יעקב שטיינברג



	
	יעקב שטיינברג
	







יש ספרים המבטיחים הרבּה ומקיימים אַך מעט – ואלה רבּים. אולם יש ספרים המבטיחים מעט ומקיימים הרבּה – ואלה מעטים ויחידים.

אחד מאלה הוא ספר ה“רשימות” של יעקב שטיינבּרג.

ספר מלא מרץ עצור וכח מתאַפּק. הוא נכתּב בחסכון רב,
בּקמצנות קיצונית, בּכל המיעוט הספרותי האפשרי – ולפיכך אוצרת כּל רשימה
יתר־שאת ויתר־חן. בּמדה ידועה דומה רשימת־ההגיון העיונית של שטיינבּרג
לרשימה הספּורית של שופמאן. כּזה כּן זה נואשו מן “הבּד הרחב”, משפע
הדברים, וישקעו את אשם וחזונם בּקצב ההומה של הפּסוק המחוטב והמפוסל,
בּשורה החותכת והמעמיקה, בּניב העצור והעוצר כּח.

יש בּרשימות אלה לא רק מן הבּושם השירי, הממלא חדריהן ריח
נעים עד מאד, כּי אם גם משרשיות־ההרגשה – ההרגשה ולא התּפיסה –
מחוש־העלילה, מריח־התּנ"ך ומכּחה וגבורתה של הלשון העברית.

שטיינבּרג המשורר, אשר ידע לשיר בּקלות כּה שובבה בּ“ספר
הסאטירות” שלו, זה אשר חרז חרוזים כּה עצובים ואלגיים בּבית־הקפה הבּרליני,
זה העלם הנוגה והשכור מיין־הנעורים – נעשה אַחר פּה בּרשימות אלה, שמשקלן
הספרותי אינו פחות מזה של השירים.

דומה הדבר, כּאילו הוא עזב וברח לא רק מן הדבּור הרחב
והשוטף, כּי אם גם מכּל ההווה וקטנותיו. הוא התעלה – בּהתקרבו אל “שלשת
הספרים הנעלים”, אל מקור הגבורה הספרותית של הגזע העברי הקדמון – התּנ"ך.
ובהכּנסו לעולם רחוק ונעלה זה – התחיל מדבּר אַף הוא בּלשון יותר
נעלה.

“רבּים מאתּנו – יאמר בּ”שלשת הספרים הנעלים" – המחפּשים
דרך תְשובה אל כּתבי־הקודש (והוא – מאלה המחפּשים) טועים לחשוב, כּי השער
אשר בּו יבואו הוא ישעיהו או עמוס. כּדבר הזה לא יתּכן, יען כּי יצירות
הנביאים דומות בּמובן ידוע לפּיראמידות: הן קיימות לראווה ולא לשמוש;
מבּחוץ אַתּה משתּומם על יפיין, אבל בּתוכן פּנימה אין לך מה לעשות.
מבּפנים שוררת אפלת הדורות אשר עברו לבלי שוב. הנבואָה היא כּעין נרד יקר
עתּיק־יומין, העומד בּריח ובצבע זה אַלפי שנים“. ו”עוד כּיום הזה מלאָה כל
הארץ מריחו העז. רק מטעם זה – ולא מפּני שספרי האפּוס של התּנ“ך פּחותים
בּמעלה – מחבּב היהודי והנכרי את ספרי הנביאים בּמדה אַחת”. הנביאים שייכים
לכל העולם. אולם “אם לנו, היהודים, יש אחיזה כל־שהיא באותו הזמן הרחוק
ובאותו לשד־החיים הפּלאי, אשר בּארץ יהודה הדלה עשו את אבותינו לגזע כּה
עשיר, כּה מבורך, כּה נאצל – אָז הולך ונמשך חוט־האַחווה הזה מן הספרים
האַנונימיים של התּנ”ך. בּהם עוד נוזל דם־הגזע".

והוא צמא לדם גזע זה הנוזל בּאפּוס העברי הקדמון. הוא עורג
לעלילה, כּי יהודי ההווה, צאצאי הגזע הזה, העשיר, המבורך והנאצל, מכילים
בּתוכם המוני־המונים כּרותי־עלילה.

בּרשימה מצומצמת ומרוכּזת זו הוא מגלה את כּמיהתו העזה
לפעולה, לעלילה, לגבורת־קדמונים. אָז ושם היה כל אָדם מרותּק בּשלשלת־בּרזל
אל עצמו. “החמלה, הפּחד והאהבה אינם גורמים לטשטוש הצורה”. “האנשים עומדים
שם תּמיד פּנים אל פּנים. בּגלל זה הם נראים כּה מואָרים, כּה מובנים וכה
רעננים. יחסים כּלאַחר־יד אינם בּנמצא; אַחאָב ואליהו נבטים איש בּעיני
רעהו: –,מצאתני, אויבי? –,מצאתי!'”

הערך הבּלתּי־משוער בּדבּורים הקצרים האלה! לשונות־אש הן
“העולות מלפּידי־העלילה”! ושטיינבּרג הוא חרוך הלפּיד הזה – לפּיד־העלילה;
ובכל גילויי החיים והספרות יבקש רק את יסוד־העלילה, את
שירת־הגבּורים.

וכדרך שהיו עושים הקדמונים, כּן מחלק גם הוא את כּל הדברים
לחטיבות ולחלקים. הוא הולך מן הכּלל אל הפּרט, – בּחיי האיש והצבּור, מן
העם אל הגזע – בּהיסטוריה. מן המאמר אל הפּסוק הבּודד בּפּרוזה ומן השיר אל
השורה היחידה בּשירה; מן הקמה לשבּולת ומן השבּולת אל הגרעין.

בּחינתו היא מן התּאים ומן היסודות ולא מן הקרום והשטח. את
הסופר והמשורר הוא בוחן לא בדבריהם הכּוללים בּכמותם, אלא בפסוקיהם
הבּודדים ובשורותיהם היחידות. כּשם שלב האכּר חרד מצפּיה, בּשעה שהוא עומד
פּנים אל פּנים מול השבּולת הבּודדה, כּן יחרד לבּו של איש־הספרות, בּשעה
שהוא עומד לפני השורה הבּודדה – זה תּא היצירה הספרותית. לא גובה הקנים הוא
סימן בּרכה ולא קומתן הנמוכה היא סימן רזון. וכן הדבר בּספרות ובשירה – לא
ההיקף והכּמות הם סימני גדלות ולא הצמצום והקימוץ הם סימני דלות. אם יש
גרעינים בּתרמילי־השבּלים ואם יש כּח בּתאי היצירה הספרותית – אַשרינו וטוב
לנו, כּי באָה ברכה. ואם ריקים התּרמילים וגרעיני־המלים יבשים – אוי לנו
כּי בא השדפון.

ואת כּל עתידה של השירה העברית, שבּגורלה הוא קושר את גורל
כּל האומה, הוא רואה ב“שלמות הבּלתּי־נפסדת הכּלולה בשירה הטובה”. זו בחינת
כּחנו, שבּגולה הוא ניזון ממקורות אחרים. כּחה של השירה העברית המקורית, זו
שהיתה יונקת בּעבר ותינק בּעתיד מאַרצה ואַווירה, הוא לא ברחבות, אלא
בצמצום. השפה העברית, יאמר שטיינבּרג, נעדרת לגמרי תּכונת־המרוצה. הכּתיבה
הקלה, הממושכה, המשתּרעת על שטח של כּמה גוילים, שהסופר מנהל אותה בלי עמל
ושהקורא רץ בּה מבּלי לאַבּד בּה את שלמות־הענין – כּתיבה כזאת לא תתואר
כּלל מוצלחה בּעברית. את הרומאן, הכּתוב בּרבבות שורות, הרודפת אַחת את
חברתּה – לא יצרה השפה העברית. “רק את השחת קוצרים לערמות, אבל את הפּרחים
קולעים רק לזרים. על כּן נוצרו אצלנו לפנים רות ותהלים”.

ולאור גרעיניות כּזאת הוא רואה את כּל ההופעות – את חמודות
אַרצנו ואת יגון־חורבּנה, את יצירות־ספרותנו ואת שדפונה בהווה, את
אורות־הראשונים ואת צללי־האַחרונים.

ואם מן הבּחינה הספרותית נראית הגיונית קרבתו של שטיינבּרג
לשופמאן, הרי מן הבּחינה הצבּורית והסוציאַלית קרוב הוא לא. ד. גורדון,
נביא דת העבודה. כּי כל געגועיו לעלילה ולשירת־גבּורים, ל“ככּר לחם” שנעשתה
מן החטה הגדלה בּגליל ולשבּולת המלאָה, לדבּור המקוצר ולשורה המרוכּזת,
להשגה השרשית והשלווה ולא לתפיסה הקלה והמהירה – הרי כל אלה אינם אלא הערצת
הפּעולה האנושית הטהורה, העמל הקשה והמתוק, המקרב את האָדם אל אם־האדמה
ומעמידו פּנים אל פּנים עם מקורות ראשונים הנותנים חיים.

יש בּרשימותיו מכּחה של ארץ־ישראל החדשה, העובדת, המתחדשת
והמחדשת. לא רק בּרשימות ובמאמרים, שנכתּבו לכתּחילה על ארץ־ישראל (כּמו
“ירושלים” – זה המאמר־למופת, “בּבוקר אָביב”, “דקלים ערופים”, “גשם”
ואחרים), כּי אם גם בּשאר הדברים יש מן הריח החריף ומן הטעם המיוחד של יין
ארץ־ישראל.

הסופר לא רק דורש לשוב מן הגולה אל המקור, אלא הוא גם
מקיים את דרישתו זו. בּדבריו יש מעין דוגמה ומופת לדברים עבריים
מקוריים. מכּאן – האחיזה הלוהטת בּתנ"ך והאהבה היוקדת למחזות מני־קדם,
לאישים אשר היו ואינם ולצירופי־לשון כּל־כּך ערבים לאוזן העברית.

יש לו לשטיינבּרג, רושם הרשימות האלה, סגולה אַחת טובה
ויקרה: הוא מגרה את יצר הלשון בּקורא, מעורר אהבת־סתרים למלים, ניבים
ומשפּטים שהיו נמים בּתוך הכּרתנו, אבל לא נתעוררו לחיים. יש לו כשרון
הצירוף הפּקח והתּמים כּאחד, החותך והחודר לנפש העברי.

הוא ממעטי הסופרים העברים, שחן התּנ"ך ויפיו הבּלתּי־משוער
נתגלו ונתנו לו תוכן הממלא את כּל ישותו. יש איזו אהבה נעלה בינו ובין
העברית. הוא יודע את חפציותיה ונטיותיה המופלאות ומתייחס אליה כּאל קדושה
ונעלה – בּיראַת־כּבוד ואהבת־הערצה. “המלים אשר הנחילו לנו אבותינו הן
כּולן בּנות־גבורה, הן לומדו לקשט את עצמן. כּשאַתּה מכריח אותן,
כּבנות אָמה, לשרת זרים, אָז הן סוגרות על עצמן, נרדמות, חדלות לתת כּל
הבעה”.

אבל הוא יודע לשמור עליהן, על “בּנות־גבורה” אלה, והוא
נאמן להן עד תּום. הוא לעולם לא יכריח אותן “כּבנות אָמה” לשרת זרים. הוא
יודע לעוּת כּל תּנועה קלה שלהן ולנחש כּל חפץ חבוי שבּלבּן. ובשכר נאמנותו
ומסירותו, התאָמתו הגמורה בין החוץ והפּנים, הוא זוכה למתּן יקר לא־פעם.
בּרוב דבריו הוא נאבק עם כּחות רבּים העומדים למכשול על דרכּו אשר בּחר לו.
יש בּלבּו איזו גאווה מיוחדת ורגש של “אַתּה בחרתּנו” בּיחס לאפני־הבּיטוי.
דומה, כּאילו בן־זמננו נלחם בּכחות הטבעיים, המושגים והמובנים, שניתּנו לו
ורוצה להכניעם בּפני כחות אחרים, הרחוקים בּזמן ובמקום. בּכל פּעם מתגלה
אצלו יחס־הבּוז להווה, ליש, למה שהושג ונרכש – לשמחת הרבּים. לו טוב ונעים
יותר לעצום את עיניו כּדי שלא ילך שבי אַחר מראה־עינים. הוא רוצה ואוהב
להתבּודד, להתייחד ולהבּיט פּנימה, אולי יוכל וישכּח את ההווה וכל אשר
סביביו, אולי יוכל לרדת ולהגיע למצולות הלשון וידלה משם פּנינים החבויות
ונסתּרות שם מימים קדמונים. על־ידי אלה אולי יתגלו לו ההוד והכּח שבּעבר,
עת גבּוריו התהלכו על אדמות ועת השתּמשו במלים בּמקום אבנים.

וכן אָנו רואים הופעה מותמהה, כּי זה הסופר המבקש טבעיות,
איתניות, גזעיות, מתקשה בכתיבתו ומכבּיד על הקורא שאינו רגיל בּו. כּלום
מרצון הוא עושה כך? או כלום מעוני הוא עושה כן? חס וחלילה! הוא עושה את זה
מתּוך בּקשת האמת שבּניב העברי המקורי, השרשי. הוא ירא וחרד שמא יעשה את
עצמו והרגשתו רמיה, בּגלל עושר הלשון המיותּר, שנרכש על־נקלה בּמשך השנים
האַחרונות. זה העושר ולא־לו, הרכוש ולא־שלו. “הכּותב בּשפת־עבר – נאמר
בּ”על תּבנית הספר" – הוא (להיפך) איש אשר לשונו תתנהל בּכבדות; לא מחוסר
מלים או מקוצר סגנון, כּי אם מסיבּה אַחרת מופלאָה עד מאד: מפּני הצורך
לחסר משמעות־המלים. בּרוב המקרים מתכּוון הכּותב בּעברית להגיד פּחות ממה
שאָצור בּמשפּט הנמרץ היוצא מפּרי־עטו; צירופי־מלים בּעברית משיחים מאליהם,
בּדרך הקצרה של הרמז, חכמת־לשון מיוחדת, וסופר ממדרגה רגילה סוחב
בּנתיב־הכּתיבה שלו המון שאריות כּאלה, אשר הוא לא הולידן, לא הכּירן ולא
חפץ בּהן“. כּשם שיש להבדיל בּין תּפיסה והשגה בּעניני יצירה (תּפיסה –
יצירת־הגולה והיא שטחית; השגה – יצירת־המולדת והיא נאמנה ומעמיקה), כּן יש
להבדיל בּיניהן בּעניני הלשון. והוא עורג וחותר להשגה לשונית, שמקורה בתנ”ך
ובאפּוס שבּו.

ואַף כּי לא פעם ישים הסתּר־פּנים בּפני הקורא שלו – יקבּל
זה בּקורת־רוח לא מעטה את אופן־כּתיבתו, אשר בּו משתּקפת מלחמה מלאת־ענין
ולוקחת־לב של סופר עברי נאחז בּשרשים. אבל מה שיחשב לו לזכות בּדבריו על
ענינים עתּיקים ורחוקים, יחשב לו לחובה בּדבריו על ענינים חדשים וקרובים.
כּשהוא שואף ומעפּיל לשיא קדמונים נחוץ גובה, דרוש ניב של שגב, מובן הסגנון
הנעלה. בּלב הקורא יש מכּבר רגש של יראָה ורוממות־נפש בּפני חזיונות העבר
וסופר שיוצא לדרך ארוכּה וגבוהה זו, מזוין כּראוי, מקבּל את בּרכתו והכּרתו
של הקורא. אבל לא כן הדבר בּענינים הקרובים לנו והנראים לעין־כּל. פּה נהפך
גובה־הדברים לגבהות־יחס. פּה ההעפּלה נהפכת להאפלה וגאות־ההשגה –
לגאווה.

בּרשימותיו של שטיינבּרג על בּני־דורנו והופעות־זמננו יש
פּגם אורגאני, שאין לו שחר ואין לו כפּרה. בּדבריו אלה יש לקוי־ראייה מחמת
התנכּרות־מרצון. דומה הדבר, כּאילו כל האנשים החיים אתּנו כיום וכל ההופעות
המופיעות על בּמת־חיינו בּהווה, אינם חשובים אלא בה במידה שהם משמשים אמצעי
למטרה אַחרת – הרחוקה בזמן והנעלה מעל תּפיסתנו. וממילא מתקטנים כּל הדברים
שלנו לעומת מה שהיה לפנים. וממילא מתנמכת קומתם הספרותית של משוררינו
וסופרינו בּהווה לעומת היוצרים הנעלים ובחירי־האלהים של דורות עברו.

והרי הופעה מאד מוזרה ומפליאָה: ליצירות־התּנ"ך הרחוקות
הוא חותר בּכל כּחו – לגלותן ולהאירן, למצוא את נשמתן ואת דפקן, ואילו
ליצירות המשוררים בּני זמננו הוא נגש בּאַמת־מידה מופשטת ועם תּנועה ראשונה
הוא מעמיד מחיצה בינו ובין המדובּר. את הרחוק הוא רואה ואוהב ואת הקרוב
אינו רואה ואינו אוהב. על פיכמאן ועל שמעונוביץ הוא משתּמש בּאפני־ביטוי
ובצבעים דומים כּמעט ולשניהם הוא נגש לא מתּוך פּשטות, אלא מתּוך הפשטה.
וכן הדבר בּרשימותיו על שלום אַש וא. ד. גורדון, על ש. בּן־ציון ונומבּרג.
כּך אולי אפשר לכתּוב על אידיאות מופשטות, אבל לא על אנשים חיים. כּי אַף
לא דמות אחת מאלה מצטיירת לפנינו – בּהירה וחיה – מתּוך שרטוטיו של
שטיינבּרג. רק שתּים יש – על יהואָש ועל רייזין – שבּהן הצליח, וגם זה
מפּני… השלילה. הוא לא התכּוון להראות לנו מה שיש בּהם, אלא מה שאין
בּהם. וזכות־הקטיגוריה על אנשי־ההווה היא שעמדה לו. לפיכך נראה לי, כּי
במשפּטו של שני אלה זכה הוא בדין, ואילו במשפּטו על שאָר הסופרים, שאותם
רצה לדון לכף־זכות, יצא הוא חייב בּדין.

ולא רק בּהפשטה יגש אל סופרי־זמננו, כּי אם גם בּהכללה –
ושתּים אלה “גישות” קשות הן לכל סופר ולכל קבוצה. כּי כשם שכּל אחד דורש
חיבּה וראייה קרובה וטובה בּיחס ליצירותיו הוא, כּן דורשת גם הקבוצה שלא
ידבּרו עליה בּהעלם אחד. לא במנינים בּאים המשוררים ולא “עם כּל הנערים”
ידובּר עליהם. וקשה ההכללה לסופר היחיד כּשם שקשה עבודת־אלילים
להכּרת־האַחדות של אמונתנו.

אבל שטיינבּרג רק על מעטים ויחידים כּתב רשימות מיוחדות.
את כּל השאָר הוא מכנס תּחת טלית אַחת, כּמו את כּל הנערים בּשמחת־תּורה,
וכותב עליהם רשימה על 3 עמודים בּשם “לשונם ותכנם”. לשונם ותכנם של מי? אַף
את שמותיהם לא יזכּיר. אבל “בּמובן כּולל אפשר להגיד, כּי העושים בּתקופת
השירה של עכשיו נחלו את כּל החמורות של הסגנון השירי העברי, אַף הוסיפו
קלות ונפלאות משלהם”, ו“עיקר־שירתם, גם מבּחינת הנושא וגם מבּחינת התּכלית
הפּיוטית, הם אותם הנכאים הקצרים והעמומים השכיחים אצל אַנשי־פיוט בּכל
מקום שיש רק שביל צר של תּקופה קצרה”.

“נכאים קצרים ועמומים”, “שביל צר” ו“תקופה קצרה” – זה
הצליל וזה השביל וזה הזמן שלנו, וכלום אפשר לדרוש גדולות ונצורות מאתּו
ומבּניו? ומתּוך צמצום מיותּר הוא מקטין ומנמיך.

בּרשימתו על “החרטה” יאמר: “החרטה היא אם כּל חטאת, כּי
היא מידת־נפש של חלשים המסתּפּקים בּמועט”. ויעקב שטיינבּרג, אַף כּי אינו
מן “החלשים המסתּפּקים בּמועט”, צריך אַף הוא להזהר מדברים, שסופם –
חרטה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40626