חגיגת אחוד הצופים באלכסנדריה



	
	חגיגת אחוד הצופים באלכסנדריה
	



ביום א' ח' ניסן התרפ"ג היתה התאחדות בין שתי הפלוגות
הצופיות: הצופים המכבים והצופים החשמונאים. מי מאנשי עירנו יהודים
ולא־יהודים לא ידע את הפרוד ושנאת־אחים אשר שררו בין נערי שתי כתות הצופים
האלה! כמה אי־נעימות ועגמת־נפש היו בלב כל יהודי חובב עמו לראות, כי זה
הרעיון הגדול של “הצופיות”, שמטרתו היא להבריא את הדור החדש, לחנכו ולנטוע
בלבו רגשי אחוה אמתית, רגשי חבה וכבוד לעמם – נהפך פה לשנאת אחים כבושה;
מצד אחד היו הצופים מחנכים לנו דור בריא בגופו, ומצד השני היה נלקה בנפשו;
ולדאבוננו, הקרע הנפשי הזה אשר נמשך זה ארבע שנים, גרם פעמים רבת לחכוכים
קשים ולחלול כבוד האומה בין תושבי אלכסנדריה.

בשתי השנים האחרונות נעשו צעדים לשביתת־נשק, ממלחמת־אחים
שהיתה בראשונה, לא נשאר אלא חלוקי דעות בין העקרונים. אך זה לא היה די;
תשוקתם של כל יהודי עירנו, וגם של הצופים משתי הפלוגות בעצמם, היתה: אחדות
שלמה, בלי שום קרע, בלי שום פרוד, ומבלי כל סמן שיבדיל ביניהם.

והאמת צריכה להאמר, כי גם בקרב המיסדים והמפקדים של המכבים
והחשמונאים נמצאו רבים שהיה להם הרצון להתאחד, אלא שצריך היה לבוא לידי
הכנה הדדית, כי הלא שאיפת שניהם אינה אלא הגשמת המטרות העקריות: חזוק האחוה
והעזרה בין הצופים וחבת העם.

והדבר הגדול הזה נעשה בימים האחרונים, הודות לעבודתם ומרצם
של מפקדי שתי הפלוגות, האדונים: אהרן כהן מצד המכבים ויעקב חסאן מצד
החשמונאים. בין השנויים שנעשו יש לציין את אלה: הצופים המאוחדים יקראו בשם
“הצופים העברים”; הפצת הרעַיון הלאומי, והפקודות תהיינה רק בעברית. נבחר
ועד הנהלה של ששה חברים, שלשה מכל צד.

וביום א' ח' ניסן הוחג חגיגת האחוד ברוב פאר והדר במגרש
היפה שבחצר בית הכנסת “אליהו הנביא” ברחוב “נביא דניאל”, המון עצום השתתף
בחגיגה הנחמדה, או יותר נכון – בחגיגה המשפחתית הזאת; כל אחד מאתנו חשב לו
לחובה לבוא לקחת חלק בשלום בני המשפחה. קשה לי לתאר את רגשי העליזות והשמחה
הפנימית אשר שרר בין כל הנאספים; היו נוכחים כמעט כל ראשי העדה ובראשם רבנו
הגדול, באי־כח כל האגודות השונות בקהלה, משלחות של כל המכבים והצופים
החשמונאים וכמו כן מאנשי פלוגות הצופים לא־יהודים באלכסנדריה: המצריים,
האיטלקים, האנגלים והארמנים.

בשעה השביעית החל הטקס במנגינת “התקוה” וההימנון המצרי ע“י
תזמרת הצופים. אח”כ נכנסו הצופים החשמונאים והצופים המכבים עם דגליהם
בהקיפם את כל המגרש; שני הדגלים העמדו זה לעמת זה, אחד בצפון ואחד בדרום,
והקהל עמד רגליו בהתרוממות־רוח כל הזמן ומחא כפים בלי הרף.

רבנו הגדול פרופיסור די לה פרגולה פתח את החגיגה בעלותו על
הבמה אשר הוכנה לנואמים, ובהתרגשות גדולה תאר בצבעים בהירים את גדל שמחתו
היום, שבו מתחילה תקופה חדשה בחיי צעירנו, תקופה של עבודה פוריה, כי רק
באחדות גמורה ושלמה תלויה הצלחת עמנו ואשרו, ויגמר את דבריו באחלו להצופים
המאוחדים להיות בריאים בגופם ובנפשם.

אחריו עלה על הבמה האדון יוסף די פיג’וטו ביי ויביע את
שמחתו הגדולה בשם הקהלה האלכסנדרונית. הוא איננו מביט על ההתאחדות הזאת כעל
דבר פלא, אלא כעל דבר טבעי ופשוט, כי הלבבות היו כבר מאוחדים כי הלא כלם
אחים בני משפחה אחת. ובפנותו אל הצופים אמר: אתם הצעירים הנכם בני הקהלה,
והקהלה אמכם תדאג לכם ותמשיך את עזרתה לכם כמו שעשתה עד היום; היא סומכת
עליכם, על אחדותכם הגמורה לטובת עתידכם, ולהפרחת קהלתנו ותפארתה.

באחרונה הודה לכל אלה אשר עזרו להוציא את האחוד הזה לפעל,
וביחוד את האדונים יעקב חסאן ואהרן כהן על עמלם הגדול בזה, לטובת האחוד אשר
תהיה לכבוד האומה.

אחריו קם הא' דוד יודילוביץ וישא את נאומו בעברית:

"חברי המכבי, חברי החשמונאים וחברי הצופים כלם!

הלב מתרחב, הנפש משתעשעת לקראת המחזה הנהדר אשר לפני
עינינו: שתי המחנות של הצופים, המכבים והחשמונאים היו למחנה אחת, נתאחדו כל
הלבבות ונהיו לאחד, “ואם הבנים שמחה”. האם היא קהלת אלכסנדריה, אשר שמחה
לראות כי אחדות בניה שבה לקדמותה, רגילים אנו לפרוד עוד מימי קדם, מימות
הקרע הממלכה הנהדרה לשתי ממלכות – יהודה וישראל. הרבה צער, הרבה ענויים
ויסורים סבל עמנו מסבת הקרע הזה, ועדת אלכסנדריה סבלה בזמן האחרון מהפרוד
הקשה שהיה ביניכם. אך סוף־סוף בא השלום ואתו יחד גם האושר לעדת אלכסנדריה;
כי בדור הצעיר מונח כל אשרה של עדה, של עיר, של קהלה, של העם כלו. ועכשיו
אחי המאוחדים, לכו בדרך אחדותכם זו, והיו צופים לעמכם ותצעדו קדימה לקראת
צפית ישראל, עד העלותכם יחד אתכם את כל בני העם לדרך ציונה".

האורח האדון ברגמן, אחד מפקידי הצופים ביפו, מברך את
הצופים המאוחדים בשם אחיו בארץ־ישראל. הוא תאר את האחוה והאחדות השוררת בין
הצופים בארץ האבות, ובמקש מהם לבוא בקשרי ידידות וחליפת־מכתבים עם אחיהם
בארצנו.

האדון יעקב חסאן עולה על הבימה, ובהתרגשות גדולה מביע גם
הוא את שמחתו לראות בהוצאת רעיון ההתאחדות לפעל; מודה הוא להאורחים חברי
המשלחות השונות של הצופים אשר הואילו לבוא ולהשתתף בחגיגה היפה
הזאת.

אח"כ הסירו הצופים את עניבותיהם השונות, ונתנו להם עניבות
תכלת לבל יהיה שום סמן של התבדלות. והצופים המאוחדים הקיפו שנית את מהגרש,
כשכל הקהל עמד על רגליו, עד אשר התקרבו שני הדגלים ונצבו איש על־יד רעהו,
וכמו השתלבו והתנשקו זה עם זה. אלה היו רגעים של התרוממות הרוח. אז יפנה
האדון דוד יודילוביץ אל הדגלים, ויקרא:

"דגל מכבי, דגל חשמונאי! הנה התאחדתם, ואת מקומכם יקח
מעכשיו דגל אחד, “דגל הצופים העברים”, ומן היום הזה אתם שניכם כבר שייכים
להעבר.

מן היום הזה אתם נהייתם לחפצים דוריים יקרי הערך בישראל; ומקומכם בּבית־הנכאת הלאומי העברי בעיר תפארתנו ירושלם.

“צופים! הלא ידעתם מאין נלקח שמכם, הלא ידעתם מאין בא לכם
השם “צופים”, כי שמה, על הר הצופים בירושלם, היו בחורי חמד כמוכם שומרים
תמיד על חומות לאומיותנו ורוחם היה להם למורשה, ובשמם הנכם גם אתם, וקוראים
לעצמכם “צופים”. ושמה, על אותו הר הצופים תתנוסס בקרוב המכללה העברית, שבה
יהיה בית־נכאתו של עם ישראל; באותו בית־נכאת יהיה אולם מיוחד לדגלי הגלות
של העם במשך ימי גלותו. ועתה חובה קדושה עליכם, “הצופים המאוחדים”, ולא רק
חובה, אלא גם כבוד ונחת־רוח יתרה, שתעלו יחד
לציון ברנה ותביאו מתנה לאותו האולם של דגלי הגלות את שני הדגלים היפים
האלה אשר נהיו הערב הזה לחפץ ישן יקר־הערך, אחד משכיות החמדה של עדת
אלכסנדריה, ובשובכם מארצנו החמודה, תאצילו מן שאר רוחכם הטרי והרענן המלא
אהבה קדושה לעתידנו, על רוח כל עדת אלכסנדריה”.

אחרי־כן היו אי־אלו התגוששיות מוצלחות, גם תרגילי התעמלות ע"י המפקד דניאל פיג’וטו אשר שעשעו את הקהל.

ובשירת “התקוה” נגמרה החגיגה הנחמדה הזאת אשר תשאר חקוקה בלבות יהודי אלכסנדריה.

ולבסוף נערך מזנון קטן משפחתי להצופים.

אנו מאחלים להצופים המאוחדים הצלחה ועבודה פוריה לתפארת
הקהלה, ורוצים אנו לקוות כי צופינו יהיו עברים באמת, שילמדו את שפתנו
וידברו בה, ולא להסתפק רק בהפקודות שתהיינה בעברית.

הסתדרות הציונים באלכסנדריה עורכת נשף אזכרה להמנוח אליעזר
בן־יהודה במוצאי־שבת י"ד אפריל. העורך־דין הידוע משה מסיקה ירצה על פעולות
המנוח ואישיותו. מקוים, שהקהל האלכסנדרוני אשר שמע את שמעו של מחיה השפה
העברית, יבוא למאותיו לההרצאה, וביחוד כשהמרצה הוא העורך דין משה מסיקה,
המפורסם בעירנו לאחד מתלמידי החכמים הצעירים, אשר עדתנו תוכל להתפאר
בו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41340