אַבְרָהָם שׁוֹעֵר



	
	אַבְרָהָם שׁוֹעֵר
	







אברהם שוער, שחי באמריקה הרבּה שנים, נשאַר עד יומו
האַחרון בּן העולם אשר היה, בּן הדור שהלך, וכן אָמנם נקראים שני כרכי
סיפּוריו: “דור הולך”.

הוא היה מספּר בּעל כּוחות מוגבּלים, בּעיקר מבחינת מלאכת
הבּנייה של הסיפּור, אבל יש בּדבריו חן ורוך של בּעל־חלומות, החי בעברו
ומחבּב את גבּוריו ושופך עליהם מגעגועיו ומהמיית־נפשו. הוא היה חבר להם
לגבּורי סיפּוריו ונתמזג אתּם על־ידי סיפּור הדברים בּגוף ראשון.

הוא אָהב את העיירה ושמר לה את חסד־נעוריו. ואת אנשיה ראָה
כאַנשי־עם תּמימים, העובדים את אלהים מענווה ומעניות. ואם גם נזדמנו לו
בדרך סיפּורו אנשים רעים ואכזריים, החוטפים ילדים לחיל־ניקולאי, לא היה לו
החשק והכּוח לספּר בּגנותם. לעומת הרשע היה בעיירה רב צדיק, והוא בדמותו
החסודה ובמעשיו הטובים מחה את זכר הרשעים והכריע לכף זכות. זוהי דרך
החסידות בּספרות, ובה הלך שוער, מספּר ה״עולמות הנשכּחים", ומשורר
הקברים.

בסיפּור “שלשה קברים” יסופּר על נחתּום אחד, ששמו נחום,
האופה לחם בּיום ומחלקו לעניים בּלילה, בּאין איש רואה. וכשהיתה אשתּו באָה
אליו בטענה שבּעוד שנים או שלושה חדשים “נהיה גם אָנו עניים ואביונים
ומחוסרי־לחם”, היה ר׳ נחום בּעלה משיב לה:

– “עלינו לחכּות עוד שנים או שלשה חדשים עד שנרעב ללחם והרי הם רעבים עתּה, כּיום הזה”.

היהודי הזה היה בעל תּהלים והפּסוק החביב עליו, זה ניגון
נפשו, היה: “ורחמיו על כּל מעשיו”. הוא חמל על יהודים בּלתּי־כּשרים כּשם
שחמל על יהודים כּשרים. היתה משפּחת־אפּיקורסים בּעיר שהכּל נידוה ואילו ר׳
נחום קרב אותה ותמך בּה מלחמו. וכשמת בּעל־ המשפּחה ניצל מקבורת חמור,
בּזכותו של ר׳ נחום, שוויתּר על הקרקע שלו לטובת המנודה. ויותר מזה: הוא
ציווה לקבּור גם אותו, לאחר מאָה ועשרים שנה, על־יד האפּיקורס “המסית
והמדיח”. וכן עשה גם הרב ר׳ יחיאל. אלה הם שלושה קברים של עולמות נשכּחים,
שלא על־נקלה הם נשכּחים.

אחד הסיפּורים הטובים בּיותר שכּתב שוער הוא “בּנימין
פּינחס”, סיפּור של קאנטוניסט על חיי החטופים. סיפּור זה מזכיר את “בּימים
ההם” של יהודה שטיינבּרג, אבל יש בּו די כוח וחידוש משלו. הסיפּור מלא
עלילה ושוטף בּעוז והוא מגרה את חשק הקריאָה. וגם בּהירות סגנון יש בּו.

הגעגועים על ימי הילדות וההשתּתּפות בּצער האובדים
והנידחים, שנחטפו מבּית־הוריהם בּעודם ילדים וחזרו לאַחר שגדלו ונזדקנו –
דברים אלה המריצו את שטף הסיפּור ומלאוהו דם עלילה.

וגם סיפּורי־אהבה יש לו, והטוב שבּהם הוא: “אחת ושנים”.

בּסיפּור ה״משולש" של אשה אחת אהובה ושני גברים אוהבים
מופיעה האהבה בצבעה היהודי ובסביבתה הטבעית. יש פּה מלחמה בין תּלמיד־חכם
ועם־הארץ, הנמשכת מדור לדור, מאָבות לבנים. אָב אחד הוא ר׳ שמואל בּעל
חלום, ראש ישיבה ומקובּל, ואָב שני הוא אבּראשקה העגלון, מי שהיה ״חטפן״
בּימי־נעוריו. האחד – איש הרוח ובעל מצוות, השני – איש החומר ובעל תּאוות.
דוד׳קה בּן־אבּראשקה הפּשוט והמגושם אוהב את צביה, הבּת העדינה של ר׳
שמואל, אבל היא נישאת לא לו, כּי אם ליוסף, הבּחור המתמיד, הנעשה אַחר כּך
לסגן ראש הישיבה.

המספּר מגולל לפנינו מגילת חיים ועינויים של אחת אהובה ושנים אוהבים. האהובה אוהבת את שניהם ו“שני בעלים בּלבּה”.

שוער ידע ואָהב לספּר סיפּורי־ילדים, וקובץ האגדות
והמעשיות שלו בּשם “עולם הפּלאות” הוא מן הטובים שבּספרות־הילדים העברית.
יש בּהם תּום־ילדות ושפע־דמיון והתמזגות עם הנושא והנפשות הפּועלות
בסיפּורים. יש בּהם בּסיפּורים אלה מן היסוד האַליגורי, וחיות ובהמות
מתנהגות ומדבּרות כּבני־אָדם, לא בדרך־משל, אלא על דרך הפּשט. נמחק הגבול
בּין המציאות ובין הדמיון.

וכשם שאָהב לספּר סיפּורי־ילדים, כּן אָהב לספּר
סיפּורי־זקנים. עצב חרישי של שקיעה עולה מסיפּוריו ורשימותיו מחיי הזקנים.
ואם בּסיפּורי־הילדים שלו נמחק הגבול בּין המציאות ובין הדמיון, הרי
בסיפּורי־הזקנים שלו נמחק הגבול בּין החיים ובין המוות. הזקן ר׳ זליג השב
מהלווית אשתּו עלקה, אשר אתּה חי יותר מחמשים שנה (בּ״הלילה אחר ההלוויה")
אינו בוכה, כּי לא נפרד ממנה. הוא יושב בּתוך כּורסתו שלו והיא “׳יושבת”
בּתוך כּורסתה שלה. אין איש רואה אותה, אבל הוא רואה ומרגיש אותה בכל
ישותו. ובין כּה וכה – הרי קרוב היום שהוא יבוא אליה ויהיו שוב יחד.
(ונזכּר לו מה שדרש “בּעל הטורים” על הכּ״ף הזעירה של “ולבכּותה”, מפּני
ששרה אמנו היתה זקנה לא בכה אברהם עליה הרבּה…). כּן מתאחדים החיים עם
המתים, ונשמות הזקנים, בּזה ובבּא, מתמזגות ונעשות אחת.

שוער היה בּן “דור הולך” ומדבריו יעלה ניגון־יגון של עולם אשר היה ואיננו1.














מאמר מיוחד על אברהם שוער פרסמתי בספרי: “כּתבים  ומגילות”. (תש״ב).  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40326