או כוס טהעע אשר שמת עיניך בה, וחטאת לאלהיך ואמרת בלבבך,
מה לי ולארחות ימים? מה תתן ומה תוסיף לי התורה הזאת אם תגיד דרך בלב ים
ואני גם שבתי וגם קומי אך בביתי ובחומותי? אבל אדוני! אל נא באפך, לא מעבר
לים היא התורה הזאת וגם לך תצא התועלת לגעת אל עצמך ואל בשרך, כי אם לא ידע
רב החובל למצוא נתיבות בלב ים, אז גם הקאפפע וגם הטהעע אשר אהבת עצורים
יהיו לך, ובהשיגך אותם תשקל מחירם שבעתים, לכן ראה, הנה היתה תורת התכונה
לברכה גם לך בקרב הארץ, בשבתך ביבשת ואת המים לא תראה, ולא תתן עוד את
פיך לחטוא!

אבל מה לדברים האלה ולמרוצת קרני האור? – עוד מעט אלופי
הקורא, וראית ונוכחת גם הפעם: לקויי הלבנות אשר לכוכב צדק, הם היו ראשית
דבר לדעת על פיהם כי יש זמן לקרני האור מרגע צאתם ממקורם ועד בואם אלינו
דרך המרחב הרב, והחקירות הנשענות על ידיהם הורו אותנו את משך הזמן הזה
ואת הדרך אשר יעבור האור בכל זעקונדע וזעקונדע. – למען דעת בדיוק ובצמצום
את הזמנים אשר ללקויי הלבנות הסובבות את צדק, נאלצו התוכנים לחקור עת רבה
ולהביט ולחזות את התקופות ואת הלקויים אשר להן, אחת אחת לבדנה, ובעשותם כה
וכה מצאו ענין נכבד לענות בו נוסף על הענין אשר בקשו: הכוכב צדק יקרב
לפעמים אל האדמה עד כדי עשרים מיליאָן מיל יותר מאשר יקרב אל השמש, ולפעמים
ירחק מן האדמה בכדי עשרים מיליאן מיל יותר מאשר ירחק מן השמש – כאמור למעלה
– כי האדמה בהקיפה את השמש ובעברה. בין שמש ובין צדק, אז קרובה היא אל צדק
עד כדי ההקפה הזאת, ומקץ ששה חדשים כאשר כלתה האדמה את חצי תקופתה זאת ויהי
מקומה אל מול פני השמש מעבר השני, אז הרחק מצדק בכדי ארבעים מיליאן מיל
יותר מאשר רחקה זה חצי שנה; – והנה מצאו התוכנים כי חשבונותיהם בדבר
הלקויים אשר יחזו מראש בבואם להיות על פני צדק, אינם מכֻוָנִים היטב כראוי
להם, והיה בהיות. האדמה קרובה אל צדק עד המקום שידה מגעת, אז יקדם הלקוי
להֵראות אלינו זמן שמונת רגעים לפני המועד אשר יעדו לו בחשבונותיהם,
ובהיותה רחוקה ממנו עד שידה מגעת, אז יאחר הלקוי להראות אלינו זמן שמונת.
רגעים אחרי המועד המיועד לו בחשבונותיהם, והמועד התיכוני המיועד מפיהם לא
יפקד; ויהי הם רואים את המחזות האלה לא אחת ושתים כי אם למאות, ויבקשו לדעת
גם את שרש הדבר וימצאוהו, וזה שרש הדבר: בהיותנו קרובים אל צדק עשרים
מיליאן מיל יותר מכפי המרחק התיכוני, אז לא נטל על האור לעבור גם את עשרים
מיליונים מיל אלה ולכן יקדם להראות אלינו, ואך מקץ ששת ירחים בהיותנו
רחוקים מצדק ארבעים מיליונים מיל יותר והאור ידרש לו עת וזמן לעבור גם
עשרים מיליאנים מיל העודפים, אז יראה אלינו הלקוי שמונה רגעים אחרי
המועד אשר יעדו לו ולפי הדבר הזה הלא: נביא חשבון כי במשך שמונה רגעים
יעבור האור דרך עשרים מיליאנים מיל, ובמשך רגע אחד יעבור דרך 2,500,000
מיל, ובמשך זעקונדע אחת יעבור כארבעים ואחד אלף מיל,. – וגם אותות ומופתים
אחרים הראו לדעת כי כנים החשבונות האלה.





ה. אותות ומופתים חדשים

בשנת 1676 השמיע בראשונה החוקר אלאוו ראָמער, בן לארץ
דאָנעמארק, את אשר מצא, כי על כן יאחרו לקייי הלבנה בפני צדק לבוא אלינו
כפעם בפעם בהיות האדמה רחוקה ממנו, יען כי גם האור ירחק כביר מאתנו בהיות
המרחק רב בינו ובינינו. אחרי הדברים האלה הביא ראָמער גם את חשבון הליכות
האור, כאמור למעלה, בחשבו את הליכותיו לרגעים, ואת הרגעים לזעקונדות, ויעלו
ארבעים ואחד אלף מיל לזעקונדע. – דעת לנבון נקל כי היה משפט החדשה הזאת
כמשפט כל החדשות הנגלות בארץ, כי באו החוקרים ויניעו ראשם, ולבם הסיתם בשפק
לאמר, מי יודע אם חקה אחת לכוכב צדק ולכוכבים אחרים ומי יעצר כח לתת אות
ומופת כי כל הכוכבים ערבים זה בזה למען נשפט את האחד על פי השני; מי יודע
אם לא שונות ונבדלות הליכות האור אשר לכל כוכב וכוכב, אשה מרעותה נבדלות,
כמשפט הצבעים השונים בזהרם איש מרעהו; ומי לידנו יתקע אם לא בודד הכוכב צדק
בתכונת אורו ואין שני כמוהו? – אז באו החכמים בלהטיהם ובנסיונותיהם, כמעשה
אשר יעשון כפעם בפעם, וימצאו אותות ומופתים אשר כמוהם לא היה
לפניהם.

אם חפץ נחפוץ גם אנחנו להעביר את האותות ואת המופתים האלה
לעיני הקורא, עלינו להורות בראשונה ולהשכילו בינה כי האור הנראה במראות
הכוכב צדק, גם הוא לא לו הוא ולא לארבע לבנותיו, ואך מיד אחר קרנים להם;
צדק הוא כוכב אפל ואין נגה לו, אך השמש יאיר אותו באורו ללבנותיו, ומשפט
הליכות האור ומרוצתו אשר אמרנו הוא משפט אור השמש, ויען כי כוכבי־לכת
כלם ולבנותיהם גם יחד, באור השמש אור להם ואך מידו קרנים למו, הלא לא נעשה
שקר בנפשנו אם נחלוט כי אין לנו כל צדקה ליחס את סגלת האור האמורה אך אל
צדק לבד וכי מראות כל הכוכבים האחרים (אשר באור השמש אחד להם) יהיו כמראות
לקויי צדק, תורה אחת וחקה אחת להם; ובכל זאת לא נבהלו התוכנים ברוחם למהר
להשמיע ברבים כדברים האלה, כל עוד לא היו אותות בידיהם להוכיח באר היטב
כדבר הזה כי מי יודע אם לא אך הכוכב צדק ולבנותיו לבדם כח ועז בידם להשיב
את קרני אור השמש אחור במרוצה כזאת, והכוכבים האחרים בהשיבם את הקרנים אחור
חלשים הם ממנו. – אז קמו התוכנים להביט השמימה ולבקש עזר כנגדם, וימצאו את
הלבנות אשר לכוכב שבתאי הרחוק כביר גם מצדק, ובשפטם את מראות הלקויים
אשר בו ובהביאם חשבון מדויק ומצומצם נוכחו לראות כי כמשפט צדק ולבנותיו כן
גם משפט שבתאי ולבנותיו – וכן משפט כוכבי־לכת כלם – כי גם הלקויים האלה
יאחרו להראות כפעם בפעם בהיות האדמה רחוקה ממנו, וחשבון הזמן המאוחר עולה
בד בבד עם חשבון הזמן אשר ללקויי צדק, בדיוק ובצמצום, וזה תאות כי חקי
הליכות האור לא מידי צדק הם ולא אך סגלתו לבד הם, כי אם סגלה נתונה לאור
השמש ותכונתו וטבעו הם, ולא לכוכבים המרוץ כי אם לאור השמש.

אפס לא אמרו עוד התוכנים הון ורעיון חדש ואדיר נולד בלבם,
כי החקים האלה, חקות מרוץ האור, לא אך לשמש לבדו הם ומסוגלים אך לו לבדו,
כי אם לכל הכוכבים האיתנים אשר לעולמות אין מספר, הקבועים במרחבי הרקיע אשר
אין להם קץ, מן העולם ועד העולם אין כוכב איתן אשר לא יהיו החקים האלה
נתונים גם לו; אולם לא היה כחק הזה לפניו ואחריו בכל חקות הטבע, אשר עליו
יאמר ככה ברי אמת ובבטחה, וגם החק הכולל אשר מצא ניוטאן בדבר המשקל או הכח
המושך אשר לשמש וצבאיה, גם החק הנאדר הזה אשר בכל בית הטבע נאמן הוא, לא
יאמן גלוי לכל עין כחק מרוץ האור, אשר בא החוקר הנשגב בראדלי הבריטאני,
ובידו הגדולה נתן אותות ומופתים בשמים ובארץ אשר כמוהם לא היה עוד, להראות
איש כי לא אך לאור השמש לבד נתון המרוץ האמור כי גם לכל הכוכבים האיתנים
הקבועים בשמים, אין יוצא. ההמצאה הזאת אשר מצא בראדלי נודעת בשם ״נטית
האור״, והחוקרים בשפתם יקראו לה ״אַבְֶּרַצִיוֹן', ובה אנחנו רואים כי נאדר
ונשגב רוח האדם, אשר היתה לאל ידו למצוא לו חק ומשפט גם במרחבי עולמות אין
קץ אשר כמעט גם הדמיון ייעף וילא בהסיקו אליהם, והיה כי נעביר אותה לעין
הקורא ובעיניו יראה ולבבו יבין, או אז ישתומם למראה עיניים ולמשמע אזנים
ולבבו יפחד וירחב.





ו. תורת בראדלי

לרגלי מרוץ אור הכוכבים במלוא רחב העולם ולרגלי תנועת
האדמה בהתנועעה על תקופתה, לא תעצר עיננו כח לראות את הכוכבים בשמים במקום
ששם מכונס הנכון. כי אם משפעים בנטותם מעט אל הצד שאליו תתנועע האדמה, שם
נדמה לראותם – ולמען באר היטב את הדבר הזה, נשים אותו לפני הקורא על פי משל
ומליצה: נניח נא כי יבא איש בליעל לירות כדור מות אל פני מרכבת הקיטור מדי
עבור המרכבה על פניו במהירות ובמרוצה גדולה, והכדור הזה יחדור לבוא בקירות
השנים אשר למרכבה, משני העברים. ובא בקיר האחד אשר אל מול פני הרובה ומקיר
השני אשר מעבר השני יצא חוצה, והיה כי נבוא להתבונן ולראות את משפט החור
בקיר האחד ומשפט החור בקיר השני, למען דעת פרשת כל הנעשה, נמצא כי הלך
הכדור דרך עקלקלות לא הישיר לפניו דרכו: החור הראשון אל מול עבר פני
הרובה, לא ישא בד בבד עם החור אשר בקיר השני, ואם נביא בד עץ בשני החורים
האלה, נמצא כי ינוח בהם הבד באלכסון, והרואה את הדבר יאמין כי היה עם לב
הרובה לנקוב חורים באלכסון ולא אבה כי יקבילו איש אל אחיו, ואולם הדבר הזה
ללא אמת הוא, כי אמנם הישיר הרובה לירות, וגם הכדור עבר ישר את
המרכבה לרחבּהּ ואך יען כי המרכבה עברה מבהלת ודחופה לפני הרובה ולא עמדה
במקום אחד, לכן נעשו החורים באלכסון, כי כאשר עבר הכדור את הקיר האחד ועד
בואו אל הקיר השני לא עמדה המרכבה ואך עברה הלאה, ולכן לא יכול הכדור לנקוב
בקיר השני חור מקביל אל הראשון, אחרי כי הוא הלך ישר; ויהי החור נוטה מעט
הצדה, כפי מדת הזמן אשר נגוז להכדור מרגע עזבו את הקיר האחד ועד נגעו אל
הקיר השני –

כמשפט הכדור כן משפט קו האור היוצא מאת פני הכוכבים ונוגע
אל פני האדמה המתנועעת תמיד, התוכן החוזה בשמים על יד קרן־החזות, מתנועע גם
הוא בכל רגע ורגע עם האדמה יחדו, וקו האור הבא ממרום ידרוש לו כפעם בפעם עת
וזמן מרגע נגעו אל הזכוכית החיצונית אשר לקרן־החזות ועד בואו אל הזכוכית
הפנימית אשר שם עין התוכן, ובמשך הזמן הזה לא תשקוט הארמה תחתיה ותתנועע
קדימה, ולרגלי הדבר הזה עבר יעבור קו האור את קרן־החזות באלכסון, והתוכן
אשר כל חפצו הוא לראות את הכוכב ישר בעד הקרן אשר על עינו, הוא יט מעט את
הקרן הצדה אל מול העבר אשר אליו תפנה האדמה בהתנועעה, ואך בזאת יראה את
הכוכב ישר, ואולם כל קורא נבון הלא ישכיל עתה לדעת כי במקום ששם יראה אותו
התוכן, שם איננו ושם לא ימצא.– וכמשפט קרן־החזות כן משפט העין. קו האור
היורד אלינו ונוגע אל עור העין חודר ויורד עד עור הרשת ששם העֶצב המקבל את
הקו ומרגיש את האור, אכן מרגע עבור הקו את העור החיצוני ועד בואו אל עור
הרשת, עבר לו זמן מה, ובמשך הזמן הזה התנועעה האדמה על תקופתה, דחופה
ומבהלת לדרכה, ולכן עבר גם בזה הקו דרך אלכסון, ועיננו תקבל עתה את האור
ממקום ששם אין כוכב ואין אור.

המחזה הזה נקוב בשם אברציון או נטית האור, כאמור
למעלה, ועוד מעט וראה הקורא, מה רב הערך ומה גדלה פרשת כל הדבר הנפלא
הזה.





ז. פרשת מחקרי בראדלי

כמשפט רב ההמצאות כן היה משפט ההמצאה הזאת, כי הלך החוקר
בראשונה לבקש אחרת וימצא אותה; בראדלי הלך לבקש תחבולות אשר נלאו התוכנים
לפניו למצוא אותן למען אשר יוכל על פיהן לדעת עד כמה ירחק מאתנו אחד
מכוכבי־שבת, ואף כי הבין למדי כי גם כוכב־שבת הכי קרוב אלינו על אחת שבע גם
הוא ירחק מעלינו רבוא רבבות פעמים יותר מאשר ירחק השמש, הנה בכל אלה דמה
בנפשו כי אם יתן בשמים עינו להביט על כוכב אחד אשר יבחר לו ויחזה בו משך
שנה תמימה מבלי הרף, אז יצלח חפצו בידו ומצא לו לדבר הזה. – הנה כי כן חשב
בראדלי למשפט כי בכוננו את קרן־החזות אשר לו אל מול פני כוכב אחד העומד הכן
בפאת המסלה אשר אותה עוברת האדמה בהקיפה את השמש. אז הלא ילך הכוכב הזה
במשך השנה להראות כהולך ומשנה את מקומו, והיה אם יהיה כדבר הזה, אז יעצר כח
לָמד על פיו את מרחק הכוכב ההוא מן האדמה; בראשונה חשב כי בעת אשר האדמה,
מדי עשותה את תקופתה, תעבור את פני הכוכב לימין, אז יסק הכוכב ממקומו
להראות כעולה מעט למעלה, ובשוב האדמה לתקופתה לעלות מעלה, או אז ינוע הכוכב
להֵראות כיורד למטה מעט, ובראדלי חשב למשפט כי במשך שנה תמימה שהאדמה מקפת
את השמש על תקופתה הגדולה, יצלח חפצו בידו לחזות – למראית עין – גם כעין
תקופה קטנה אשר יעשה הכוכב – לא בפעל כי אם למראית עין – מנגד, ואם יערוך
את ערך התקופה הגדולה שלאדמה אל הקטנה אשר עשה יעשה הכוכב, או אז תמצא ידו
לחשב את מרחק הכוכב מן האדמה. — אלה היו מחשבות בראדלי אשר חשב בראשונה
ואשר אדניהן הטבעו על אדני הדעת והאמת כפי שהורו אותן חכמי התכונה בימים
ההם, ואולם לא היו עוד בימים ההם כלי־מחזה וקרני־חזות חזקים וטובים כעתה,
והדברים אשר בקש בראדלי בעת ההיא, אותם מצא בימינו התוכן הגדול מאחיו
בעססעל, והמקרה חָשַׁךְ את ההמצאות ההן לעת אחרת.

בראדלי לא מצא את אשר בקש – כי לא עשה הכוכב גם למראית עין
את התנועה ואת התקופה כאשר חשב, ותחת הדבר הזה מצא נפלאות אחרות אשר לא שער
מעולם ולא עלו על לבו: בכל עת אשר תפנה האדמה ללכת על תקופתה בארח אחר,
יתראה הכוכב כמו יתנועע וכמו לא יעמוד הכן על מקומו, וכאשר הוסיף בראדלי
להתחקות על דבר המהלכים אשר בשמים בדיוק ובצמצום משך שנים רבות, כן מצא כי
לא יסוג הכוכב אחור בעבור האדמה על פניו, ותהי עוד להפך, כי יראה הכוכב כמו
יתנועע קדימה, והמחזות האלה נתנו חכמה בלבו למצוא שרש דבר אמת ולהציג בשער
משפט כי קו האור, גם בעברו את קרן־החזות וגם בעברו את עין הרואה, יראה
לעינינו כמו נטוי מני ארח, אחרי כי בהתנועעו לבוא אלינו תתנועע עמו גם
האדמה ושניהם ילכו יחדו? – אז בחנו החכמים את הדברים האלה וימצאו כי כאשר
פתר בראדלי כן הוא, והקו הנטוי היוצא מאת פני הכוכב יראנו את הכוכב במקום
אשר שם איננו, משפט אחד לכוכב של בראדלי ולכוכבים האחרים הקבועים ברקיע
השמים ואחרי כי חק נטית האור אחד הוא לכל כוכב וכוכב מכוכבי־שבת, אין
הבדל, אם קרוב ואם רחוק, אם גדול ואם קטן, לכן מצאו על נקלה את החשבון כי
במשך זעקונדע אחת יעבור הקו דרך ארבעים אלף מיל, והחשבון הזה מתוקן ואחד
הוא לכל המאורות אשר בשמים, הגדולים עם הקטנים, ומארבע כנפות השמים יבא
האור במרוצה אחת, וכל מרחבי הארץ לא יתיצבו בפניו7, ועוד מעט וראה הקורא, כי החק הזה לא תמול הוא עמנו, ולא שנה
האור את מרוצתו זה רבוא רבבות שנה, ככחו ומרוצתו אז וככחו ומרוצתו
עתה.





ח. שימת עין על דברים שאין להם שעור

לא ריק הדבר ממנו אם נאמר כי אך כאשר הצליח האדם לגלות את
חק מרוצת האור הצליח לקנות תחבולות וקני־מדה להבין ולהשיג על פיהם את משפט
הזמן ומשפט המרחב אשר אין להם שעור וסוף ותכלית הזעקונדע קטנה היא
מנשוא וארבעים אלף מיל גדולים הם מהכילם, ומי זה יעז אפוא לחבר את שניהם
בחוברת אם לא רעיון האדם כי עז? אמנם לא יפלא ממנו לדעת כי גם ״הפילוסופים"
אשר היו לעולמים בכל עת ובכל ארץ, לקחו להם גם הם את ״הזמן" ואת ״המרחב״
לשחק בם, ובשערות דקות תלו על פניהם הרים גבנונים, אכן לא כמחשבות
הפילוסופים ההם וסברותיהם אשר צברו חמרים חמרים בכרם אחד מחשבות החוקרים
בטבע, אשר דבריהם איתן המיוסדים כפעם בפעם על אדני
החקירות והדרישות, ומשפטיהם הם יתדות התקועות במקומות נאמנים, לא אותות ולא
סמני מספר הם נותנים לפניך, למען אשר יהיה בידך ענין לענות בו, כי אם דברים
אשר בעיניך תביט ולבבך יבינם, והם נתונים נתונים לך למען אשר תבחן ותנסה
אותם, ואתה תתייצב מחריש משתאה לפני הזעקונדע הקטנה ההיא אשר תבלע ארבעים
אלף מיל, ותהי בטנה קבורתם, ולא נודע כי באו אל קרבה, ובענוה צדק תשתחוה
לפניה – ואף גם זאת בהיות הטבע נתון לחוקרים לחפוש בו חפש מחֻפש ולמצוא כל
שרש וכל פשר דבר, אז באורם היה אור גם לפילוסופים ההם, כי יש אשר השמיעו
הפילוסופים אך השערות ודמיונות לבד, ויבאו אחריהם החוקרים בטבע ויאמינו את
דבריהם ויעמידו אותם על דיני תורה ועל חקות שמים וארץ אשר לא ימוטו עוד
בבוא רוח ובנשוב עליהם.

את אשר בקש בראדלי לשוא, אותה מצאו התוכנים אשר בימינו.
התוכן הגדול מאחיו בעססעל הצליח למד את אחד הכוכבים הקטנים אשר לא בערכו כי
רב מָשך עליו את עין התוכנים, כי אם בשנותו את מקומו כפעם בפעם לעין
ההוברים, והחשבונות המדוייקים והמצומצמים אשר עשה בעססעל על אדותיו, הם
הראו לדעת כי אמת נכון הדבר, הלוך ילך הכוכב הזה – למראית עין – על תקופתו
הקטנה מדי שנה בשנה לרגלי תנועת האדמה בהקיפה את השמש, ובהביאו חשבון מדויק
לדעת את מרחב התקופה ההיא, הוכיח על פיה כי ירחק הכוכב הזה מן השמש עד כדי
עשתי עשרה וחצי ביליאן מיל – הידעת הקורא, מה זה עשתי עשרה וחצי ביליאן
מיל? המרחק הזה נפלא הוא ממנו ומכח דמיוננו ובחושינו לא נוכל להכילו
ולהשיגו, ואך בזאת יבין אותו הקורא, באמרנו אליו כי אם תעבור מרכבת־קיטור
דרך 200 מיל ליום אז יחלפו מאה וששים מיליון שנים עד אשר תבוא
המרכבה הזאת אל הכוכב ההוא, ואך על פי מרוץ האור נוכל להבין מעט מזער מה
משפט המרחק הזה מן הכוכב ועד האדמה, באמרנו כי שמונה שנים ושמונה ירחים
יחלפו להם מיום צאת האור מאת פני הכוכב הזה ועד בואו אלינו. – גם התוכנים
המפארים שטרובע ואָרגעלאנדער ואחרים כמוהם, הצליחו לגלות כוכבים רחוקים
כאלה, וימדו את המרחק, וימצאו חשבונות כחשבונות בעססעל, וזה אשר הואילו
לחלוט, כי רחוקים כוכבי־שבת איש מאחיו מרחק רב מאד עד כי שנים אחרות
תעבורנה עד בוא אור הכוכב האחד אל השני.

אכן לו כדבר הזה כן הוא, כי עתה הנה תפקחנה עיני האדם
לחזות חזות חדשה בפני ״המרחב״ אשר אין לו שעור, וכן יהיה בעיניו גם הזמן
אשר תכלית אין לו, והיו לו למושגים חדשים. – נניח נא כי בדרך כלל רחוקים
כוכבי־שבת איש מאחיו כרחוק השמש מן הכוכב אשר חזה אותו בעססעל, ואז דעת
לנבון נקל כי בין עשרת כוכבים רחוקים כאלה אשר למראית עין קרובים הם יחרו –
נמצא את האחר הגבוה מעל גבוה אשר ירחק מאתנו פי עשרה מן העומד תחתיו אחרון
בשורה, ואם אור הכוכב של בעססעל ידרוש לדרכו יותר משמונה שנים ושמונה
ירחים, אז ידרוש לו הכוכב הגבוה הזה פי עשרה ברוחו, ואורו יגיע אלינו מיום
צאתו ממקורו ועד בואו אלינו זמן שמונים ושבע שנים. אבל החשבונות האלה
עוד לא תמו! כי יש אשר יראה החוזה בשמים, בהביטו על פי קרן־חזות חזקה וטובה
עד למאד, כוכבים עומדים בפנה אחת ומספרם יעלה למאות ולאלפים, וכל משכיל אל
דבר יבין כי בין מאות כוכבים כאלה, נמצא את האחד הגבוה מעל גבוה אשר ירחק
מאתנו פי מאה מן העומד תחתיו אחרון בשורה, ואם נביא חשבון נמצא כי אורו
ידרש לו זמן אלף שנים מיום צאתו ממקורו ועד בואו אלינו; הנה כי כן יש
אשר יראה התוכן אלפי כוכבים במקום אחד, ואם נביא חשבון נמצא כי ישנו ביניהם
אחד אשר אורו נוסע ובא אלינו זה עשרת אלפים שנה – – – והיה אם נשים עתה לב
אל חקי נטית האור ונחלוט כי משפט אחד לכוכב הזה הגבוה מעל גבוה ולכוכב
הקרוב אלינו ביתר שאת, במרוצת אור האחד כן מרוצת כל האורים הגדולים עם
הקטנים, מהירות אחת לכלם, או אז יראה הקורא כי לא דבר ריק הוא מאתנו והחק
הזה לא תמול הוא ושנותיו תעלינה עד לאלפים ואולי גם לרבבות, חק עולם
הוא בל ימוט, חק העומד נכון וקים כל השנים אשר עליהן אמרו אבותינו כי בימים
ההם היתה עוד הבריאה תהו ובהו והאדמה טרם חוללה.

כל אלה לא דמיונות הם אשר הרה אותם האדם בשכלו כי עז, כי אם דברים בנוים על מוסדות הקים חזקים בטבע.





ט. העבר והנצח

הן גבולות הצבנו לנו לבלתי נגוע בספרנו בדברים אשר המה
הנחות ודמיונות לבד ואך ידיעות אשר נדע ואשר עד תכליתן באנו הן תהיינה
מעזנו ובהן נחזיק, ואולם הפעם הזאת נעבור מעט את הגבול והלאה, למען אשר
נוכל לשאת משא באזני הקורא על דברים אשר יהיו תאוה לאזנים, הנה הם דברים על
אדות הזמן והמרחב בהתחברם להיות בחוברת אחת יחדו, ושמע הקורא ופחד ורחב
לבבו; ואנחנו בשומנו לפניו את החזון הזה, הננו יוצאים בעקבות חוקר גדל דע
אשר זה שנים אחדות הוציא אור בעיר ברעסלויא ספר כתוב ברב השכל ודעת, ואת
שמו העלים ממנו8. מי יתן ושב המחבר להביא מטעמים כאלה לקהל קוראיו!

וזה הדבר אשר יאמר: נודע ברבים המשפט כי יש אשר יבוא אלינו
כיום הזה אור מאת פני אחד הכוכבים, ובראותנו את האור הזה היום הנה כבר חדלו
המה מהיות זה אלפי שנים וכבר עברו ובטלו מן העולם, ולא נשאר זכר למו בלתי
אם האור הזה אשר הצטיד וילך בדרך הרחוקה זמן רב כזה, והאור הזה בבואו אלינו
יַראה אותנו דברים מדברים שונים אשר גם המה כבר גזו ואינם עוד בארץ החיים
–, והיה אם נניח כי בריאה יברא הטבע לתת עין לאדם אשר תעצר כח לחזות ולראות
על הכוכב הרחוק, נוסף על האור הנראה אליו, גם את כל צבאיו ואת כל הנעשה
עליו כי אז יראה האדם כיום הזה את כל המעשים שנעשו על פני הכוכב ההוא
זה שנים רבות, והמעשים שכבר חדלו שם מהיות, הם יֵראו אליו זה עתה; וכן
תהיה גם להפך, אם המצא תמצא נפש חיה על פני הכוכב הרחוק הזה והיא תעצר כח
להביט ולראות את אדמתנו ואת כל צבאיה ואת כל הנעשה על פניה, כי אז כיום הזה
דאה תראה העין הזאת אשר שם את כל המעשים שנעשו על אדמתנו בשכבר הימים, וכל
הדברים הנקובים אצלנו בשם ״עָבַר״ אותם תראה בתמונת ״הוֶה״. – נפש רואה
כזאת, אם מראש הירח תביט אלינו, תחזה מעשים שנעשו לפני זעקונדע אחת, ואם מן
השמש תביט תחזה מעשים שנעשו בקרבנו לפני שמונה רגעים; אכן נחשב נא למשפט כי
תביטו אלינו העין ההיא מעל פני כוכב אשר אורו ידרש לו זמן עשר שנים מיום
צאתו ממקורו אשר שם ועד הגיעו אלינו. ואז הנה תחזה עתה העין הזאת מעשים
שנעשו בקרבנו זה עשר שנים, ואנשים מקרבנו אשר מתו בתוכנו ואנחנו בעצם ידינו
קברנום, אותם יחזה עוד יושב הכוכב ההוא בהתהלכם בארץ החיים, לא יפקדו רע;
המרד הגדול שעשו בני צרפת בשנת 1789, או חזו יושבי הכוכב ההוא בשנת 1799;
הספר ״נס לגוים״ אשר אנחנו זכינו לראותו בצאתו באחד הימים אשר לשנת התרמ“ג
אותו יחזו יושבי הכוכב באחד הימים אשר לשנת התרנ”ג; אהובתי אסתר אשר מספר
שנותיה עולה כיום לתשע עשרה שנה, אותה יחזו עתה יושבי הכוכב בדמות נערה בת
תשע; ואתה הקורא, אשר אתה הוזה שוכב על מטתך הכבודה או על פני מרבדים,
וקורא את החלק השמיני מן הספר ״ידיעות הטבע״, אותך ואת הספר גם יחד יראו
אנשי הכוכב מקץ עשר שנים. – אבל הכוכב הזה איננו האחרון שבחבורה, ויש אשר
ירחקו כוכבים מן האדמה פי שלש מאות ברוחו, ושלש מאות שנה תעבורנה מיום צאת
האור מאת פניו ועד בואו אלינו, ושם הנה יראו עתה היושבים בו את כל המעשה
אשר נעשה בתוכנו זה שלש מאות שנה וגם את משיח השקר שבתי צבי הם רואים
עוד כיום הזה; על פני אחד הכוכבים הרחוק עוד יותר מאתנו, שם יראו עתה את
קאָלומבוס בבואו אל הארץ החדשה; על פני הכוכב הרחוק מאתנו עוד יותר, שם
יראו עוד כיום הזה את רבנו הגדול ר' גרשון מאור הגולה בהחרימו את כל האיש
הלוקח לו שתים נשים; ויש כוכב רחוק ושם יראו עתה את מחמד נביא
המושלמנים, ואת תורתו ואת נשיו אשר שם בגן העדן; ויש כוכב אשר שם יראו עתה
את טיטוס הרשע ״תענוג לבני אדם״ בהחריבו את בית קדשנו, ויש אשר יראו עתה את
משה בבקעו את הים והמים חומה להם מימינם ומשמאלם, ויש אשר יראו עוד כיום
הזה את אברהם ואת בריתו בין הבתרים ואת שרה על יד ימינו. – אכן אין קץ
למעשה אשר היה ואין תכלית לנצח נצחים המרחב הוא אין סוף והזמן הוא לעולמי
עולמים חודר ועולה עד לעולמים אין מספר ועד כוכבים אשר אין להם קץ –
העבר הוא הנצח!

הרעיונות והדמיונות האלה במספר ידיעות הטבע לא יתחשבו, ואך
חונים הם על דגלן ואנחנו הנה העברנו אותם לעין הקורא אך רק למען עורר את
התאוה בלבו, עד שיחפוץ ועד שיתרגל בעבודה הזאת לחקור חקר ולעמיק שאלה; אפס
לא נרבה בזה מלים ללא הועיל ולא נרחיק חק, כי נשוב אל רבצנו אשר עזבנו כמעט
קט ואל הלמודים אשר עזבנו רגע.





י. השקפה

הידיעות אשר אספנו בחפנינו בדבר כוככי־שבת הקבועים ברקיע,
מעט ודלות הן ולא נדע כל דיוק וכל צמצום למרחקיהם ולמקומותם, תחת אשר יתר
שאת ויתר עז לנו לדעת לחשב בדיוק ובצמצום את מרחק צבאות השמש ואת המרחב אשר
בין איש לאחיו, וכיום הזה נדע את המרחב אשר בין כוכב אחד לרעהו יותר מאשר
נדע את המרחק אשר בין וויען וברלין. ויען כי ידוע ידענו גם את האור ואת דבר
מרוצתו הקלה, לכן יש לאל ידנו לחשב כפעם בפעם את משך העת מרגע צאת האור
ממקורו הראשון אשר ממעל לנו ועד בואו אלינו.

בין כל צבאות השמש נמצא אך את השמש לבדו אשר אורו אתו
ובכחו ובעצם ידו יעשה את כל החיל, תחת אשר המזרים האחרים והלבנות, קרנים
להם אך מידי השמש ואך באורו גם להם אור, ואם לא יאיר אותם השמש אז ימש
עליהם חשך; והיה בראותנו את אחד הכוכבים המשוטטים ברקיע השמים או אחת
הלבנות ונגה אור להן, אז נדע כי לא להם האור כי אם לשמש ומידו זה להם
בהפיצו את קויו אל כל עבר ואל כל פנה ויהי אור גם במושבותם; ובהיות עתה עם
לבבנו לבקש חשבון לדעת מתי יצא האור ממקורו, אז עלינו לדעת בראשונה את משך
העת הדרושה לאור מרגע צאתו מאת פני השמש ועד בואו אל הכוכב, ואחרי כן נביא
גם את חשבון העת הדרושה לאור מרגע צאתו את פני הכוכב ועד בואו אלינו, והיה
החשבון תמים. אור השמש ידרוש לדרכו זמן שמונת רגעים, ואחרי כי כל המאורות
ברקיע השמים אשר עיננו תעצר כח לראותם, מן השמש הם חן דעת לנבון נקל כי המה
למצער בני שמונת רגעים הם ואין אור צעיר מהם לרגעים; ואולם לא כן צבאות
הכוכבים המשוטטים האחרים, כי ישונו רגעות אורם לפי מרחקיהם, וכל קורא נבון
יוכל לנסות דבר למען דעת אם בְהִשָּׁנות זמן הליכות האור ישונה גם טבעו לפי
מרחקו ואם לא, והיה בהיות החשבון בידו מדויק, ימצא כי כל תמורה וכל שנוי לא
יהיו לאור ולתכונתו.

הכי קרוב אל השמש מן המזרות הוא הכוכב מערקור, והוא ירחק
מן השמש 767 מיליאָן מיל, והאור בצאתו מאת פני השמש ועד בואו אל מערקור
ידרש לו כשלשה רגעים ושתים עשרה זעקונדות, והיה אם יראה התוכן את מערקור
מעבר השני להשמש והוא ירחק אז מן האדמה עד המקום שידו מגעת, או אז יעבור
לאורו זמן חמשה עשר רגעים עד בואו אלינו. הכוכב נגה ישלח אלינו את קוי האור
אשר קבל מן השמש, והם בבואם אלינו יהיו בני עשרים רגעים ושנים. – הירח, אשר
אך 50,000 מיל ירחק מן האדמה, הוא יעצר כח לשלוח אלינו את אורו במרוצה קלה
למאד, בכדי ¼1 זעקונדע לבד, ואך יען כי נטל עליו גם הוא להתלבש בטלית שאינה
שלו ולקבל שפעת אורו מן השמש, לכן גם אורו בהגיעו אלינו, עברו עליו יותר
משמונה רגעים ( == שמונה רגעים לחשבון מרוצת אור השמש, וזעקונדע אחת ורבע
לחשבון עצמו). אכן לפעמים יהיה להירח אור צח יקרות, הוא האור הנראה לעינינו
בלילה בהתחדש החדש, בעת אשר יֵראה הירח בפאתי מערב בדמות חרמש דק וקטן,
ופניו הנעלמים מעין השמש ילבשו אור לבן וצח; האור הזה לא מקרב הירח הוא בא,
וגם השמש לא נְתָנוֹ לו מיד ליד, כי אם לנו הוא ומעל פני אדמתנו לֻקח, כי
בהתחדש החדש לעינינו, אז יעמור הירח בין השמש ובין האדמה במקום אשר יפנה
אליה את פניו החשכים, תחת אשר האדמה המאירה מן השמש, מְפְנָה אליו בהדר
יפעת אורה, והיה בהיות חצי החדש והלילה יאיר לנו שבעתים, אז יהיה אור גם על
פני הירח בלילה, כי מידי האדמה קרנים לו, ואנחנו הנה נראה לפעמים את אור
הירח בהיותו צח ולבן, אחרי כי ראה נראה אותו בזמן שהאדמה תאיר לנו והיא
תופע נהרה גם עליו, ולפי הדברים האלה הלא אך השב ישיב הירח לנו את קוי האור
אשר השאיל משכנתו האדמה, ויען כי גם האדמה לא מבית גנזיה לקחה לה את הסגלה
ההיא ואך מיד השמש היא לה, לכן נמצא כי הלך האור דרך עקלקלות אחת הנה ואחת
הנה: במשך שמונה רגעים בא מן השמש אל האדמה במשך זעקונדע אחת הלך מן האדמה
אל הירח ובמשך הזעקונדע השנית שב על עקביו וירד מן הירח אל האדמה, ועד נגעו
אל עינינו עלה וירד בלולים אחת הנה ואחת הנה. – אור הכוכב מאדים בבואו
אלינו הוא בן 33 רגעים; הכוכבים הקטנים המשוטטים ממעל לנו סביב לשמש, בין
מאדים ובין צדק, שונים בהליכות אורם לפי המרחק אשר בינינו ובין איש איש מהם
ויש אשר אחד המאורים האלה בבואו אלינו הוא בן חמשים רגעים. – הכוכב צדק
בזמן שהוא קרוב אלינו עד המקום שידו מגעת, ישלח אלינו את אורו במשך שעה אחת
ושמונה עשרה רגעים מרגע אשר יעזוב האור הזה את פני השמש ועד בואו אלינו
ובהיות צדק רחוק ממנו עד המקום שידו מגעת, אז יאחר האור לבוא בכדי 16
רגעים, למעלה, ומרגע צאתו את פני השמש ועד בואו אלינו, יחלפו שעה אחת
ושלשים וארבעה רגעים. – אור הכוכב שבתאי יבוא אלינו במשך שתי שעות וחצי
מרגע עזבו את פני השמש; אור הכוכב אוראנוס, מרגע עזבו את פני השמש ועד בואו
אליו, וממנו אלינו, ידרש לו זמן שש שעות; אור הכוכב נעפטון (הוא הכוכב הכי
רחוק מאתנו בין יתר כוכבי־לכת), בבואו אלינו ובנגעו אל עינינו הוא בן תשע
שעות.

אלה המה משפטי האורים הגדולים עם הקטנים הבאים אלינו מאת
פני השמש וצבאותיו ורגעותיהם ושעותיהם שונות מאד, תחת אשר זמן הליכותיהם
ומרוצתם אחד הוא לכלם –ארבעים אלף מיל לזעקונדע אחת – והיה אם ישים הקורא
אל לב כי החק הזה נאמן הוא בכל בית הטבע ובכל העולמות אשר אין מספר להם
ובכל מרחבי השמים אשר אין להם קץ שם ידו מושלת ואת תפקידו לא יחטיא, או אז
יראה ויבין למדי, כי לא היה כחק הזה לפניו ואחריו לא יהיה, להיות חק מושל
בכל מרחבי הטבע ונאמן בכל עת ובכל זמן, ולבבו יגיד לו כי יש נסבה אחת
לכל הדברים האלה. – אמנם אך נסבה אחת תראה עיננו בממשלות האור ובהליכותיו,
ועל פי הדבר הזה נדע להלוך נגד תורת האור למען דעת את תכונתו ואת כל
משפטיו; וגם אנחנו עוד נשוב נדבר בם ונעביר אותם לפני הקורא, למען דעת את
החקים והמשפטים האלה אשר בהם יתפאר האדם וחי לעולם!










חוקרי־האדמה החדשים עזבו את השיטה הזאת אשר הקים
המבאלדט בדבר הארצות אשר לבטן האדמה, ושיטה אחרת לא הקימו עוד גם הם,
ולכן גם אנחנו לא חדלנו עוד מהביא את דעת הומבאלדט עד אשר יחבררו
ויתלבנו הדברים, והנבון יקנה תחבולות חדשות.  ↩



פה מקוםאתנו להזכיר בשם את אשר מצא המהנדס הצרפתי
הגדול דעלאנא, אם כי עד היום לא התבררו ולא התלבנו עוד הדברים למדי: כי
הואיל דעלאנא להראות כי במשך אלפים שנה פגרה האדמה בהקפתה, וההבדל אשר
בין מדת היום בימינו ובין מדת היום לפני אלפים שנה עולה על
1/50,000 זעקונדע; ואולם שרש הדבר הזה איננו יען כי הגדיל חמר
האדמה את מדתו, כי אם באשר החסיר הירח את פעולותיו אשר יפעל בפני האדמה
כמעט, כאשר הוכיח דעלאנא, ועוד חזון למועד כי נעביר לעין הקורא את כל
הדברים האלה.  ↩



עיין הידיעות הטבע" חלק ג' צד 14.  ↩



כיום הזה גלו החוקרים חדשות רבות ונצורות בדבר
כוכבי־השבט ושעותיהם ומהלכיהם, ובחלק העשרים בספרנו נשוב לדבר בם באר
היטב.  ↩



ידיעות חדשות ונכבדות אספו החוקרים בידיהם על אודות  המחזות האלה, ובאחד החלקים הבאים נשוב לדבר בם.  ↩



זאת התורה יזכור הקורא אשר קרא את החלק  השלישי.  ↩



בימים האחרונים מצאו החוקרים חדשות רבות ונצורות אשר
יראו מפורש לעין כל כי החק הזה חק כללי הוא, ועל פי תחבולות נפלאות
הצליחו להראות כי גם כל שלהבת אש אשר פה אתנו בארץ תשמור את החק הזה,
ומרוצתהכמרוצת אור השמש וצבאיה, לא שונה דבר, ואנחנו עוד נשוב נדבר בכל
אלה בחלק י"ז מספרנו.  ↩



שם הקונטרס הוא: Der Mensch une die Steren,
von X. I. Z, Breslau 1846 (האדם והכוכבים מאת אלמוני,  ברעסלויא 1846).  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/36942