נִסִּים בְּכַר



	
	נִסִּים בְּכַר
	




בהגיעו לגבורות


א

איש עברי מתהלך בּניו־יורק, ושמו: נסים בּכר. בּן שיבה
האיש ושערותיו – שיבה. וכבר הגיע לגבורות. בּן שמונים האיש – אַך בּעיניו
בּוער אש של נוער ושל חיים. קומתו שחה (קצת, רק קצת) – אַך בּמהלכו –
בּטיחות, זריזות וחוסן. צעדיו מאוששים. גופו מלא תנועה ופניו טובים, זכּים,
מאירים. ואני אהבתּיו. כּי כמותו לא ראיתי. אחד הוא בעולמנו. הוא בא ממזרח,
היהודי הספרדי. בּן־ירושלים. ועיר הקודש ידעה לגדל בּן כּראוי לה. עתּה הוא
בּנכר, אתּנו. וכזר, וכשלוח מעולם אַחר יראה. ואָנו – שכחנים וערלי־לב ולא
נראה את הטוב והמאיר בּמחשכּי חיינו. ולא נשכּיל לתת אהבתנו
לבחירינו.

הוא – איש־המעלה. איש עברי ובשלמות זו כּחו. העיקר שלו
הוא: “ואָהבתּ לרעך כּמוך”. והוא מקיים אותו בּאמת ובלב שלם. הוא לא ידע
שנאָה, הוא לא ידע קִנאָה. ובראותו נחשי־שנאָה־וקנאָה רוחשים בּחיינו
ומרעילים לבבות – יכאב, יכאב לבּו – אַך לא יתקומם, לא יזעף ולא יקלל; הוא
נד בּראשו לאומללים אלה, שאש השנאָה תאכלם. מבּלי אומר יניע בּראשו
לאומללים אלה, שאש השנאָה תאכלם. מבּלי אומר יניע ראשו לכאן ולכאן ובלשונו
יגע בּשיניו ויפליט: טה־טה. פּירוש לא טוב, בּני. אלמלי נשמעו לו, ודאי
היה האחד סולח לחברו – ושלום על כּל אָדם.

הוא, כּאָמור, לא ילחם בּרע – לא איש־מלחמה הוא – אַך
בּדרכי־נועם ובאמרות־שפר ינסה אַף ישתּדל לנטוע אהבה בּלבּנו. ותורתו פשוטה
עד מאד. פּשוטה עד לתמימות; אין צורך בּתורות חדשות ופירושים מחודשים; די
לנו בּפסוק הישן ובלבד שיוודע בּעם; לשם כּך הוציא מגילות קטנות ומפּות
גדולות, שעליהן כּתוב בּשש לשונות: ואָהבתּ לרעך כּמוך (עברית, ערבית,
הישפּאניולית, אידית, אַנגלית, צרפתּית) – ואותן הוא מפיץ.

ולא פעם תּפגשהו אָץ לדרכּו: – לאָן? אל ישיבה זו או
אַחרת, אל מוסד זה או אַחר הוא הולך; שם ידבּר בּאָזני התּלמידים על־דבר
אהבת הזולת. וישיש הלב לקראת הישיש הנחמד, הרץ כּצבי לעבודת־האָדם –
להשכּין שלום ואהבה בּין הבּנים.

זה – בּדרך כּלל ובתור יסוד; אַך – לתורה זו כּמה וכמה
סעיפים, כּמה וכמה ספרים. ולמעשה? כּידוע, הורע מזלו של הזר בּאַמריקה –
ויש לחוש לעזרתו. גזירות על גזירות קמו ובאו בּענין ההגירה. ולר' נסים בּכר
יש תּעודה מיוחדת בּענין זה. בּלשכּתו, או בּשארית לשכּתו, לא “ענין” אחד
של הגירה, ולא השתּדלות אַחת, לטובת המהגר, נעשים. זה משנים, ולפני שנים
עוד יותר, היה משפּיע בּחוגים הגבוהים להקלת היסורים של המהגרים ולהשבּחת
חוק ההגירה. לפני גדולים התייצב ועם שרים התווכּח.

המכתּבים האַנגליים שהוא כותב או מכתּיב – בּאין לו
מכונת־כּתיבה עברית – מפליאים בּנקיונם, בּצחוּת־לשונם ובטוהר־סגנונם. לא
יעלה על דעת אָדם, כּי בּן־שמונים כּתבם. והוא – בּעל לשונות רבּות. הוא
יודע, כּותב ומדבּר עברית, אַנגלית, צרפתּית, טורקית, ערבית, הישפּאנולית,
איטלקית, גרמנית, וגם אידית יבין אַף כּי לא ידבּר בּה.

בּא־כח הבּארון רוטשילד היה בּעניני הממשלה – וכח ושלטון
היה בּידו. עסקן חרוץ – התּיר אסורים (וגם בּן־יהודה בּכלל) רפא חולים
והלבּיש ערומים. גדולות עם קטנות נפגשו. גם גאולת הכּותל המערבי הטרידה
ועוד מטרידה אותו. ובבוא הבּארון לירושלים, לפני שנים, השפּיע עליו,
“שיפדה” את הכּותל.

ועוד שאלה אַחת תּטרידהו בּלי־הרף: הלא היא השאלה הערבית.
הוא הדפּיס פּעם מאמר בּעתּון אַנגלי־ישראלי בּשאלת “העברים והערבים”
וממאמר זה הדפּיס תּוצָאָה מיוחדת ושלח אותה לראשי עסקנינו. גם לקונגרס
הציוני שלח, כּמדומני, תּזכּיר מיוחד בּענין זה – אַך המנהיגים, כּידוע,
עסוקים בּכמה וכמה ענינים ואל דברי ידיד ישיש לא שעו ובעצתו לא שמעו. אפשר
שהיא פשוטה יותר מן השאלה עצמה – אַך לו הענין כּל־כּך פּשוט וברור, עד
שאין להאריך ואין לפקפּק. שלום יהי לעברים עם הערבים, כּי אַחים שני העמים.
עלינו לסייע להם בּחנוכם, לקרבם לחנוכנו, להכניס את בּניהם לבתּי־ספרנו. לא
את הכּלל נתפּוס, אלא את הפּרט. נשתּדל לקנות לבבות, לבבות –של יחידים.
היחיד יבין לנו, יתּן ידו לנו ויאמר: אָחי אתּה. כּי – עמים־אַחים אנחנו.
אָנו הזנחנו את הענין – ולב ר' נסים בּכר יכאב, יכאב בּדומיה.

ב

זה כבר חשקה נפשי לדעת את תּולדות האיש הזה. הן גוש
היסטורי חי מתהלך בּינינו – והתּיאָבון לדעת כּל־כּך גדול. אבל בּכר לא
איש־דברים הוא. הוא אוהב את המעשה, את המפעל, כּאילו דבריו הוא אינם מעשים,
כּאילו שיחתו הוא – אינה זכות ואינה תורה. זה כמה בקשתּי מאתּו לספּר לי על
חייו; הוא ו“לא צריך” וכדומה לאלה. אך אני ידעתּי נאמנה, כּי – השעה הגיעה
וכי הדבר חשוב וצריך, צריך. –

והוא התחיל. עוד לא ספּר הכּל. אַך משהו מחייו, גלגוליו
ומסעותיו נודע לי. עודו רך בּשנים, בּן אַרבּע־עשרה, החלה פּרשת־נדודיו
ומסעותיו. יחד את אָביו עזב את עיר־הקודש ירושלים, ויצא בּגולה. לשם מה יצא
– קשה עתּה לדעת, כּשם שלא גלוי ולא ידוע לשם מה הוא נמצא עתּה, בּהגיעו
לגבורות, בּגלות־אַמריקה ולא בעירו־עירנו ירושלים – בּכל הדברים עובר חוט
השני של “ויסעו־ויחנו”. ויסעו מירושלים – ויחנו בּיפו, ויסעו מיפו – ויחנו
בּבירותּ, ויסעו מבּירותּ – ויחנו בּאיזמיר ומשם – לדארדאנלים, ובבוספור
דרש הנער בּרבּים. כדי שישמע קולו – העמידוהו על כּסא. ובהגיעם לרומניה, לא
נתנו להם להכּנס – “ויגנבו” את הגבול, ובהכּנסם לבית היהודי הראשון נפל
הילד מתעלף. והוא מראה כּיצד נפל וכיצד התעלף. ושוב למד בּבית־ספר, הגה
בתלמוד והוא אָז מדבּר כּמה לשונות. קרה ואַדולף כּרמיה בּא לשם וימצא העלם
חן בּעיניו – שאָר הבּחורים לא ידעו תלמוד והוא ידע – וכך הגיע עד פּאריז.
הוא יצא לדרך־המלך של חייו.

בּינתים מפסיקים – והחוט ניתּק. בּדמיונו הוצתו כּמה
זכרונות רחוקים וקרובים – והוא נסתּבּך בּהם. אין מוקדם ומאוחר בזכרונות
עבר. פּתאום עלה אור מאורע חשוב ויאפיל על האחרים.

והנה, מתּוך קפיצה, הוא שוב – בּארץ־ישראל. ויד ושם לו
בּשלטונות. “נסים אפנדי”– כּך קורא לו הפּחה, השר והמופטי. הוא משתּדל
לטובת עמו. הוא – בּראש בּתי־הספר של “כּל־ישראל־חברים”. הוא – אבי־אבות
הדבּור העברי, אבי־אבות בּית־הספר העברי החדש. בּן־יהודה – בּנו ־בּרוח,
תּלמידו. הוא עם שרים יתהלך, טובות יעשה לעמו. חסד יקנה לאחיו מאת הפּחות
והשרים; הוא – נסים אפנדי.

ואיזה גאון והדרת־כּבוד יש בּזכרונותיו אלה; האפנדי העברי,
אשר קנה הרבּה חכמה בּחייו ואשר נחן בּרוב אהבה לכל הנברא בּצלם, נסים
אפנדי זה חי את כל מאורעות־חייו ובאו אל תּוך לבּו ונפשו – והוא מלא
מזכרונות נעימים ומרהיבים, ממעשים טובים ונעלים אשר עשה בּימי־חלדו. ודעתּו
זחה. ופניו זכּים ועיניו צופיות למרחוק ובוערות בּאש־נעורים. וטוב, טוב מאד
שאָדם כּזה, שעברי כזה יש בּמחננו. לא פעם אָנו, הצעירים, בּושים מפּניו
מפּני חום־לבבו, בּור־נפשו ואמונתו הגדולה והגואלת.

הוא ישיש וחכם, כּי “בּישישים חכמה”. אַך גם זה לא יגדירהו
כליל. הוא – “סטאַרץ” (בּרוסית), משהו נזירות ומשהו פשטות. מעט קדושה ומעט
תּום – וכולו אַחר, שקוף, מזוקק, ורוח, רוח…

אָנו – לא כן. אָנו – בּשבּוש ומעשינו – לא כנים. אבל נסים בּכר – איש תּם וישר.

ג

מעשיו, הגדולים עם הקטנים, עוד יכּתבו על ספר־מזכּרת לימים יבואו ומופת לבּאים. אולם מעט מהם – כּדאי שיוודע בּקהל עוד היום.

הוא – האָדון (אפנדי) בּכר – עבד נאמן לעברית. בּכל שעה
בכל עת מוכן הוא לקום, ללכת ולעשות למען לשוננו וספרותנו. מי לא רָאָה אותו
בּאספות העברים? מי לא תמה, אַף נתמלא רגש־הערצה, עת הסתּכּל בּיהודי גוץ
זה, היושב מן הצד ושומע בּשים־לב לכל דברי הנואמים?

ועת הסכּנה מתחילה לרחף על מוסד עברי – הוא הראשון להציל.
ועת הקול קורא לעבודה – הוא הראשון להענות. כשבּאים ימים רעים לעתּונינו –
והם לא מעטים – נסים בּכר יוחרד הראשון. ובתשובה על מכתּב קצר של שתּי
שורות יבוא בּ 9:30 בּבּוקר אל הלשכּה בּדברים אלה: “הנני כּי קראת לי!” –
ואין הוא סובל כּל דחוי. “צריך ללכתּ ולעשותּ” (הכּל – בּהברה הספרדית)
והוא מבקש לו בּן־זוג לעבודה; וקשה, קשה לראות בּצערו אם בּן־זוגו אחר
לבוא. כּי דייקן הוא ר' נסים. דייקן עד להפליא. דייקן – אַך לא קפּדן. אוהב
את הנאמנות ואת המסירות – אַך רך וסלחן הוא לאחרים, שאינם דייקנים ואינם
מסורים כּל־צרכּם. הוא יודע את יצר לב האָדם ואת חולשותיו, והוא
סולח.

וכשמגיעים ימי־עבודה תכופה מתייצב העברי הישיש כּחייל. מן
הבּוקר ועד הערב. לא ידע פּירושים שונים ולא יסבּול דברים בּטלים. לא פעם
בּושנו מפּני רציניותו, מפּני תמימותו ופשטותו המפליאָה. יש חושבים, כּי
אפשר לצאת ידי חובה בּתעמולה בּלבד – אַך לא כן חושב נסים בּכר. צריך
לעשותּ, צריך לעשותּ. והוא מקיים את המצוה העברית כּהלכתה.

כּי פּשטן גדול ועברי נאמן הוא ר' נסים. חפץ אחד לו – גם בּפה וגם בּלב ואותו ישתּדל למלא.

איזה שקיפות, איזה חוסן ואיזה יופי מוסרי! – קנאנו בו.
בּחברנו הישיש. דומה, כּי כל הטוב שהיה בו, גלוי וחבוי, בּא עתּה לידי גלוי
גמור ואָנו רואים את האָדם השלם בּפועל. ומברכים מלב על ההופעה.

חייו ו“רכושו”? לא יתּנני לבּי לספּר, שמא אַכאיב, ואני לא
רציתי בזה. אולם הכּל יודעים, כּי אָדָם יקר זה, עברי יחיד זה, עזוב לנפשו
ולעצמו. והוא, המלאך הטוב והמושיע לאחרים ורבּים, לא ראָה ולא הרגיש
בּהכּרת העברית, בּעזרת חבריו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40982