לוי אריה אריאלי



	
	לוי אריה אריאלי
	







ל. א. אריאלי, שחי פּה קרוב לעשרים שנה ומת בּלא עת,
כּתב את רוב דבריו בּשנות היותו כאן בּעניני אמריקה, אבל זו לא שבעה נחת
ממנו. את “ניו־יורק” שלו, סיפּורו האמריקאי הראשון, הוא פּותח בּמלים אלה:
“לא טוב… לא טוב… לא טוב…” ואַף כּי נאמרו מלים אלה על־ידי
גבּור־הסיפּור מיסטר קינג, הרי הן בּעיקר של אריאלי עצמו. לא טובה, לא טובה
היתה אמריקה בעיניו. הוא ראָה בה את המגוחך, את הנפסד, את הגרוטסקי, ובלעג
עוקצני ובביטול ממית התייחס אליה ואל חייה, אל אנשיה ואל מוסדותיה.

האנשים שראָה ותאר הם בּריות משונות ונלעגות, המעוררות
בּוז ושנאָה. מיסטר קינג (כּמה לעג בּעצם השם! בּכלל הוא נותן להם לגבּוריו
שמות מגוחכים) הוא בעל בּית־חרושת ל״אָוועראָלס" וריח רע נודף מתּוך פּיו,
כּי יש לגופו עודף של שלושים ושבעה פונטים משקל ולחץ־דם גבוה. בּן־זקוניו
יושב בּבית־הסוהר בּקולוראדה בּקשר עם גנבה גדולה של תּכשיטים מבּית־גנזיו
של בּאנק. ואשתּו דורותּי אינה נאמנה לו. הוא בן 68 והיא צעירה, כּמעט נערה, שנישאָה לו בשל עשרו ומתּנותיו שנתן
לה.

מיסטר קינג היה לפנים רוכל בּכלי־מילת ועתּה הגיע לגדולה
של עושר ולחטאות־זקונים. הוא וכל האנשים הסובבים אותו, והסובבים על ציר
הסיפּור, הם ריקים מכּל תּוכן, ונעדרי כל שאיפה. מיסיס פּינקוס, העסקנית
הציונית, שהיא אלמנה מתחנחנת, עורכת משתּאות לטובת ארץ־ישראל ומבטיחה
בהזמנותיה: “פָאזיטיוולי נאָ קאָלעקשאָנס”. ובאים לשם: עורכי־דין צעירים,
שכּל ישותם צועקת: עתיד, כּשרון־מעשה, “עפישענסי” (בּכלל אוהב היה אריאלי
להכניס לתוך שיחת גבּוריו “סלענג” אנגלי, כּדי לעשותם מגוחכים יותר. כּן יש
בּו בסיפּור זה ובאחרים “מלות־החן” וביטויי־לעג כ״פּובּליסיטי",
“בּוטלגרים”, “דיווידענד”, “סטאק”, “מיזראטשי” – סירוס “מזרחי”, –
“מיוזיק”, “יו נאָו ווהאט אַי מין”, “דיליוור די גודס”, “גוד טיים”,
“פלאפּר”, “בּונק”, “אָלרייט”, “האַו־דו־יו־דו” וכיוצא באלה). ויש שם
בּאנקירים כּרסנים, הלועגים לציונות, אבל לא יכלו להעליב את מרת פּינקוס,
שהיתה קונה את מניותיהם או מחזיקה כספּה בלשכותיהם. ויש שם: “בּוטלגרים” עם
נשיהם המפוטמות, ומנהל בּית־הספר העברי ומורו, ועורך השבועון
המתבּולל־למחצה “די לויאל איזראַעליט” ומנהל הסניפים של “י.מ.ה.א.” ויהודי
שהיה לפנים ריבולוציונר בּרוסיה ועתּה הוא חובש כּיפה ותוקע בּשופר. קיצורו
של דבר: “כּלי־קודש” ו״כלי־חול", ציונות שהיא שם ריק, “היבּרו” שלומדים
בשביל “פּאָינטס”. יהודים שאין בּהם כּל קדושה. אנשים שאין בּהם כּל
תּרבּות. חברה שאין לה מצפּון וחיים שאין להם טעם.

היפּלא הדבר שיש אַנטישמיים בּעולם? איך אפשר לאהוב עם כּזה, שאנשים כּאלה לו?

ואָמנם, האנטישמיות חודרת גם ללב היהודי, ללבּו של המספּר.
אריאלי כתב סיפּור ארוך – ״מיומנו של אָדם בּודד״ – בּשם “כּיצד נעשיתי
אנטישמי”. הדברים מסופּרים בּגוף ראשון בּצורת יומן בשם הגבּור אָקון, שהיה
מזכּיר בּית־הכּנסת הגדול “לישרים תּהילה” ועורך העלון של ה״סנטר". אבל
אָקון זה אינו איש זר לאריאל. הם היו שניהם בּבית־חולים אחד. וכשמת אָקון
קם לתחייה בסופר שמצא את המחבּרת שלו מתּחת למיטתו, ומסר אותה לדפוס, ויחד
עם דברי היומן נכנסה גם מרירות חייו של אָקון לתוך נפשו של המספּר.

הוא נעשה אנטישמי למראה הצביעות, הריקנות והתּיפלות שבּחיי
הקהילה היהודית־אמריקאית. מהיותו מורה היה אריאלי מסתּכּל כּל ימיו בחיי
בית־הכּנסת ובית תּלמוד־התּורה, תּוהה על קנקנם של הנשיאים, שהיה קורא להם
תּמיד דווקא בשם “פּרזידנטים”, של הגבּאים, המזכּירים, העסקנים, המנהלים
והמורים.

היה לו תמיד גם מורה אידיאלי שמסר את חייו להוראָה ולחלום
התּחייה העברית, או סופר שהיה סמל הבּודד, איש־הרוח, היודע להבּדל ולהתעלות
מן העדה – אבל אלה היו רק היוצאים מן הכּלל, שנשארו לפליטה לראות בּחורבּן
ובחרפּה. השאָר היו פסולת אָדם, שחרב עולמם והלך כּבודם. רק פּרנסה לנגד
עיניהם, רק החפץ להתבּולל ולהתדמות לגויים היה ה״אידיאל" שלהם.

לא האהבה, כּי אם השנאָה מקלקלת את השורה. אריאלי שנא את
אמריקה היהודית, ולא רק את הטוב שלה לא ראה ולא ה־, אפילו את הרע שלה הגדיל
והרע עוד יותר, ואת הקו הבּלתּי־ישר עיקם עד לבלי הכּירו.

ואפילו לאהבה, אהבת איש ואשה, שאותה ידע לתאר בּחשק, הכניס
בסיפּוריו האמריקאיים יסוד מסורס ובלתּי־טבעי. אָקון זה, שהיה מזכּיר
בּבית־כּנסת, נפגש עם נערה, בּשם פלורנס, והוא מתאַהב בּה. וכמעט בּאָה
שעת־האושר. אבל מה מעכּב? שקר־החיים המולך בּכּל. הוא התוודע אליה לא
כּאָקון היהודי, אלא כאיש אירי, ששמו O־Koon
והיא אַף היא התוודעה אליו כנערה סקוטית. אבל פּעם קרה
המקרה ובשעת טיול אחד שלהם פּגש בּהם חבר הועד של בּית־הכּנסת וברך אותם
בברכּת אהבה ושידוך: נאה מזכּיר בּית־הכּנסת לפריידלה גרין, בּת קרובו
ומיודעו. למה בא שקר כּפול זה? למה זיוף החיים של שני אנשים צעירים
ואוהבים? כּיצד אפשר לו לבחור יהודי לרמות את הנערה העתידה להיות אשתּו?
וכיצד יכולה נערה יהודית, בּעלת חן ופשטות, להוליך שולל את מי שעתיד להיות בּעלה?

היכן פּה האמת הפּסיכולוגית? אין לה־. אריאלי האשים את
אמריקה, אבל אמריקה אינה אשמה. זוהי אשמת הרואה ולא הנראה, המצייר ולא
המצוייר.

היתה בו שאיפה עצומה להעשות המספּר־הקטיגור של
יהדות־אמריקה, כּשם שסינקלייר לואיס, למשל, נעשה המספּר־הקטיגור של אמריקה.
אבל לא עמדו לו כוחותיו ולא נתגלתה לו אמריקה היהודית בּכל אמתּה. כּדי
שייעשה סופר קטיגור נאמן, המגלה פצעים, הוא צריך להיות בלבּו גם סניגור,
ולוא רק למחצה ולשליש. הוא צריך לראות את הכּל, גם את הרע וגם את הטוב, גם
את המגוחך וגם את הנאה, כּדי שיוכל להראות שהרע מכריע והטוב מתבּטל.
לאריאלי חסר היה חוש ההומור, המרכּך את קשי־החיים ואת רוע־האנשים. בּמקום
הומור היתה בּו מרירות עוקצנית של סאטירה. ומרירות זו פרצה כל גבול והרעילה
את הסביבה, את הנפשות הפּועלות בּה ובסיפּוריו, ויותר מכּל את נפש
הסופר.

הוא הושפּע מן הספרות הרוסית, ש־ שתּי המהפּכות, מהפּכת 1905 ומהפּכת 1917.
וגם מי. ח. בּרנר. ספרות זו הרוסית כּיצירתו של בּרנר היו מלאות מרוח
ההתמרמרות המוסרית וההתקוממות נגד סדרי־החיים שאינם כּסדרם. וספרות זו היתה
המכשרת והמבשרת את המהפּכה הגדולה, כּשם שיצירת בּרנר היתה היסוד התּוסס
והמעורר בּהווי הארץ־ישראלי הישן והחדש. ה״שכול והכּשלון" של ירושלים החרבה
והמרוששת, נגועת־החולי־והיאוש, חתרו תחת קיום הישן ועזרו לטיהור האווירה של
ימי החלוציות והבּנין.

אריאלי נתגלגל לאמריקה. ופה לא מצא תחתּיו פּטישו את סדנו.
חיים שהם בּעצם התהוותם, עם כּל רפיונם וגיחוכם, אינם חומר להפצצה
ולהסערת־זעם. חיים כּאלה הם חומר רך ורופס, המתחנן להתחזק ולהתגבּש בּידי
אמנים אוהבים ומבינים, שידעו לעשות בּו בחומר בּזהירות־חכמה
ובמלאכת־מחשבת.

אבל אריאלי לא היה איש שכּזה. לפיכך לא “כבש” את אמריקה, וסיפּוריו עליה הם פּארודיות ולא סיפּורי־אָמנות.

הוא פרסם פּה גם כּמה סיפּורים מחיי אירופּה וארץ־ישראל,
ואַף כּי גם בּהם יש מקוי־אופיו ויאושו, יש בּהם גם הרבּה
מגעגועי־הרומאנטיות. בּיחוד תּרוכּז חיבּתו הרומאנטית בּציור דמויות הנשים
ורגעי האהבה. בּמלכות זו, של האהבה, שגם בּה ניכּרת הרבּה השפּעת הספרות
הרוסית, היה מוצא מפלט־מה ממר־גורלו ומרירות־חייו. האשה תופסת מקום מרכּזי
ונכבּד בּסיפּוריו אלה. בּ״בן עזאי התּימני“, מחיי תימנים וחלוצים,
וב״הצייר ואשתּו”, יש מלהט האהבה ומקסם האשה.

הנשים הן עם לא עז,

אַך הנופל בּידן יהי לבז,

יה חי לי, לי, עמלי.

כּך הושר בּאזני הצייר גולד, שצייר את “בּירינקה” שלו,
כּלילת־היופי, ושנא את אשתּו. הוא היה מתפּלל ליופי וכורע לו, והמספּר
מלחיש את שפתיו בתפילת־הודיה: בּרוך אתּה, ה׳ אלהינו, מלך העולם, יוצר
האשה.

המספּר בּחר לגבּור סיפּורו זה, בּצייר אָמן (כּשם שבּחר בּסופרים לגבּורים בּסיפּורים אחרים), כּדי שיוכל להבּיע על־ידו את
התפּעלותו על יפי גוף האשה ועל כּל נפתּולי הנפש לזעזועי האצבּעות של האיש
האָמן, הרוצה לתפּוס תפיסה של ממש את הדבר הנסתּר והנפלא, הקרוי “יופי”,
ואשר בו מתגלה סוד הדר הטבע וקיום החיים על אדמות.

וגולד, בּשם אריאלי, אומר: יצירת אָמן היא בחינת אחד
מאיתני הטבע. היא – חותם האמת הגדולה, האלהית. שיר של גיתּה, סונאטה של
מוצארט, התּמונה “אי המתים” לבקלין נפלטו מתּוך לב הטבע בּאותה האמת המלווה
את הסערה על פּני הים, את רעש היער, את המיית הפּלג המפכּה, את צמיחת
העשב.

והאָמן שהיה במספּר הזה נאלם והוציא את נפשו באמריקה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40330