חגיגת ב׳ נובמבר באלכסנדריה



	
	חגיגת ב׳ נובמבר באלכסנדריה
	



1

בליל רביעי כ״ב חשון הייתה אספת עם גדולה ב״בית העם" לחוג
את חגיגת היובל של ההצהרה הבלפורית. הזמנות נשלחו בשם הברון יעקב אלי'
די־מנשה נשיא ההסתדרות הציונית בעירנו, האולם היה הפעם מלא מפה לפה. היו
ביניהם רבים מחשובי הקהלה ונכבדיה.

האדון פ׳ליקס גרין סגן הנשיא פתח את האספה בתארו את ערך
החגיגה הזאת, ויודיע כי נתקבל מברק ברכה מההנהלה הציונית בירושלם, ובה בעת
מבקשת ההנהלה הציונית לתמוך ביד ציר קרן היסוד האדון ש. פזי במשלחתו.
ההסתדרות ענתה במברק שהוקרא לפני הקהל: “יהודי אלכסנדריה הנאספים הלילה
בהמון לחוג את היובל הדוריי של הצהרת בלפור, מודים לכם על ברכתכם; נרגשים
מחובתם לארץ ישראל, יעשו כל אשר לאל ידם להקל על האדון פזי להוציא לפעל את
משלחתו הקדושה וכו׳”.

אחריו קם הברון פ׳ליקס די מנשה נשיא הקהלה היהודית וידבר
בהתלהבות, – לא כמנהגו. ראשונה הזכיר את יסוד החברות הגדולות בפריז,
האליאנס איזראליט והיק״א, אשר פעלו הרבה בראשית הויתן לטובת פזורי האומה,
ויעבר על צמיחתה של הציוניות עד הצהרתו של בלפור לפני עשר שנים ליסוד בית
לאומי לישראל בארץ אבותיו וכו׳. פה הדגיש ביחוד על חובתם של כל יהודי
אלכסנדריה לבוא לעזרת בנין ארץ ישראל. ידעתי, – אומר הברון – כי רבים
משתמטים לנדב, בטענה כי יש הרבה מוסדות חסד בקהלתנו, ושצריכים לדאוג עבור
קיומם ואין הם מספיקים גם בשביל בנין א״י – אבל, האמינו לי, כי זאת היא רק
תואנה להשתמט. קמצו נא מתענוגיכם היום יומיים, ואז תראו כי תוכלו גם ביד
רחבה למלא את חובתכם לטובת ארצנו. אין שום יהודי אשר יוכל להסתלק מחובתו
זאת וכו׳.

אח״כ דבר על הקדמה הגדולה אשר מהקדמת א״י למרות המשבר. הנה
לכם דוגמה קטנה: המושבה “נהלל”. לפני ארבע שנים עברתי בא״י וראיתי את המקום
הזה. אז היה קן של קדחת ירוקה ותחלואים, ששום אדם לא יכול להתישב עליו,
והיום – היה צריך לראות איך מתנוססת המושבה היפה הזאת! גן־־עדן ממש! היא
המושבה המופתית בגליל וכו׳. ולבסוף גמר את דבריו בתקוה כי סוף סוף תבין עדת
היהודים באלכסנדריה להעריך את חובתה הלאומית ביחס לבנינה של הארץ והשתתף
תשתתף גם היא יחד עם כלל ישראל.

אחריו דבר כבוד רבנו הגדול דוד פראטו על חשיבותה של ההצהרה
ההיסטורית שנתנה לעמנו לפני עשר שנים, ושממשלות גדולות התחשבו אתנו כאל עם
בין העמים. כבוד הרב מדמה את הצהרה זו אל הכתב העולמי והאלהי שניתן לעם
ישראל לפני אלפי דורות בהר סיני וכו׳ וכו'…

אחריו קם האדון ש. פזי, נאומו ארך כשעה, הוא היה מלא ענין
מתובל במשלים ואגדות שחדרו ללבות הנאספים. האדון פזי כבר התמחה בעבודה זו
ויצא לו שם נואם בחסד עליון, יש לו כשרון טבעי למשוך את שומעיו. בראשונה
תאר את צמיחתה של הלאומיות בישראל מאותה אספת קטוביץ הידועה, קבוץ קטן של
אנשים שחלמו על דבר שיבת ציון, – ואחריה השתלשלותה של התנועה, עד היום
שזכינו לההצהרה הידועה, אשר שתים וחמשים ממלכות חתמו עליה, אבל, המשיך
האדון פזי בחום דבריו, הידעתם מי נשאר עדיין לחתם על ההצהרה הזאת?… זה
הוא עמנו, עם ישראל! עודנו מהסס לחתום, עודנו עומד מרחוק וחובק את
ידיו. כן רבותי! אבל כל זמן שזה האחרון לא חתם, כל זמן שעם ישראל אינו
משתתף בכל כחותיו לבנות את ביתו הלאומי בארצו, אז אין כל ערך לכל ההצהרה.
הדבר תלוי רק בנו לתת לה את הבאור הנכון, והוא: ע׳’י השתתפותנו לבנין הארץ.
אין אנו מבקשים נדבה, חסד, כאל קרן של נדבות, להשקיט את הרעבים ללחם, אלא
למלא את חובתכם! וכמו שההצהרה ניתנה לעם ישראל במשפט, בזכותו ההיסטורי
שיש לו על הארץ, ולא בתורת חסד, כך אין אנו מבקשים חסד כי אם חובה, ועל
כל אחד מישראל לעזור בבנין ארצו.

הנואם בדברו על ההתבוללות, ספר כי לפני שנים אחדות היה בבוקרשט איש יהודי ושמו מנחם אליה שהניח בצואתו מליארד ליי (העולה למליון ומאתים אלף לי״ש) לבנות מכללה על שמו בתנאי
שיקבלו תלמידים מבלי הבדל דת, הוא עזב גם בשבל א״י שמונים לירה. המכללה
נבנתה והשלט שהיה כתוב על שם המנדב, באו הסטודנטים למחרתו ויורידוהו.
ותלמידים מתקבלים היום מכל הדתות, אבל – חוץ מיהודים! הנה עד היכן הגיע
פרי ההתבוללות, ועוד לא לקחנו מוסר!…

נאומו זה ארך כשעה, וההמון מטה את אזנו ומקשיב בתשומת לב,
ניכר היה כי האדון פזי ידע בדבריו המתובלים המעודדים לענין אותו ולמשוך את
לבבו. ובגמרו, נתקבל הנאום במחיאות כפים רועשות, ורבים הלכו ללחוץ את ידו
ולהודות לו על רגעי התענוג אשר הסב להם נאומו.

אספת־עם זו נגמרה בשירת “התקוה”.

הבה נקוה כי כשם שידע האדון פזי למשוך את לבם, כן ידע להשפיע עליהם שימששו גם בכיסם.










בטעות נדפסה באן הכתבה ־הזאת השייכת לשנת תרפ"ז,  עשר שנים להצהרת בלפור.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41344