שְׁמוּאֵל יוֹסֵף עַגְנוֹן



	
	שְׁמוּאֵל יוֹסֵף עַגְנוֹן
	



המספּר והספּור

בּיצירתו של ש.י. עגנון הגיעה מלאכת הספּור העברי למדרגה
גבוהה מאד. הוא מצא את סוד האַחדות המבורכת של התּוכן והצורה, של הריתּמוס
והסגנון, של היופי הפּנימי והחן החיצוני. הוא הגיע לנקודה היהודית שבּאמנות
הספּור והתּיאור, למקור הנשמה היהודית ובפשטות נפלאָה וענווה נוגעת עד הלב
גילה לנו יופי יהודי רב בּמידה שלא פללנו לה.

הוא מצא את מה שרבּים בּקשו ולא מצאו: את השלמות הספּורית והתּום העממי.

הוא כותב כּאחד חסיד, כּאחד צדיק. הספּור העממי הרך והמלא
אהבה, השופע בּטחון וחנינה, המטיף עלינו טפּין־טפּין של אמונה ושל הכנעת־לב
– מצא בעגנון את תּיקונו השלם. ודוקא בדורנו זה, דור תּהפּוכות והפכות, יש
לצורה ספּורית זו כּח מיוחד, כּמעט מרפּא. פּה, בּעולמו של עגנון, אָנו
נחים מעמלנו, שוכחים את סבלנו ושבים למקור האמונה, לחיי התּום והטוהר של
אבותינו.

פּשטות זו וצדקות זו, שבּהן מצטיין סגנונו העממי־חסידי,
הטעו כמה מאתּנו לחשוב, שרק קסם־סגנון לפנינו, שלהטי־אָמן הם, הבּאים לנסוך
עלינו כּשפים. ויש שקראו לו לעגנון “המסגנן הגדול”.

אבל מי שנכנס לעולמו ונשבּה לקסמו, יודע ומרגיש, שלא
קסם־סגנון הוא, אלא קסם אַחר, יותר גדול ויותר עמוק. הסגנון החסוד שלו
אָמנם נפלא ומקסים, אבל כּחו לא בו עצמו, אלא בּפנים, בּעצם הראייה, בעצם
החיים המפכּים בּמעמקי הספּורים והמהווים את הסגנון.

לא סגנון־ספרות הוא אלא סגנון־חיים.

בּו משתּקפת ומתגבּשת נשמת־העם וחייו. בּו מזהיר לפנינו
ההומור הרך והסולח של האָמן אשר דבק בּגבּוריו ונעשה לחלק מהם – ויחדיו הם
חיים וסובלים, מאמינים ומקווים, מתפּללים ולומדים. ורק כּופרים בּעיקר־האמת
של היצירה יכולים לחשוד סופר חסיד כּעגנון בּסגנוניות לשם סגנוניות. כּי
אלמלי לא היתה בו עצמו מאותה תמימות קדושה שיש בּגבּוריו, לא היה יכול
בּשום אופן “לחקות” את אופן מחשבותיהם, חוויותיהם ודבּוריהם בּשלמות
תמציתית כּזו. על כּל פּנים – לא תמיד. ואם ימצא מי שיעמוד על דעתּו ויאמר,
שעגנון אמנם מתחפּש ומשחק את תּפקיד המספר המתּמם, המדבּר והפּועל
כּגבּוריו – הרי יודה בּעצם הוכחתו העקשנית, שעגנון אָמן גדול.

הרי שבּין כּה ובין כּה תּהיה המסקנה אחת.

אולם מי שמתעמק בּדרכי יצירתו של עגנון, סופו להווכח שגדלותו אינה בחיקוי, כּי אם בּדבקות שלו במקורות העם.

הוא לעצמו – אחד מן העם, תּם וישר, בּעל בּטחון ובעל
אמונה, כּגבּורו הנפלא ר' יודיל מבּראד; וכשהוא מתאר את החיים האלה והאישים
הפּועלים, או הנפעלים, שבּהם – את חיי עצמו יתאר, את שירת־נפשו
ישיר.

כּי כלום יתואר בּאמת ובמציאות איש תמים כּר' יודיל?

הרי עגנון עצמו מעיד עליו, ש“בּין אלף תּמימים אי־אַתּה
מוצא תמים כּמותו”. אלא הוא – סמל, הוא דמות הטוב והיפה, אשר אותם יבקש
האָמן ולפיכך העניק לו מכּל קסם־דמיונו, מכּל תּמצית־שאיפתו. בּו נתן את
הטיפּוס האידיאלי המבוקש. בּו רכז אל כּל קרני־הזוהר של שמשו.

אבל פּה לא על ר' יודיל ידובּר עדיין, כּי אם על ר' עגנון ודרכּו בּספּור.

וזה – כּולו יהודי.

אין בּו אַף זכר לדרכי־הספּור של אומות־העולם, שבּתוכן אָנו חיים ובדרכיהן אָנו הולכים.

מבּחינה זו הגיע לחירות, כּמעט אָמרתּי לגאולה פנימית
כּזו, שלא זכה לה שום מספּר עברי בּימינו. הוא ירד לעמקי ההרגשה היהודית,
הוא חתר והגיע לתפיסה היהודית המהותית – ובכחן החזיר את הספּור העברי העממי
למקורו.

אמצעי ספּור וציור, שחשבנום למתים, קמו לתחיה בּיצירת
עגנון – ובעזרתם יצק מטבּעות עבריות רבּות־משקל ויקרות־ערך. ופסוקי־תורה עם
אמרות חז"ל, שהם נראים כּזרים ובלתּי־אמנותיים בּספור עברי מודרני,
משתּבּצים בּהתאָמה נפלאָה ובחדווה רבּה בּספּוריו של עגנון. ודברי המוסר,
שהיו נראים במקום אַחר כּמפריעי ההארמוניה האמנותית, מזהירים פּה בּחן
מיוחד. ופסוקים אלה הזרועים למאות על פני דפּי ספּוריו (עם מראי־המקומות
בּצדם' דבר בּלתּי־מצוי בספּורים) לא רק אין בּהם טעם לפגם, כּי אם
בּרובּם, אם לא כולם, הם מחזקים את הרושם ומבליטים את האופי של המסופּר
והמתואָר. וכשהוא מוסיף עליהם מצדו: “בּרם מה נאמנו אמרות המדרש”, או “והנה
מבואָר בּזוהר”, או “לקיים מה שנאמר” וכדומה – הרי אָנו מרגישים נאמנה,
שדברים אלה אינם בּאים רק לייפּות את הספּור, כּי אם הם נובעים מתּוך דרך
הספּור, שהוא בבואָה לדרך־החיים והשקפת־העולם של הגבּורים והאָמן כּאחד.

וכן השמות של הספּורים ובני השמות של הפּרקים. כּולם –
יהודיים בּתכלית. כּרך ראשון ושני – הכנסת כּלה, הראשון: “שידוכין” והשני
“נשואין”. ובתור מפתּח לשם הכּללי יוסיף: “נפלאות החסיד ר' יודיל מבּראד
וג' בּנותיו הצנועות ופרשת גדולת אַחינו בני ישראל יושבי מדינת
הקיר”ה".

והשמות ובני־השמות מספר א' אַף הם אופיים לדברים: איש
חסיד היה. חכמת נשים. פּתשגן הכּתב. נלינה בּכּפרים. תּולדות אדם. נס גדול
היה שם. תּמימי דרך. מפּחד בּלילות. מסובּין. תּכלית הימים. מפּני מה רצה
ר' יודיל לחזור בּאמצע הדרך ולמה לא חזר? סוכּת שלום. נכבּדות מדובּר בּו.

מספר בּ' – צדיק מצרה נחלץ ותבוא צרה אַחרת. אשה
מספּרת עם בּעלה. עולם ומלואו. שיחות מני קדם. אם על בּנות. לחם לאכול ובגד
ללבּוש. התּאנה חנטה פגיה. עשיר ורש נפגשו. הנותן לשכוי בינה. בּתולה
נישאת. שירת האותיות או זו תורה וזו שכרה.

ובכרך ג' “מאז ומעתּה” – קדמו לספּור “והיה העקוב
למישור” דברים אלה: “מעשה באָדם אחד ושמו מנשה חיים מיושבי ק”ק בּוצץ יע“א
שירד מנכסיו והעניות ר”ל העבירתו על דעת קונו והטיל פּגם בּישראל והיה נזוף
ודחוף ומטולטל ולא קיפּח חיי אחרים וזכה לשם ולשארית (מבוָאר בּפנים הספר
בּאריכות. ועליו ועל כּיוצא בו הכּתוב אומר ואָז ירצו את עוונם ופירשו ז"ל
וכפּרו על עוונם בּיסוריהם. חבּרו והעלו על הכּתב ש.י. עגנון)".

ורק בכרך ד', שבּו באו דברים “מודרניים”, לא רבו אלה ביותר1.

נוסף על אלה יש והוא מתחיל חורז בּאמצע הספּור – חרוזים
פּנימיים בּשורות – פּרוזה וגם שירים מנוקדים – ודברים אלה, אַף כּי יש
בּהם משהו מן הסלסול והנוי לשם נוי אַף הם מתקבּלים
בּנחת ובחבּה כּחלקים אורגאניים של הספּור. והם גם משלימים את התּמונה
ומגדילים את הרושם.

עוד קו אחד יש לציין בּדרך ספּורו של עגנון, בּיחוד בּספּורי ההווי שלו.

הוא נותן ספּור בּתוך ספּור ומעשה בתוך מעשה. כּל פּעם
שמזדמן אָדם חדש בּספּור מניח לו עגנון לגבּור הראשי ונותן לו לחדש לספּר
ספּור, או ספּורים, משלו. כּן אָנו רואים במסעות ר' יודיל ור' נטע. בּאמת
אין הנסיעה נמשכת זמן רב כּל־כּך, אבל הרושם הפּסיכולוגי הוא של אורך־ימים
ומגילת מאורעות רבּים. כּי בכל אַכסניה יש אנשים אחרים וכל אחד יש לו מה
לספּר, וספּור גורר ספּור; וכן נרקמת הרקמה.

לא פעם יקרה ושטף הספּור המרכּזי יפסק על־ידי כך – כּי
האישים העיקריים יועמדו בצד – אבל עגנון אינו דואג לכך. הוא רוצה לגולל
לפנינו יריעת־חיים רחבה ורבּת־גוונים ולא איכפּת לו כּיצד ועל־ידי מי תגולל
היריעה הזאת. ואם הגבּור הראשי יורחק לרגע מהעינים – אין ספּור המעשה נפסק.
וממילא אין גם הפּעולה נפסקת. היא רק עוברת לזמן־מה לאַחר, אבל
ספּורי־המעשיות הולכים ונטווים וחסדי ה' הולכים ונגלים עלינו בּין כּה
וכה.

כּך נוצרת הסביבה העגנונית המיוחדת עם האַווירה הרוויה יראַת־שמים ואהבת־הבּריות, חסידות־נפש וצדקות־לב.

בּסביבה זו הכּל יהודי. לא רק האָדם, כּי אם גם החיה והעוף, הדומם והצומח.

אם יש תּרנגול יקרא שמו רבּי זרח. “ולמה נקרא שמו רבּי זרח, על שם הכּתוב שבּתהלים קי”ג זרח בּחושך אור לישרים".

שני הסוסים של נטע בּעל־העגלה, אותם שני הסוסים המובילים
את ר' יודיל ונטע בּמסעותיהם והנעשים כּמעט שותּפים למצות הכנסת כּלה, שם
האחד – משכני ושם השני – נרוצה. “ואין לך כּל אַכסניא ואַכסניא שאינם
מריחים אותה תחילה בּריחוק תּחום שבּת”. ושני סוסים אלה הם ממש
תּלמידי־חכמים, מדבּרים אחד לחברו בּפסוקי חז“ל. ותלמידי חכמים עוד גדולים
מהם הם “העכבּר והתּרנגול”, המדברים רק בּפסוקים. התּרנגול המתעצב אל לבּו
עם הכּנס חודש אלול מביא פסוקים מירמיהו י”ז, ה' (אָרור הגבר אשר יבטח
בּאָדם) ומאיוב ל“ג, כ”ג ומאיכה ג‘, א’ (אני הגבר ראָה עני) והעכבּר עונה
לעומתו, לנחמהו בפסוקים מתּהלים פ“ט, מ”ט (מי גבר יחיה ולא יראה מות)
ומירמיהו י"ז, ז' (בּרוך הגבר אשר יבטח בּה') ועוד ועוד.

וכשנופל פּחד על הנוסעים אשר נתעו בדרכּם בּאופל הלילה,
ממי הם יראים? – מן “הזאב והארי והדוב והבּרדלס והנחש שבּמשנה בּבא קמא
ובבא מציעא והארי והדוב והנמר והבּרדלס והנחש שבּסנהדרין”.

ואפילו הקדחת הבּאָה על אָדם אינה “זו הקדחת האמורה בטורי
זהב הלכות שבּת סימן שכ”ח סעיף ו' שתּחילתה קור וסופה חום, אלא מין מיחוש
שהוא בא על־ידי האיצטומכא וכו'…"

וכשחפץ ר' יודיל לישון, הוא שוכב “כּדרכּו על צד שמאל כּדעת הרמבּ”ם ז“ל בּהלכות דעות”.

וכן שמות אנשים, ערים וארצות – כּולם ממקור עברי.

פּולין – למה נקרא שמה פּולין? אָמרה כנסת ישראל לפני
הקדוש בּרוך הוא: רבּונו של עולם אם עדיין לא הגיעה שעתי להגאל פּה לין
בּלילה של גלות זו עמנו עד שתּעלנו לארץ־ישראל (ואגב שם “על כּל עץ מסכת
אַחת ממסכתּות הש”ס חרותה על העצים) וגאליציה – משם מה נקראת היא כך? משום
שמקורה ב“גולי ציון”.

לא נתקררה דעתּו של המספּר עד שהשווה את גוף גבּורו לאות אלף.

“למה היה רבּי יודיל דומה בּשעה שהיה מהלך בּדרך מקלו בידו
וכליו על כּתפו וכל גופו כפוף, לאלף רבּתי, מקלו כרגלה של אלף, גופו כגופה
של אלף שהיא כפופה, ותרמילו בחטוטרה זו שיוצאה מן האלף”. והוא מוסיף: “כּמה
יגיעות יגעו חסידים הראשונים להשוות גופם לאותיות שבּתורה, שהיו זוקפים
שתּי ידיהם בּשעת תּפילתם עד לראשם כּמין שי”ן שהיא התחלת שדי".

קיצורו של דבר: “התּורה היא ציור העולם והעולם מתנהג לפי
המדות שהתּורה נדרשת בּהן וכל הנשמות אצולות מאותיות התּורה”. ו“צריך שתּדע
שרמ”ח איברים ושס“ה גידים משועבּדים לרמ”ח מצוות עשה ושס“ה מצוות לא
תעשה”

שלמות יהודית שכּזו מבּית ומחוץ, בּמראה, בּיחס ותפיסה, לא
תמצא אצל סופר אַחר בּימינו – מיום מות מנדלי מוכר־ספרים. ומשום שעגנון רך
ותמים יותר ממנדלי הרי שהוא גם נוח יותר ונעים יותר.

והחן והחסד השפוכים על דפּי־ספריו – אין דומה להם.

חן וחסד

החן והחסד – אלה הם שני המלאָכים הטובים המלווים אותך בּהכּנסך לעולמו היהודי, התּם והישר של עגנון.

החן – מאיר מבּחוץ, החסד – שופע מבּפנים.

דומה הדבר, כּי ליצר־הרע אין כּלל שליטה בּספּוריו של עגנון. ואם הוא מתגלה בכמה אנשים – סוף יצר־הטוב לנצחו.

גבּוריו אנשים ענווים, המלאים אהבה ויראָה, רחמים וחנינה.

ר' יודיל, הגבּור הראשי בּשני כרכי “הכנסת כּלה” – דמותו
החמודה והחסודה מזהירה ממש בּאור־יקרות של צדיקי־עולם. בּטחונו ואמונתו,
ענוותנותו וצדקתו מעוררים בּך חרדת־לב והכנעה. הוא ונטע בּעל־העגלה
מזכּירים לך בּמשהו את הזוג המהולל “דון קישוט וסאנשו־פּאנשו”. אבל כּשם
ששונים היהודים מן הספרדים, כּן שונה ר' יודיל מדון קישוט, שם אַבּירים ופה
– חסידים. שם מלחמה בּריחיים של רוח ופה – חסות ובטחון בּעולם רוח. שם נשק
חרב ורומח ופה – רשרוש אותיות התּורה וחשק האָדם לעשות את רצון
הבּורא.

“למה נברא אָדם בּעל שתּי עיניים והלא בעין אַחת יכול
לראות, הרי כמה בני אָדם יש בּעולם שאין להם אלא עין אַחת והם רואים כּל
צרכּם, והלא ידוע שאין דבר לבטלה, אם כּן שתּי עינים למה?”

ר' יודיל שואל ור' יודיל משיב:

“לפיכך נברא אָדם בּעל שתּי עינים כּדי שבּעין אחת יראה גדולתו של הקדוש בּרוך הוא ובעין אַחת יראה שפלות עצמו”.

והוא מושל משל אַחר משל לחזק את דעתּו:

“רבּונו של עולם, כּמה בני אָדם יש בּעולם שצפּרנם טובה
מכּרסי והם עומדים בּלא מזון ובלא דירה ובלא מטה ואני שוכב על גבּי מטה
מוצעת ועל גבּי כרים וכסתות. אָבי שבּשמים, יודע אני שאין בּי לא זכות ולא
מעשים טובים, אלא מחמלתך עלי עשית עמי צדקה וחסד. נמצא שבּעין אַחת אני
רואה שפלות עצמי ובעין אַחת גדולתו של הקדוש בּרוך הוא”.

וזו השפלות אָחות היא לאהבה הגדולה של הרב הקדוש ר' משה
ליבּ מסאסוב “הוא הקדוש שהיה משתּתּף בּצערו של כּל אָדם כּאילו צערו הוא
והיה מפרנס יתומים מכּיסו וחופף ראשם ומרפּאם מן השחין. הוא היה אומר כּל
שאינו יכול למצוץ בּפיו דם השחין של תּינוק מישראל לא הגיע לחצי אהבת
ישראל.”

ור' יודיל אינו היחיד.

ר' אלימלך סופר, בּספור “שני זוגות”, לא היה כותב גטין.

“רב אלימלך קודם שהיה כותב גט היה יושב בּתענית ובלילה היה
נכנס אצל אותו זוג ובוכה לפניהם ואומר להם אדם חלש אני ואיני יכול לישב
בּתענית רחמו עלי ועשו שלום בּיניכם. שמעו – עושה את הלילה משתּה ושמחה, לא
שמעו – חוזר ומתענה… עד שעשה שלום בּיניהם”. כּך היה מרבּה שלום בּית
בּישראל.

ור' רפאל הסופר, בּ“אגדת הסופר”, זה הספּור הדק והענוג
הרועד מאהבת־אנוש, היה איש צדיק תּמים והיה כותב ספרים, תּפילין ומזוזות
בּקדושה ובטהרה. הוא היה ניצל מכּל העבירות שבּין אָדם לחברו ונשאַר קדוש
בּדיבּור ובמחשבה ובמעשה וניצל מתּאווה ומחמדה. ונוות־בּיתו הצנועה היתה
מבשלת ואופה ורוקחת וטווה ואורגת וסורגת וצופיה הליכות בּיתה. אַך בּנים לא
היו להם. מדוע?

“מפּני שהקדוש בּרוך הוא מתאַוה לתפילתם של צדיקים עצר את רחמה”.

וכן כּל אותם הגבּורים העוברים לפנינו בּמסכת פּולין וב“ספּורים קטנים” וב“ספּורי אהבים” שלו.

המידה היותר יקרה שנתבּרכו בה היא מידת הבּטחון
היהודי. כּולם בּוטחים בּה'. ואם אַתּה הקורא קצר־רוח וחסר־סבלנות ואין
אַתּה יכול לראות בּיסוריהם של צדיקים סובלים – הרי אַתּה חסר בּטחון ר"ל
וממילא גם זקוק לרחמים.

פּניני זוהר של אהבה ורחמים כּאלה מפוזרות למאות על פּני
רחבי הדפּים שלו והמבקר, הרוצה ללקטם אחד לאחד, למען הוכיח “צדקת־הנחתו”,
מרגיש לא פעם חוסר־ישע, כּי אין לדעת מה עולה על מה ובאיזה דבר יש לבחור
קודם.

אבל אם נרבּה ואם נמעט בּדוגמות ובמראי־מקומות – הרגש
נרגיש בּרוח האהבה והחסד השופעים מתּוך השורות. יש בּהן פּתּוס עצור ויופי
דק כּל־כּך, עד שהלב נאחז והולך אַחר המספּר וספּוריו – מבּלי חקור הרבּה,
מבּלי דרוש הרבּה.

כּן אָנו רואים את ר' יודיל סובב והולך על פּני ההרים
והכּפרים של גאליציה לאסוף נדוניה לבתּו הבּכירה פּסילי, שהיא בּת כ' ואין
גואל אותה מחרפּת בּתוליה. בּהרבּה נסיונות נתנסה בדרכּו – אבל אין לבּו
רפה. כּי בשליחות ה' הוא הולך, לקיים מצות הכנסת כּלה. אָמנם, פּעם רפה
לבּו כּשעווה ובקש לחזור לביתו. אָז אָמר ר' יודיל: אני עשיתי את שלי ואם
אין הקדוש בּרוך הוא רוצה מה לי להכניס את עצמי בּעסק זה? אבל רק פּעם אַחת
רפה עליו לבּו, כּי כל זה לא היה אלא נסיון – לנסותו עד כּמה יעמוד בּאותה
מצוה.

אַך הוא עמד בּנסיון.

בּביתו מחכּה פרומיט אשתּו וגימ“ל בנותיו הערומות והיחפות
– ופה בדרכּו כּמעט שהשיג את מבוקשו ואָסף סכום הגון. אבל מידת היסורים
והמצוות טרם נשלמה וכח הבּטחון טרם נתנסה בכל הנסיונות. לפיכך משההו המחבּר
בּדרך, מפרידו מנטע בּעל־העגלה, מבזבּז את כּל כספּו כּדי שיחזור ויתחיל
שוב מבּראשית. הוא נשאַר שוב בּלי פרוטה להוצאות הדרך חזרה ובכל זה הוא
משדך את בּתּו לבחור מופלג בּתורה וביראָה ופוסק לו י”ב אלף אדומים.

על יסוד מה? כּלום רמאי הוא ר' יודיל? חס וחלילה!

אלא כשיצא לדרכּו אמר לו הרב מאַפּטא, זה שנתן לו
אגרת־מליצה, כּי כמה שיפסוק אבי החתן לבנו כּך יפסוק הוא לבתּו. ומכּיון
שאבי החתן פּסק י"ב אלף אדומים פּסק גם הוא כך. וודאי ידע הצדיק מאַפּטא מה
הוא סח.

וסוף דבר? – וודאי ידע הרב מאַפּטא מה הוא סח. ובסוף ספר
שני של “הכנסת כּלה”, הקרוי “נישואין”, יתרונן לבּנו למקרא כל האושר והעושר
שבּאו על ר' יודיל ובני ביתו ועל החתונה הגדולה שחגגו ברוב פּאר ו“כל
משוררי בּראד שקורין בּראדי”ר זינגר הוסיפו שמחה על שמחה ושרו שירים מתוקים
כּדבש" – לכבוד החתן והכּלה.

זה שכרו של בּטחון.

זה חלקם של מאמינים.

רב לך שבת בּעמק הבּכא – והוא יחמול עליך חמלה

בּאור הבּטחון והאמונה, אלה שני כוכבי הלכת של שמש יצירתו,
יאיר עגנון את כל ההווי של “אַחינו בני ישראל יושבי מדינת הקיר”ה". יאירו
ובחמלתו הרבּה יעלהו מעמק הבּכא של המציאות.

כּי בספּוריו השונים, וביחוד בּ“הכנסת כלה”, יגולל לפנינו
מגילת־חיים, אשר ממנה יעלה הווי חי ומפרפּר, מלא תנועה וסבל, עשיר צבעים
ומראות, הרוחש מהמון אישים ומאורעות.

יחד עם גבּוריו הלוך נלך מעיר לעיר ומכּפר לכפר – ובכל
מקום נמצא גילוי־חיים חדשים ותמונות־הווי, אַחת בהירה מחברתּה. פּרנסות
ישראל ועניותו, הנהנת ענינו הקהל והפּרנסים הרחוקים ממשפּט, שולחנים
וסוחרים, רוכלים ומבריחי מכס, רמאים ולצים, פּושטי־יד ושולחי־לשון,
תּופשי־ישיבה ומחבּרי־ספרים, לומדי־תורה ועמי־ארצות, בחורי־ישיבה
ומשכּילים, כּותבי מליצות, גבירים מתיימרים ועניים מתרפּסים, נשים צדקניות
ונשים הולכות־רכיל, חתונות ומשתּאות, חגים ומנהגים, אמונות יסודיות ואמונות
טפלות, מעשים שהיו ומעשים שלא היו ולא נבראו – קיצורו של דבר: כּל האורות
והצללים של חיי העם מתגלים בּבהירות ובהבנה, ויחד עם זה מתּוך אהבה רבּה
וחמלה עמוקה, בּספורי־הווי אלה.

כּבר היה פעם אָמן יהודי גדול שירד לעמק־בּכא זה והציב לו
מצבת־עולם – הלא הוא זקננו ר' מנדלי מוכר־ספרים, עליו השלום. עתּה נמצא לנו
שוב אָמן יהודי גדול, יבּדל לחיים מן הראשון, שמואל יוסף עגנון שמו; ומה
שעשה הראשון להווי היהודי בּרוסיה עשה השני להווי היהודי בּגאליציה. אלא
שהבדל עיקרי אחר יש בּיניהם: בּראשון גברה מידת הדין ובשני גוברת מידת
הרחמים. לראשון היה כלי־זין חריף ודוקר – הסאטירה, לשני יש אמצעי יותר רך
ומרפּא – ההומור. אצל הראשון אָנו מזדעזעים למראה העניות וההתנוונות ואצל
השני אָנו מתמלאים חמלה וחנינה; ובת־צחוק סלחנית תּמחה את הדמעה מן
העין.

מנדלי היה ריאַליסטן מראשיתו ועד סופו. ולפיכך לא נתקררה
דעתּו עד שהגדיש את הצבעים החיצוניים, למען תּהיה התּמונה ברורה וחותכת את
העין. ובחפצו למצות הגיע לא פעם עד אַכזריות – עשה את גבּוריו לבעלי־מום,
לא רק בּנשמותיהם, כּי אם גם בּגופותיהם, את פישקה עשה חגר ואת אלה שלא היו
בעלי־מום אמתּיים עשה כמו בעלי־מום ואפילו את הירשלה הרך מסר בּידי
חבריו שיגרדו את בּשרו ויפצעו את רגלו ויביאוהו עד כּדי הרעלת דם. ולאור
הלבנה הראָה לנו את גבּוריו פּולים כּנים.

עגנון – אינו כן. כּי לבּו מלא רחמים וחנינה, ואם גם יתּן
לנו תמונות־חיים עגומות וטיפּוסי־עניים ודמויות־סובלים – לא יעמיק לגרד את
הפּצעים. כּח הבּטחון יצילהו מאַכזריות וכח האמונה יחלצהו מידי
היאוש.

העניים של עגנון החוזרים על הפּתחים אינם ח"ו חומדי־בצע.
על־פּי רוב הם עושים זאת לשם מצוה וכשהם משיגים את מבוקשם – הם מפסיקים את
“עבודתם”. ואפילו פּיני חולה־רע, ההולך בּשליחות רעה מטעם הפּרנס ר' ישראל
שלמה, זה הטיפוס שהוא כולו שלילה, כּי כולו מרמה וערמה, אף הוא לא יעורר
בּנו חימה וגועל־נפש.

אצלו “החזור על הפּתחים” הוא מין “אמנות לשם אמנות”, קצת שעשועים לבדח את הדעת, וכיון

שראָה פּיני את בּראד, זו ירושלים דאושטריך, בּעשרה2, אָמר בּלבּו מאַחר שבּאתי לכאן אחזור
קצת על הפּתחים, על כּסילי בּראד אָסור לרחם. וגם כּשהוא ממלא את שליחותו
הרעה – לקלקל את השידוך של ר' אַבּלי שנוא נפשו של הפּרנס ישראל שלמה – הוא
ממלא אותה באמנות של “אינטריגאנט” פּקח ובהומור רב כּל־כּך, עד שאנו
מתענגים כּמעט תּחת שנתמרמר ונחרוק שן.

וכן ענין הסבך של ר' יודיל נתן זון, גביר העיר, ור' יודיל
חסיד שלנו, שגם שם משפחתּו הוא נתן זון. המחותּן חושב ששדך את בּנו לר'
יודיל נתן זון העשיר ובאמת לא שידכו אלא לר' יודיל נתן זון העני – וזה
העשיר שהוא חשוך בּנים ובנות מקבּל מתּנות ממחותּנו בּשביל הכּלה, שמעולם
לא נבראה, והוא מבקש את ר' יודיל השני בּכל העיר בּראד – ובאותה שעה, הוא
ר' יודיל המבוקש נמצא בביתו של העשיר בּיום הפּורים יחד עם ה“פּורים
שפּילר”, שאחד מהם התחפּש לר' יודיל – כּל אותו
הסבך, המלא טראגיות יהודית נוגעת עד הלב – אף הוא יותּר בצחוק מתּוך דמעות,
ו“אילו היינו – אומר עגנון – אני ואתּם בּאותו מעמד, אַף אָנו לא היינו
יודעים להבחין בּין ר' יודיל חסיד ובין ר' יודיל ממשוררי בּראד, כּל שכּן
ר' יודיל נתן זון שלא היה מכּיר לא את ר' יודיל ולא את ר' יודיל שלא היה ר'
יודיל, אלא שנתלבּש בּבגדי ר' יודיל”.

כּן מפיג עגנון את המרירות, כּן הוא מעביר את עב־הענן מעל שמיו והופך יגון לשמחה, ואבל לששון.

ההומור שלו גואל אותו מכל רע. הוא אינו נותן לכאב שיעכור
את הרוח, שידבּיק מרה־שחורה בּלב. והומור זה ספוג חכמת־חיים. וַאף כּי רך
הוא, יש בּו כּל סימני הבּגרות של מי שראָה הרבּה

וסבל הרבּה ובכל זה לא חדל מהאמין. לפיכך לא תראה אצלו
אנשים מרי־נפש. אפילו העניים והאביונים מקבּלים הכּל בּאהבה ובהומור מבין.
וב“מעלות ומורדות” אחד ה“ספּורים הקטנים”, היה הרב הסובל דחקות אומר:
“אלמלא לא צמתּי בּשני וחמישי בּשבּת הייתי מת בּרעב”. משום ש“הרבּנים
מרובּים על העיירות”. וכלום תּחשוב שקנאה וטינה יש בּלבּות העניים על
העשירים? חס וחלילה. גם פּה באָה בת־צחוק טובה וסולחת. וכשאשתּו של ר' חנן
נוסעת לארץ הגר לאכול ענבים בּשעת בּישולם – ותמונת־העניות של אַלמנת הרב
מתבּלטת עוד יותר על־ידי הרגשת העשירות של הגביר ומשפּחתּו – גם אָז אין
“מלחמת־מעמדות” מורגשת. “המשל אומר – מעיר עגנון – מותּר לה לאשה עשירה
ללדת אפילו שתּי פעמים בּשנה” וכטיפת־נחמה יוסיף: “תּכשיטי הזמן היום כּאן ומחר בּאַשפּה”.

יודע הסופר, כּי “עניות הוא נסיון גדול משום שעצם האָסון
כּשהוא לעצמו לבד היותו רע ומבהיל לראות את האיש הישראלי האמון עלי תולע
בּא עד כּכּר לחם, הנה כמה פחיתיות יש עוד בּזה, כּמה גנויות יש עוד בּזה
וכמה קלקולים הוא גורר אַחריו” (כּמסופר בּ“והיה העקוב למישור”). אבל משום
שהחמריות אינה העיקר והכּסף אינו אליל שלא יכרע וישתּחווה, הוא מכניס יופי
גם בּכיעור, הוא משווה איזה אור של רוחניות ושל אצילות גם על מראות־דלות
העלולים לדכּא. ואם לא רצה השם־יתבּרך להציל את בּניו מעניות – הרי הוא,
אחיהם הסופר, מצילם לפחות מן הניוול של העניות. ובכל מקום ילווה את
מקבּצי־הנדבות בּדברי תורה וספּורי מעשיות בּתקוה טובה לימים טובים ובבטחון
בּאלהי הרחמים, שסוף־סוף יפקח עינו עליהם' ויעיר עליהם את רחמיו
הרבּים.

כּילדים תּמימים הם יודעים שאָב רחמן להם, ואם גם פּנה להם
עורף לשעה ומנע מאתּם את טובו – הרי לא יצויר שלא יכמרו רחמיו ויעניק להם
רוב טובה. ולשעת־רחמים זו תּמיד יצפּו.

וכשירדו מנשה חיים ואשתּו קרינדל טשארני מנכסיהם (בּ“והיה
העקוב למישור”) – יסופּר על גלגוליהם בּאופן כּל־כּך עדין ודק, ובפתּוס
כּל־כּך נעלה וכבוש, עד שנימי הלב יתרעדו למקרא הדברים, אבל התמרמרות לא
תורגש, וניוול הדלות לא יראה, וכבוד־האָדם לא יושפּל ולא יוכפּש בּעפר.
ו“כשנצטרכו לשמלה חדשה ואָין – יסופּר שם – התחילו משתּמשים בּבגדי שבּת
כּל ששת ימי המעשה”….“היו כופין את העוני תּחת בּגדים נאים ומחפּים
אותו שיראים” (הפּיזור שלי. – מ.ר.). אבל “בּגדו של אָדם הן לעולם לא
יעמוד” ו“נחתּום הריהו זקוק לפרוע בּכסף מלא בּעד קמחו שנוטל מן החנווני”.
והרעב הלך וגבר בּבּית ו“מעשה ושקעה עליהם השמש ואותו יום ערב שבּת היה ולא
היה להם אפילו לחם חול, הלכה (קריינדל טשארני) ונטלה מאַבני המקום והניחה
אותן תּחת מפּת המשי כּדי שלא ירגישו הבּריות בּעלבּונה”.

פּה מופיעה הגאווה היהודית־אנושית בּכל יופיה, אבל כּשכּלו
כל הקיצין ורחמי־השם לא נתגלו, סימן היה להם, לאנשים התּמימים והגאים, שעת
לעשות הגיעה וכי רצון ה' היה שיהיה מנשה חיים מחזר על הפּתחים. ומזוין
בּטלית ותפילין וספר תּהלים ובמכתּב־המלצה מאת רב העיר יצא מנשה חיים
לדרכּו. “רבּונו של עולם צדיק אַתּה וישר משפּטך”!

בּפרשת גלגוליו ומסעותיו של מנשה חיים, כּבמסעות ר' יודיל
בּ“הכנסת כלה”, מתגלה לפנינו בּחריפות רבּה ובבהירות מפליאָה אורח חייו של
העם, ששני הכּחות העיקריים בּו הם: העניות ולמוד־התּורה. מן התּמונות
השונות והספורים המשובּצים בּהן, מדמויות האנשים המזדמנים

בּדרך, מכּל פרורי ההווי המיוחד בּמינו, מפּניני הדמעות
המבריקות כּפניני זוהר בּעיני האנשים הסובלים ומאמינים, מן הסבל החשאי
והאידיליות של העיירה, מן האור המעט והצל הרב – מכּל זה משהו נפלא ונעלה
מתהווה הנוגע עד הלב והמרעיד את כּל נימיו, ואין אַתּה יודע מה לעשות – אם
לבכּות על העוני או לצחוק על התּום, או אולי לכרוע בּרך לפני היופי והחסד
המתגלים.

ולא פעם נדמה לך, כּי לא עניים ואביונים הם אלה הנודדים
מעיר לעיר ומחזרים על הפּתחים, כּי אם בּני מלכים ונסיכים שהתחפּשו לזמן־מה
ובכל רגע הם מוכנים להתפּשט את מטליותיהם ולהופיע לנגד עיניך מלובּשים
בּגדי מלכות ועדויי פז.

כּי אם זהב נוצץ ומצלצל אין להם – זהב־יופי־נפשי מזהיר מכּל ישותם.

אין זה כּי יד אָמן־מכשף היתה בהם להפוך את פּיח־העניות לאבק־זהב. ואור חדש יזרח עליהם.

אור ממעל

אור זה – הוא אור ממעל.

המהלך בּתלמי יצירתו של עגנון מרגיש בּאור גנוז הזורח
עליו. ספּור־המעשה הוא ספּור־מעשה, משל ומליצה הם משל ומליצה, – אבל לא בהם
יגמר הענין. משהו נעלה וסמלי עולה מבּין השורות, משהו עמוק ורם מורגש בּתוך
הדברים. ועוד יותר יגדל כּחם משום שאין הם מתכּוונים להדגיש ולהטעים את זה
הדבר הסתום והמופלא, אלא ממילא הוא עולה ומצית את הדמיון. ובשעה שאַתּה
מהלך על אַדמת ההווי שלו, אַתּה מרגיש פּתאום שמים על ראשך ואור זורח
עליך.

בּיותר תּרגיש בּזה בּספּורי האגדות של “פּולין” וב“ספּורים קטנים” וגם בּכמה מספּורי־האהבים שלו.

בּ“פולין” מתרוממים ספּורי המארטירולוגיה שלו למדרגת סמל, שבּמרכּזו מזהירה ארץ־ישראל.

אגדות קטנות ונחמדות הן, שלמראית־עין אין להם כּוונה אַחרת מלבד הכּוונה האגדית, וגם

נושאיהן הם הנושאים האגדיים השגורים על פּי העם. אבל גם למראית־עין. כּשתּתעמק בּהן תּשיג

את הפּתּוס הכּבוש שלהן ותרגיש בּמעין המפכּה במסתּרים. פּה מציאות ודמיון נשקו. ואיזה צעיף

דק עולה ומכסה את פּני הדברים. ומטשטשים הגבולים בּין עולם הזה לעולם הבּא, בּין הגולה והאָרץ.

מבּחינה זו אופיית מאד האגדה הנחמדה “מעשה העז”. זו העז
שהיתה שייכת לזקן אחד שהיה גונח מלבּו ונצטווה מפּי הרופאים לשתּות
חלב־עזים. לא היו ימים מרובּים ונתעלמה העז. יצאו לבקשה ולא מצאוה. אבל
כּעבור כּמה ימים חזרה מאליה ו“בחזרתה היו דדיה מלאים חלב הרבּה וטעמו כטעם
גן־עדן”. כּמקרה הזה קרה כמה פעמים. אמר הזקן לבנו: “בּני, מתאַווה אני
לדעת להיכן היא הולכת ומהיכן היא מביאָה חלב זה שהוא מתוק לחכּי ולכל
עצמותי מרפּא”. נתן לו הבּן עצה לקנות משיחה שיקשור אותה לזנבה של העז
וכשירגיש בּה שהיא נותנת דעתּה לילך – יתפּוס את המשיחה בראשה ויצא עמה
לדרך. וכן עשה. כּשיצאָה העז לדרך תּפס הבּן את המשיחה ונגרר אַחרי העז, עד
שהגיעו למערה. ו“כך היו הולכים שעה או שתּים. ואפשר יום או יומים. כּשכּשה
העז בּזנבה וגעתה בפיה והמערה לסופה הגיעה. כּיון שיצאו מן המערה ראָה הרים
רמים וגבעות עם פּרי מגדים ובאר מים חיים נוזלים מן ההרים ורוח מפיחה כל
מיני בשמים והעז עולה באילן ואוחזת בּסנסיניו וחרובים מלאים דבש נושרים מן
האילן והיא אוכלת מן החרובים ושותה ממעין־גנים. עמד הבּחור וקרא לעוברי
דרכים, השבּעתּי אתכם אנשים טובים הגידו לי: היכן אני ומה שם המקום הזה?
אָמרו לו: בּארץ־ישראל אַתּה וסמוך לצפת אּתּה. תּלה הבּחור עיניו למרום
ואָמר בּרוך המקום בּרוך הוא שהביאַני לארץ־ישראל. ונשק עפרה וישב לו תּחת
העץ”. ואותו בחור כּבר נשאַר בּארץ הקדושה. רק הוריו לא זכו להגיע לשם, כּי
שלח פּתק על־ידי העז ואָמר אל לבּו: “כּשהיא מגעת אצל אַבּא, אַבּא מחליקה
על ראשה והיא מנענעת בּאָזניה, מיד נופל הפּתק מתּוך אָזנה, מיד נוטל אַבּא
את הפּתק וקורא מה שכּתוב בּו והוא תופס את המשיחה והולך עמה לארץ ישראל”.
אבל האָב לא מצא את הפּתק ומרוב צער על בּנו שהלך ולא שב – שחט את העז. ורק
לאַחר ששחטה מצא את הפּתק. נתאַבּל על העז ימים רבּים, שבּעזרתה היה יכול
לעלות לארץ ישראל בּקפיצה אחת. “מני אָז סמוי פי המערה מן העין ודרך קצרה
עוד אָין”.

קשר זה בארץ־ישראל שבּ“שעה או שתּים ואפשר יום או יומים”
אָדם מישראל מגיע לשם בּכחה של משיחה (או משיכה?) מתגלה בכמה וכמה ספּורים
שלו. ובמעשה “המשולח מארץ הקדושה ת”ו" הוא מראה לנו תּמונת חזיון
שבּית־מדרש אחד מעיר אַחת בּפולין נעקר ממקומו ופונה ללכת לארץ־ישראל.
השד“ר מהארץ הקדושה הולך לפני בית־המדרש ומזמר בּקול עצב: אוהב ה' שערים
המצוינים בּהלכה והוא עונה על קולו עתידין בּתי־כנסיות ובּתי־מדרשות בּחוצה
לארץ שיקבעו בארץ־ישראל. השד”ר הולך בּנחת ובית־המדרש הולך אַחריו וספריו
עמו ושולחנותיו עמו. עד שהגיעו לנהר, נעלם השד"ר ונתעלם בּית־המדרש –
והמקום נשאַר ערום ועריה.

הרי שלא רק בּני־אָדם יכולים לעבור דרך המערה ולהגיע לארץ־ישראל בּגלגול־פּלא, כּי אם גם קורות ואבנים.

וארץ־ישראל שלו אינה זו שאָנו יודעים היום, אלא ארץ־ישראל
אגדית נפלאָה, ארץ־ישראל של מעלה, מקום שם האָב חזק וחסון מן הבּן, והסב
צעיר מן האָב. כּל כּמה שהאָדם מזקין הוא הולך ומתחסן יותר. כּי שם החיים
מתחילים מבּראשית. והשנים שאָדם חי לפני כן אינן בּאות בּחשבּון (“השנים
הטובות”). ארץ־ישראל היא הבּבואָה של העולם הבּא, היא המזמור של העתיד.
וכשאָדם מזקין ומניח ידיו מן הקנינים המדומים הוא מתגבּר ועולה לארץ־ישראל
(“בּרית אהבה”). הזקנה פוסקת מהיות זקנה. היא ההתחלה של הנצחיות. כי
ארץ־ישראל היא הכּתר על ראש ישראל, היא – מחוז־החפץ שאליה ישאַף היהודי ובה
ימצא את מנוחתו ואת אָשרו.

אל יפּלא איפוא הדבר, שעגנון היושב בּציון אינו רואה את
הישוב החדש. לפי כל רקמת־יצירתו ודרכּו בחיים, לפי ראייתו הפּנימית – טוב
הוא עושה שהוא רואה ומראה לנו ארץ־ישראל אַחרת, אגדית, נפלאָה,
נצחית.

הריתּמוס הפּנימי של כּתיבתו אינו עולה בד בבד עם הריתּמוס
של חיי היום. גבּוריו וגלגולי־חייהם, חזון־לבבו ומשאַת־נפשו דורשים
ארץ־ישראל כּזו אשר אותה יתּן בּספּוריו.

המנגינה היהודית הנפלאָה, אשר יצר, מסתּיימת בּאַקורד נפלא, המשלים את ההארמוניה והמעמיק את היופי.

“וזהו סוד הגדולה והעוז והרוממות ואהבת דודים שמרגיש כּל אדם מישראל” (עגונות, מעשה רב מאה“ק ת”ו)

אהבת דודים

וה“משהו” הנעלה המיוחד בּמינו, הרטט המיסטי־רליגיוזי, רועד גם בּספורי־האהבה שלו.

פּה, בּספורי־האהבים המיוחדים כּבברקי־האהבה המתגלים
אגב־אורח בּספורים אחרים, הראָה אמנות רבּה בּעדינות־הרגשתו
ובדקות־בּיטויו. פּה הוא כולו משי. ואור מוזר ורחוק רועד על חוטי הרקמה
הענוגה, אשר שמו אהבה.

ואהבתו, כּאמונתו, כּבטחונו, כּרחמיו יהודית היא מראשיתה ועד סופרה. צניעות, תּום וטוהר בּה.

מצוות־חיים היא ־ ויהודי ירא־שמים, החרד על כּל המצוות, יחרד לקיים גם את המצוה הזאת, מצות האהבה.

בּאופן “מעשי” יאהב לזווג זווגים, לתאר חתונות. הרי לשם
כּך, לשם מצות פּריה ורביה, הוציא את ר' יודיל התּם והשוקט מבּיתו ועשה
אותו לנע ונד, ומסביב לזה הקים את בּנין “הכנסת כּלה” שלו.

אבל אהבתו אינה רק “מעשית”. כּחו גדול הרבּה יותר בּאהבה
העליונה, בּזו שאינה באָה לידי ביטוי בּזווג זווגים, אלא בזו הבּוערת כּאש
בּעצמות והמכפּילה את הגעגועים ומגבּירה את הכּיסופים ומתקרבת לכמיהה דתית,
לאהבת דודים של שיר השירים, לאירותּיקה העברית הקדמונית, הגזעית.

בּארון הקודש שבּן אורי האומן היהודי עושה ב“עגונות”
מתלכּדים שני היסודות האלה – של האהבה והדת. הוא עושה את מעשהו בּארון,
מקציע חוליה מן התּיבה ושר, ודינה הנערה, האוהבת אותו במסתּרים, שומעת קולו
ואינה יודעת את נפשה. כי נשמות שני הנאהבים נגנזו בארון ובכל חטוב והקצעה
נחרת אות של אהבה. ודינה מרוב קנאָה שברה את האָרון שהיה חוצץ בּינה
ובינו.

חטאָה דינה ועל משכָבה בלילה אש של גיהינום יוצאת מקרבָה
ושורפתּה. והוא? בּין עצי הגן הריהו שוכב וחולם את חלומו על כּנור שנתקו
נימיו ועל מנגינותיו שפּרחו הימנו. והאָרון למה היה דומה באותה שעה? “לאשה
שפּורשת כּפּים בּתפילה ושני שדיה אלו שני לוחות הבּרית מתנשאים עם לבּה
בּתפילה כּלפּי אָביה בּשמים”.

 אהבה ודת נתלכּדו.

ועוד זווג יש: האהבה והמות.

כּי ביסוד־היסודות של האהבה צפון המות – ועל זווג השנים
האלה כּבר רמז המשורר של שיר השירים בּפסוקו הנצחי “עזה כמות אהבה”.
מ“בּדמי ימיה”, זה הספּור הריאַלי הפּותח את “ספּורי־האהבים”, ועד
“חופּת־דודים”, זו הפּואימה המעולפת סוד ויופי לא מכּאן, החותמת את הספר,
עוברים האהבה והמות אחוזים ומלוכּדים זה בזה.

ואם “בּדמי ימיה” וב“אָחות” יש רמזי־מה לפסיכואַנאליזה,
שהאָדם המודרני נאחז בּה בּעוורונו בּתקוה לפתּור חידת־נצח – יש
בּ“חופּת־דודים” כּל־כּך הרבּה יופי סודי ומוזר וכל־כּך הרבּה רעד פּנימי,
עד שאַתהּ מעומד משתּומם, עם סיום הספר, על זה הכּח הרב ועל זו הראייה
העמוקה ועל ההרגשה המזעזעת, המהווים את הספּור שהוא פּואימה.

פּה הגיע עגנון לגובה, אשר רק לעתּים רחוקות תּגיע אליו
הפּרוזה הספּורית. האָדם והטבע שניהם נתלכּדו בסוד זה ובמנוחה חיצונית,
כּמעט אפּית, ינתן לנו פּרק חיים מסביב לבית־קברות. ודרך המות נראה דברים
בּאופן אַחר יותר בּהיר, ובאור אַחר, יותר חודר ומאיר.

כּל הספור נכתּב בּאופן בּלתי־מצוי ובאמצעים אי־נתפּשים.

ואת קסמו המוזר מי “יבאר”?

עגנון בּעם

בּיצירת ש.י. עגנון ניתּן מתּן גדול ורב־ערך לספרותנו –
ופליאָה גדולה היא, פּליאָה המביאּה לידי תוגה, שמספּר־אָמן כּזה, שהוא
כל־כּך ביהדותו ועצמיי בדרך־כּתיבתו, טרם זכה לאותה הכּרה

ולאותה אהבה שהוא ראוי להן.

הוא נתן בּספוריו חיי עם על כּל צבעיהם הרבּים, הוא גלה את היופי הכּמוס שבּהם, הוא הקים

מפּרורים הווי שלם ומיוחד בּמינו והאירו באור־מעלה, הוא העביר לפנינו שיירת אנשים שהם

טיפּוסים ומערכת מאורעות, שיש בּהם משום סמל, הוא נגע בּיסוד־היסודות של הנשמה

הישראלית – שאיפתה לגאולה. מעומק הגלות דלה את פּנינת ארץ־ישראל, מיוון הדלות חפר את

עושר־הרוח, בּמציאות האפורה בּקש ומצא את ניצוץ־החזון. את סגולות־היקר של עמנו, האמונה

והבּטחון, העלה למידות־רום שאור אנושות צלולה וטהורה עולה מהן. הוא נכנס לפרדס האהבה

ובדבקות ראייה והרגשה נגע בּנימיה היותר כּמוסות והרעידן
בּמנגינת־כּוסף. בּשיחה נאה וחריפה, בּתיאור קולע ותמציתי, בּשפה רוויה
עסיס־חיים, בּחרוזים ובשירים, קלע מקלעת חמודה של ספּורי־עם ואגדות, שיש
בּהם הנאָה רבּה לכל קורא, לאָדם מפותּח־הטעם הצמא לביטוי אמנותי וכמותו גם
לאָדם העממי המבקש ספּורי־מעשיות להוציאו מעולם המציאות לעולם הדמיון
והחלום.

ומדוע לא נאחז ולא נספּג בּעם כּשם שאָחז וספג הוא את חיי־העם בּיצירתו?

האומנם רק הפּיזור גרם, או אולי נתלשנו כל־כּך ממקור היצירה העברית־העממית, עד שאין אָנו

יודעים להבחין בּין דבר לדבר?

אם כּה ואם כּה – עובדה נוגה היא, שאוצר רב של ספרות עממית, מן המין המעולה, נשאַר חתום

בּפני אלפים ורבבות מבּני ישראל.

ואם מבקשים אָנו דרך תּשובה של העם לספרותנו – נדמה לי, שיצירת עגנון צריכה ויכולה להיות

התּחנה הראשונה, אשר בּה יעמוד החוזר־בּתשובה, וינוח מעמלו וישתּה מן המעין שאליו יכמה.

ספּורי־המעשיות שלו, שהם אוצר מוסר ויופי, יכולים להעשות חומר־קריאָה מאַלף ומהנה לכל

אלה שידעו עברית ושכחוה או זנחוה.

ומה טוב היה אלמלי נמצאָה הדרך, אשר בּה תובא יצירת עגנון אל העם – או בלשונו הוא:

יתמשך לבּם אַחריו כּשם שנתמשך לבּו אַחריהם, כּי – מן העם יצאָה יצירתו ואליו היא צריכה ועתידה לשוב.










לאַחר שנכתב המאמר הופיעו עוד שני ספרים מ“כל
ספּוריו של שמואל יוסף עגנון”. כרךְ חמישי: ספּור פשוט וכרךְ ששי:
בשובה ונחת, ספּורי אגדות.  ↩



“זו בראד שהיא עיר גדולה ויש בה בתים הרבה וכל בית
ובית גבוה כעוג מלךְ הבשן. ואין לךָ כל בית ובית שאין בו כפלים כיושבי
שבוש, אַתה מוצא שם שלחנים וסוחרים ורוכלים ומבריחי מכס ותופשי ישיבה
ומחברי ספרים. מהם שבאים לבקש הסכמה על ספריהם אצל חכמי הקלויז, מהם
שבאים לבקש חתומים שקורין פריגומרנטי”ז, ונגידות ומיוחסות ועדינות
שהכתפים מכתפים אותן על כתפיהם בימות הגשמים וגבאיות צדקה שהולכות עקב
בצד אגודל ומטפּחות אדומות בידיהן. ויש בה חנויות הרבה של כל מיני
בגדים ושל כל מיני מגדים וכל כל מיני משקאות, אַתה מוצא שם יין שרוף
ומי דבש ומיץ שזיפים ולחם דבש ופירות וכסא דהרסנא ודגים מלוחים ובשמים
ואבנים טובות ומרגליות ועמדות ושטרי“ן טיכלי”ך וכובעים ומצנפות ונעלים
ועורות וסמיט ואטלס ומשי".  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41147