נַחוּם סוֹקוֹלוֹב



	
	נַחוּם סוֹקוֹלוֹב
	







לא במקצוע זה או אַחר יוכּר פּעלו ויוחש כּחו של נחום
סוקולוב. רבּים הם המקצועות אשר בּהם נתנסה והצליח ורבּות הן אומנויות־הרוח
אשר בּהן שלח ידו – והעלה שלל. הוא – אישיות מקובּצת ומרהיבה בּעשרה.
רבּת־גוונים ורבּת־צבעים, ספגנית ומתרשמת, מעופפת על פּני ימים וארצות
ומפזרת את חילה בּין שדרות־עם שונות וקיבּוצי־חברה רבים. הוא – אזרח־עולם
ובן התּרבּות האנושית המקיפה. ובעברית יקרא: איש־האשכּולות.

הוא עבר ארצות רבּות וראָה אנשים בּמספּר עצום, עמים
והמונים מכּל המינים. ורחבות גיאוגראפית זו, עם שלל צבעיה, השפּיעה
לאין־שיעור על היקפו ותפיסתו בּעבודתו הספרותית, העתּונאית
והציבּורית.

כּאָרכּם ורחבּם של שטחי הארץ אשר עבר, כּן אָרכּו ורחבּו
של השטח הספרותי המשתּרע על פּני אַלפי מאמריו ומסותיו, נאומיו ושיחותיו.
ואם ישאַל איש זר ורחוק שאלה פשוטה: מה ומי הוא נחום סוקולוב שלכם? תּהי
התּשובה לא־קלה ולא־קצרה:

נחום סוקולוב הוא –

סופר ועתּונאי.

פיליטוניסטן ומספּר (ובחצאי־עיגול: גם משורר, בּפרוזה ובחרוזים).

בּלשן ומתרגם.

מונוגראף והיסטוריון.

עורך ומוציא־לאור.

עסקן ציבּורי ומדינאי.

נואם ותייר.

ועל הכּל הוא כותב בּרחבות נאה ובידיעה רבּה, בּשפע לשוני
ובהנאָה עמוקה. כּבן־בּית שכל השבילים נהירים לו וכל השערים פּתוחים לפניו.
קיצורו של דבר: ווירטואוז ספרותי.

בּזכות כּל הסגולות היקרות האלה נחרתה האישיות הזאת,
הכּוללת והמגוונת, בּדמיון־העם; ובחיי־התּרבּות־והספרות שלנו הוא תפס קודם,
ותופס עתּה, מקום מיוחד. לבני הדור הקודם היה אישיות אגדית־כּמעט. בּו ראו
משכּילי ישראל את המושלם היהודי, המתייצב לפני שרים והיודע שבעים לשון,
הבּא בסוד־העולם והחודר למכמני־חכמה, את האיש היהודי שהוא משכמו ומעלה גבוה
מכּל העם.

הוא הושם והיה “הצופה לבית ישראל”, העומד על המצפּה, על
הגובה, ומשקיף על העולם ומספּר עליו לאחיו, מראה להם את הנעשה, מבאר להם את
המתרחש ומסיר למענם את הלוט מעל דברים סתומים ונפלאים. את “דברי־הימים” ואת
הליכות־העמים הגיד לעצמו וה“אורח לשבּת” היה אורח טוב ורצוי לאחיו, כּי
ממנו למדו ומדבריו נהנו אלפים ורבבות – אָבות ובנים. הוא ידע את סוד
ההשפּעה על הקהל ואת רז החדירה אל תּוך העם – מבּלי כתוב בּלשון־ההמונים
ומבּלי רדת למושגיהם הם. מבּחינה זו בלבד ראוי היה שיקרא בתואַר־הכּבוד
“מורה־העם”. רבּים היו שומעיו ותלמידיו; ומחיצת־הכּבוד, בּין המורה
והתּלמיד, בּין הסופר והקורא, מעולם לא נהרסה בממלכתּו.

בּכל מה שכּתב ובכל מה שפּעל היה מאותה אצילות־הרוח, שגם
חלק־הגאווה הדרוש לא נגרע ממנה חלילה. אורח־חיים של תּרבּות הוא אורח־החיים
של סוקולוב.

אחד השומרים הנאמנים בּדרכּו זו היתה – השכליות. הוא נזהר
מפּני הרגשנות, זו השוטפת את הלב וכובשת את האָדם. בּקרירות ובהתאַפּקות,
בּישוב־דעת ובשיקול־דעה הוא מסתּכּל בּהופעות, רואה וחוקר את ה“אישים” שהוא
פוגש בּדרכּו, לומד לדעת ולהבין את סוד התּרכּובת הסוציאולוגית של החיים,
מבקר תּערוכות ומעריך את יצירות האמנות, עובר מארץ לארץ ורואה מראות־חיים –
ובאופן כּזה, כּפי שהוא מקבּל, הוא גם נותן את הדברים – הרשמים והרעיונות,
ההנחות והמסקנות – לקורא ולשומע.

הוא איננו איש בּעל מקצוע אחד, סופר בּעל כּשרון אחד,
הנכנע לו, הנשמע לו. חלילה. הוא – בּעל מקצועות רבּים ובעל כּשרונות שונים.
כּי אם יהיה מן הנכנעים והנשמעים – אָנה יבוא? הלא לקרעים ישסעוהו המראות
והחזיונות, הכּשרונות והשאיפות. לפיכך הוא מתאַמץ לשלוט עליהם ולהיות אָדון
להם. כּשם שהוא יודע להתנהג בזהירות ובטוב־טעם ובהשכּל עם הקוראים והשומעים
– אלה הגורמים מבּחוץ – כּן הוא יודע להתנהג, בּאותן מידות עצמן, עם
נטיות־לבבו ועם כּשרונותיו – אלה הגורמים מבּפנים. כּמה וכמה דרכי־ביטוי יש
לו – ובכולם ישתּמש בּחפץ ובדעת1.

חביב עליו ביותר ומוצלח בּיותר הוא תיאור ה“אישים” שלו.
האיש רואה את האישים, ובגילוי קויהם היסודיים הוא רואה את
גילוי־הכּח־והיופי של החיים, של נזר־היצירה; את קסם־האָדם.

בּ“אישים” שלו מלוכּדים כּמה וכמה יסודות־ספרות. שם תּמצא
את דרך־התּיאור ואת נוסח־הציור, את נעימת־השיר ואת רוח־הספּור, מצב־נפש של
זכרונות וניתּוח פסיכולוגי. את רחבות השיחה הנאה ומנוחת־הנפש של מי שראָה
הרבּה והבין את שראָה.

זוהי מנוגראפיה ספּורית, כאראקטריסטיקה נושמת־חיים, שבּתקופתנו זו עלה ערכּה עד מאד ובבּאות – יעלה ויגדל עוד יותר.

בּציירו את אחד ה“אישים” אין הוא מצטמצם ומתכּווץ בּפינה
אַחת, בּקרן־נפש אַחת, אלא הוא משקיף על כּל סביביו. הוא מצייר את התּמונה
ועושה גם את המסגרת. ולא רק זה. אגב שיחה ואגב תּיאור הוא מעלה לפני עינינו
דמויות אחרות, שאינן נוגעות לכאורה בענין, אבל לבסוף הן מצטרפות אל הדמות
המרכּזית ומבליטות את אורה, את אָפיה, את יפיה. חכמת־חיים מסתּננת ונוטפת
אַט־אַט מבּין העמודים. פּרק־חיים מתגבּש ומזהיר פּתאום. סביבה קמה וחיה
לנגד עינינו. נוסח־תּרבּות וסגנון־חיים מצטיירים בּבהירות ושובים את העין
והלב. דומה הדבר כּאילו אָמן חכם, שראָה הרבּה וספג הרבּה, יושב לפניך
ומגולל יריעה אַחר יריעה, מראה לך תּמונה אַחר תּמונה, ציור בּתוך ציור –
ורקמת החיים מתעשרת בּצבעים ובמראות; נוף קם וחי ובמרכּזו – איש, אישיות.
והכּל מרהיב עין.

לא פעם יש לך החשד, שהאיש המצויר הוא באמת פּחות־מעניין
מכּפי שהוא מתגלה מעל עמודי ה“אישים” של סוקולוב. ואם חשד זה הולך ומתבּצר
– הרי לך האות, כּי קסם האיש המצייר הוא שנכנס באיש המצוייר
והעשירו ועשהו רוטט, חי, רב־גוונים ושופע־צבעים.

כּך יוצר האיש סוקולוב את ה“אישים” החביבים עליו.

ומן האישים היחידים – להופעות הבּאות בּזו אַחר זו, דחופות ומבוהלות; לעתּונות החיה.

סוקולוב הוא העתּונאי Par excellence. ואת אשר עשה לעתּונותנו אין להעריך כּמו. הוא הרים את ערכּה
הפּנימי, העשירה ביסודות חדשים, נתן לה “גישה” ישרה לחיים ועשה אותה לאחד
מכּחות־ההשפּעה החיוניים בחיינו. הוא הרחיב גבולותיה ועשה אותה שותּפת
לעולם. בּמקום הפּוליטיקה של בּית־המדרש הכניס והאיר את יסודות הפּוליטיקה
המעשית, הפּועלת. לאַנשי־העיירה הבקיע דרך – אל העולם הגדול
וחליפותיו.

ואם נעבור עתּה, לאַחר השינויים והמהפּכות בּעולם, על אַלפי מאמריו – תּחלוף לנגד עינינו, כּבראינוע2,
ההיסטוריה של יום־אתמול, אשר הוותה את תּקופתנו אָנו. מה שהיה אַקטואַלי,
חי ובוער לפני עשרים, שלשים וארבּעים שנה השתּקף בּ“דברי־הימים”
שלו.

הוא כתב את תּולדות ימינו – יום־יום, שבוע־שבוע.

ההיסטוריון מפעם אותו ומפּעם לפעם יעזוב את תּולדות היום
ויפנה לתולדות־האתמול. הנה הוא כותב את תּולדות הציונות והנה הוא נכנס
לזמנו של שפּינוזה ונותן לנו מדרש בּפילוסופיה ובקורות העתּים – “בּרוך
שפּינוזה וזמנו”.

ומן ההיסטוריה – אל המחקר הסוציאולוגי, ה“אני הקיבּוצי”,
שנכתּב בּאַמריקה בּעת נדודיו פה בּעניני “קרן היסוד”. פּרקים־פּרקים ניתּן
ספר זה ב“הדואַר” – והתּפיסה הרחבה עם החדירה לעצם השאלה, הבּנין
האַרכיטקטוני עם הלשון הססגונית העידו פעם יתרה על מעין־החיים המפכּה בנחום
סוקולוב ועל העושר שהוא מוכשר ועתיד עוד לתת.

אבל בּינתּים היה צריך לבקר עוד עיר ועוד עיירה, להשיג עוד
תּרומה, או הבטחת־תּרומה, לבניין ארץ־ישראל, כּדי שלא תפּסק שם, חלילה,
העבודה. ומיד לאַחר זה היה צריך ללכת לועידה הציונית האַמריקאית ומשם –
לקונגרס הציוני ולאספת־היסוד של הסוכנות היהודית. ובלונדון חכּתה עבודה
רבּה, ובירושלים כּבר התכּוננו לבוא ימי־הדמים, ימי־האופל. ואַחריהם – ימי
המבוכה, ימי הכּאב. אַך הוא תמיד בּמקומו, על המשמר. מנוחת־הנפש שלו
מרגיעה. נסיון חייו הוא נעשה נסיון חיינו אָנו. גם פּה הוא מחניק את
רגשנותו ומרים את לפּיד השכליות. את חכמת־נסיונו קנה בתוך החיים וממנה הוא
מאציל על חבריו. אַל תּתייאשו ואַל תּבּהלו! כּבר היה הדבר לעולמים – ואָנו
עברנו על גלים רבּים ועוד נעבור.

אפשר שהחוף נראה לנו רחוק – אבל הוא ישנו ומי שעין לו ודמיון לו יראהו גם מרחוק, ישורנו ולא־עתּה.

לחיות צריך על כּל פּנים, לפעול צריך בּכל אופן וליצור
צריך – על אַף כּל המכשולים. כּך הוא האיש היחיד וכך גם ה“אני
הקיבּוצי”.

והיו בטוחים: כּל ימי חייו יהיה סוקולוב עובד, כּותב,
נוסע, נואם. בּקיצור: ממלא את שליחויותיו – לשם העם, לשם האָרץ. הוא לא
יפסיק. הוא לא ייעף. את זאת נדע.

אבל דבר אחד, נוסף על זה, יש את נפשי לדעת:

איזה ספר חדש כּותב עתּה נחום סוקולוב?










דברים אלה שאָמר סוקולוב על פרישמאן (ב“התקופה” 16)  אופיים מאד וראויים להרשם פּה – בשעה שידובר על סוקולוב עצמו:

“נוסח שגור הוא בפי המבקרים, לאמר על מי שעבד בהרבה
מקצועות: אלמלי לא היה זה מתפּזר ומפזר את ניצוצי כשרונו לכל צד
ומתפּרד ומתפּוצץ לרסיסים, אילו עמד על עמדו וכוון ורכז את כל עבודתו
בתחום אחד בלבד, אזי היה לגאון נערץ ולחד בדרא; ואפשר שיאמר האומר גם
על פרישמאן, שהצמצום היה יפה לו ושיכול היה להיות למשורר גדול, אילו
קבע את מושבו על הר־הזמרה בלי רדת ממנו. יודע אני את הפּזמון; אבל האמן
לא אאמין בו. מי שנוצר בשביל מקצוע אחד, מצמצם את עצמו במקצוע אחד, ומי
שנוצר לעבודה יותר רחבה ומקפת, אילו היו סוגרים אותו בתחום מוגבל, היו
ממעיטים דמותו. מיעוט־הצדדים, או ריבוי־הצדדים, בנפשו של אָמן, או
סופר, איננו דבר של מקרה והזדמנות, אלא דבר שבטבע”.  ↩



במקור נדפס “בּבראינוע”. הערת פב"י  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40627