דָּוִד שִׁמְעוֹנוֹבִיץ



	
	דָּוִד שִׁמְעוֹנוֹבִיץ
	







א

המדבּר לוהט משרב־צהרים. הכּל סביב גווע מחום. עפר מלובּן.
וציה מתעלפת. “שמים וארץ מחשק אוכּלים” – ובין עפרות ציה אלה מתנהל לאטו,
מוכּה־שרב, אחד נודד – עבד־המדבּר משורר־הצמאון. השפתים חרוכות מצמא. כּל
הישות בּוערת מתּאוות־מנוחה־ורוויה – ובצפּרנים ינקר את חזה־הסלע
ויפלל:





עלי, עלי, בארי! באר, באר, עלי נא!





אבל הבּאר אינה עולה. בּמעמקים היא מפכּה ולמרחקים היא
מתגלגלת. קסמי־שוא קוראים, מי־מנוחות רומזים – ופה, על כּל סביביו, ציון
לוהט. חורב. והוא, הנודד הבּודד, לחום־השלהבת ונחר־הצמא, בּלי הרף ילך
ו“עוד לא יבוא”:





אי רוחות בוקר? אי ליל וטלליו?

מי יראה עניי? אי אל, לו אשע?

חלילה רחוק, הבוקר חלף,

רק צהרי שרב אפס ישע.





להט מיוחד בּמינו ויקוד־אש – בשירת־תּוגה זו. בּציה הדגולה
והרחבה שירת־יגון עמוקה משתּפּכת, שירת צהרים מלובּנים, שירת כּחות
מתאַפּקים – זו שירת שמעונוביץ.

שמעונוביץ בּורח מן הצעד הקטן, הן הפּנה השוקטה. הוא ה“גר
על אדמות” אוהב את הצעד הרחב – אל המרחק, את המעוף הרם – אל המרומים, את
הפּרכוס הגא – לעברים. הוא אוהב לרוץ־אורח, לרדוף אחרי אורות, ולוּא גם
אורות מתעים, להזות ולחזות, לאחוז ולהאָחז בּמראות־קסם ובמקסמים רחוקים.
עינו בהירה ושכלו ישר, רגלו נכונה ומהלכו – איתן. אַך למרות זה – ואולי
מפּני זה – הוא אוהב ללכת בּדרך הערפל ולהעלות מן האָרץ. הוא מתבּסם
מכּחות־עצמו ומרנין את הנפש בּזמירות רחוקות ומקסימות. לא פעם מתגלגל המעין
ובא אל רגלו – ניתּן להשאב; מתחנן להזכות; אַך למשורר טובה הבּריחה ממנו.
טוב שתּבוא תהום ותפריד בּין הקרובים, כּדי שאפשר יהיה עוד הפּעם לרדוף
אַחריו, לחפּשהו, לחשוק בּו ולהתפּלל לו.

משחק האורות מתעים בּמדבּר!

בּשירת שמעונוביץ אורות עולים וכבים, גבורה מתלקחת ושוקעת,
סער מתפּרץ ומשתּתּק. הוא – הצמא שבּמשוררים העברים מן התּקופה החדשה.
הוא – הלוהט והבּוער בּיקוד הגעגועים ונדודים. מי הוא ומאַין הוא?





גר אני על אדמות, זר ומוזר בארץ,

כל גבוליה מדותי, אַך לא אדע מקומי.

אַיה חוקר כל תכלית, ישמע, יבין הגיגי?

אַיה פותר חלומות, ידע יפתור חלומי?





הוא – בּן עולם עתּיק, ש“התעוהו אלהיו בּמדבּרות הזמנים
מני עבר, שב לדור הקיים מהלך שנות אלפים ממקור־חייו” (לי הפּזור. – מ.
ר.) ובשגגה נתגלגל בּן־עבר זה לעולמנו אשר בּו –





תעה גלוי־עינים ובל־יראה

תעה פקוח־אוזן ובל־ישמע,

ראָה רק את סתרי שנות נשיה,

שמע רק את צלילי דורות גזו.



ובשפת רפאים שכוחת־חלד

הערה שירת חייו הערירים…





והוא, הרחוק מאת בּני דורו מרחק־זמן, מתאַווה להיות רחוק
מהם גם מרחק־מקום. מארץ נוד בּא ולארץ נוד הוא הולך. ומנוחה לא ידע (כּי
מנוחה מקטינה) והיא אַף היא לא תדעהו. ארץ־קבע אין לו וכל מולדת לא תקנהו.
מה טוב לו להיות מושלך בּכף־הקלע של הנדודים – “מים אל ים” ומצפון למזרח.
ולא פעם הוא בוחר לו את שני הצירים של העולם כּדי שיוכל להיות מושלך
ומסוער מן הקצה אל הקצה. לעולם לא תראהו מעורה בּאיזה קרקע, אחוז
בּיסוד־אָרץ. בּצפון קורא לו המזרח. בּעמק קורא לו ההר, ומן התּהומות יסק
אל המרומים. תּמיד בּדרך. תּמיד מתנודד. ולפיכך חביב עליו המדבּר ואהוב
עליו האוקינוס. אלה – רחבים לאין־גבול; ויש מרחב לשאיפה ומרחק – להנשא
אליו. ואם המעין המאווה יתגלגל הרחק־הרחק בּמדבּר – יגדל עוד יותר הצמאון
ואתּו – היקוד שבּנפש והחשק שבּשירה; ואם היבּשה רחוקה והחופים מתחמקים –
תּגדל פּי־כמה אי־המנוחה; ואתּה – הנאַת־הנדודים העמוקה:





לתעות מה אָהבתי על חופים נשמים

עת יסערו, יהמו נחשולים;

מה ירחב לבבי, עת מרחבי ימים

באנקה אף שוקעים, אַף עולים.





הוא – משורר הנדודים; ובורח מן המנוחה. הוא ירא את העמידה
– שמא לא תמצא רגלו יבּשה תחתּיה. ותמעד. הוא – כּיונה שלוחה על ארץ רבּה
לאַחר מבּול. ומי יודע, אם כּבר שככו המים ואם יש עלה־טרף לפּה. ולפיכך טוב
לו בּסערה ונוח לו בּסופה. בּכחן של אלה הוא נשא על פּני ארצות ואדמות,
מדבּריות וימים, מרחקים ותהומות.

אליו מדבּר אלהים מן הסערה. ופעמים אין מספּר נזכּרת המלה
“סופה”, בּכנוייה השונים, בּשיריו (ואַף בּצורתה האַרכאיסטית: “סופתה”).
בּכחה הוא מקווה לגמא מרחקי־הזמן־והמקום. לסבב את העולם, להטות אוזן לכל
המעינות המפכּים בּלי הרף, ה“נגרים ושרים”.

יסודות רוב שיריו הם – מעינות, תּהומות, נהרים, מנהרות ים,
אוקינוס, ישימון, ציות, מדבּר, עומק, רום, מזרח, צפון, מרומים וגומר. ואל
כּל אלה הוא נשא ועל כּל אלה הוא מתגעגע ואת כּל אלה הוא חפץ להקיף. ולפיכך
חביבה עליו התּעופה. הוא – צפּור והוא רוח ו“עב אָנכי עם עבים”.
ובחין־העפּלה הוא חג מסביב לעולם, מסביב למרכּז – כּנפיו משתּקשקות ורוצות
לנגוע בּהיקפי־החיים; אבל מן המרכּז הוא בורח. שמא ילכד, שמא ירותק. והוא
יודע נכונה, כּי מאדמות אָבדה גבורה, “אָפסו חוסן ותפאָרה”,





ארץ דלה, ארץ צרה –

לא עליה יפרח הוד.

רק בערבות שחקים רמות

בממלכת העננים

שרדו שרידי האיתנים

כמזכרת עידן סוד.





והוא “בּן־עם איום יופי קודר” נשא על מרחבי ציה ומבקש
עולמות־לא־פה; ולכל מקום הוא בא שם – הוא זר ומוזר. את כּל הגבולות מדד ואת
מקומו הוא לא ידע. ואת חלומו לפתּור לא יוכל. הוא עצמו זר לעצמו ולא ידע
להבּיע בּמלים את מה שבּא עליו ולא ידע להגיד לנו בּרור לשם מה בּא לכאן.
והוא תמה על עצמו:

התקשיב? התקשיב? מה נפלא וזר,





מה נפלא וזר!

פּעמונים נדמו, נדמו זה כבר,

אַך תועה עוד הד על שדמה וכר,

עוד תועה ושר…

התקשיב? התקשיב? מה נפלא וזר…





כּעננה גלמודה, יתומה ואבודה, הוא תועה ונשא על כּנף החלום, בּארצות חלומות ישוטט לו דום. –






בּ




וכדרך המשורר בּמדבּר, כּן דרך הקורא בּשירתו. כּאור מתעה
וכמעין־מקסם היא מתגלה לפנינו. וכשם שהוא נקלע בּין עולמות, כּן נקלעת
שירתו בּין מרחקים, מרחקי זמן ומקום. הנה הוא רחוק והנה הוא קרוב, הנה הוא
סוער והנה הוא נח. הנה הוא מושג והנה הוא מוזר. “מה נפלא וזר, מה נפלא וזר”
– יאמר הקורא למראה המשחק של הצבעים והקולות בּשירת שמעונוביץ.

קולו – קול הגבורה, קול הסער. הוא צמא קרבות ולא פעם ידבּר
ויכריז עליהם. ולא עם אנשים הוא נלחם, אלא עם כּחות־טבע עוורים, עם איתנים.
אין זה, כּי חשבּונות עבר לו והוא רוצה להציל את שמו וירושתו. הוא אוהב את
הבּרזל ואוהב את העוז. כּסאות־משי רכּים זרים מוזרים לו. “לא לי להתענג ולא
לי רוך ועדנים ולא לי לטופים וסלסולים”. מדוע? כּי עליו “לצאת לדרך, דרך
גדולה וארוכּה וקשה כברזל” – ואת הבּרזל יברך.





היה לי ברוך, הברזל!





רוך השקר בּזוי לו עד מות, עדנת החולשה – תּבל לו והתפּנקות הרפיון מאוסה לו –

ולא אסבול נצחונות בלי קרבנות –





ואת הים אוהב כי יסער!

סערו, ימים, סערו!





ואַחים לו – כּפירים, אריות, זאבי־ערב וספינקסים. לא אַחת
הוא נאסר בעבותות הקטנות, נכלא בבית־הכּלא של החיים – אַך הוא כּארי פצוע
מסתּער ומתנשא – להנצל מפּח:





הה, חסמו את דרכי גם עברים, גם פּלשתים

ותהי כשולמית כדלילה…

אסרוני במשי, אסרוני בפשתים,

אַך קרובים נדודי הגילה.





והוא חולץ את עצמו ממצר־החיים. אם לא המדבּר ואם לא הים – יברח אל היער:





פּה – המיתי נוגה רפה,

שמה אשאג שאגת טרף

עת בליל על ערבות קרה,

אטוס על עם זאבי־ערב,

שמה אשאג שאגת־טרף.





הוא רוצה לשאג החוצה את כּחו החבוי ואת “סופותיו
החבויות”. הגבורה – ירושה כבדה מנשוא. ויתרון העוז ומשנה הסער שאלהים
“מסך בּשגגה” אל לבּו הרתיחוהו עד היסוד והדריכוהו מנוחה. גבורה זו מטרידה
אותו כּיתּוש שהטריד את טיטוס. יתּוש הגבורה מוצץ בּזמזומו את פּליטת דמו,
שארית כּחו. אָמנם הוא לא שרף בּתּי־מקדש ובאל לא התעלל, אבל בּלבּו “שאָר
להב, יתרון עוז ויתרון רהב”:





משנה דרור ומשנה סער

יוצר כל בשגגה מסך,

ומאָז הוא צר ועוין,

דורש תשלום מבלי חשך.





והוא קורא לכל חרש בּרזל, שר כּילפּות, גבּור פּטיש, “כּל
יודע הלום, פּעום, כּל יודע רעוש, רעום, בּואו יחד וחמושים בּכשילים
ובסדנים הכּו עד יחצו ברקים, עד יתפּצצו אבנים – אולי תוכלו והחרשתּם את
היתּוש שבּמוחי”.

כּך הגבורה נהפכת לרועץ, לגוזל־מנוחה, למדכּא־חיים. גם
שמשון הגבּור סבל מגבורה יתרה. הוא שסע את האַריה מרצון להניח את כּחו מעט,
להשתּיקו ולהשקיטו. הוא שסע את האַריה – ומאום אין בּיד. – אַך צועק עוד
לבּו משפעת לשד, עוד תּרתח בּדמו סופתה. ובעיניו הפּקוחות של שמשון עצב
יגור:





הקמות אוכלו כפתילי פשתים

ושוק על ירך הוכו פלשתים,

אַך לא הטלתי נטל כחי

ושכור־און־יתר עוד אָנכי.





זה הכּאב שבּגבורה. כּי גדולה היא מכּחות האיש היחיד. ואין
הוא יודע מה לעשות בּה. הגבּור אינו שואף ללבּוש גבורה על גבורה, אלא
להשתּחרר מזו שהוטלה בו. הוא הולך אל הקרב בּחפץ טמיר להטיל מעל עצמו את
נטל־הכּח – אַך כּל נצחון חדש מוסך בּו שכּרון און יתר והוא נעשה כפות לכח
העליון המשתּלט בּו ומכניע אותו. הוא, השליט על אחרים, נעשה עבד לעצמו
ולעוצם שבּו. “גדול ועצום הוא עשרי ואיפה לפזרו לא אדע, כּי רענן ומזוכּך
לשדי ואין לי למי להנחילו”.





ג





מכּאן – הרגשת הערירות הגדולה והנאָה. “רענן ומזוכּך לשדי
ואין לי למי להנחילו”. החיות הטורפות, מלכי היער, אינן זקוקות לירושה זו,
ובני־האָדם, עבדי הערים, אינם רוצים בּה. שפת־עבר לא ידועה להם ואַויר
הרים, יערים וימים קשה לאַפּם.

לאַחינו בני־אָדם –





מבורך הצער הקטן.

מאושר ההולך לאטו.

הוא ישתה את מימיו בשמחה.

ואוכל בחדווה את פּתו.





רואה המשורר, כּי לא קרקע ולא שורש לו. בּן־העב הטס
בּמרומים בּא לפתאום בּין עבים קודרים וכבדי־יגון ולא עוד יפי־תכלת לו. הוא
נעשה “איום יופי קודר”. ואיזו גורליות חריפה יש בּיגונו זה, ירושת הדורות.
הוא קדמון רחוק ויתום והעולם לא ידעהו. כּי לא קרקע ולא שורש לו. ובעינים
עצומות ובאהבת־מות הוא דבק בּשפת־מנגינותיו – השפה העבריה ושופך שיחו לה
ובת:





הוי, שפת מנגינותי, הוי, שפה עבריה!

אנחנו מה־קרובים, אנחנו תאומים…

עולמות נשכחים גם בי, גם בך הומים,

גם שנינו קדמונים, רחוקים ויתומים,

גם שנינו – הד פּלאי מירחי־נשיה.





ואָז גם השורות בּשיריו נעשות רכּות וקצובות, סגנון־הסופה
חולף ובמקומו בא עצב בּין־השמשות ורוך המשי שמאַס בּו קודם. הוא מסתּיר את
נפשו בּרעמת אָחיו־כפירו, כּפיר־שלהבת הגווע. “סורו מני האהובה והרע: כּפיר
שלהבת דום גווע”, “לפני מותו כפירי אָחי ירחמני: סוד מדבּרי ששכחתּי
יחונני”. ואז גם לשירת הבּרבּור ישמע. בּלילה אָפל כּמכסה פחמים שחה ברבּור
עלי מים. הוא חפּש, חפּש, אולי ימצא שמץ לובן. אולם הכּל היה אָפל.
והבּרבּור שר את שירו, שיר הראשית והאַחרית, בּאופל הגדול. בּא הקץ לשיר
והאופל שתק. הערבה ישנה שוקטה ולא ידעה. “ובנות גלים גם לא בכו את המשורר
הערירי”. הגבורה – בּת השמש. החולשה – בּת הלילה. עת סופות וסערות השתּוללו
בנפשו של המשורר – היה יום והיו אורות. עתּה, בּשוך הסערה, ירד לילה.
השלהבת מתפּתּלת. קורצה דועכה, רוטטת. אבדו שבילים בּערפל ונמשך הלב אל
הבּית, אל הפּנה השוקטה, אל אנחתה הנעלמה של האם. ימים ושנים נשא על ימים;
ימים ולילות – בּמדבּריות וציות ועל כּנפי סופות. שרב־צהרים אָכל הבּשר;
סופות –פּרא נלחמו בּאָדם הנודד. ועתּה – “לא קרקע ולא שורש”. וכמעט נעלמת
המטרה. חפץ יש – ואי המחוז? הגבולות רבּים – ואי הזבול? שעת דמדומים,
דמדומי רהב ודמדומי־גבורה. ולא עוד תּרגיש בּשירים אַויר הרים ונשימת
גבּור. נכנף הנשר ונקצצו כנפיו. איש הקרבות והנצחונות התדפּק עתּה על בּית
עגום ומתאַווה להכּנס פּנימה ובעיפות יפלל:





אל ביתי מה אתגעגע, בית אָבי ובית אמי,

כבר זקן, זקן אָבי וזקנה, זקנה אמי.

כבר עברו ימים רבים והם לא שמעו שמעי.





שורות פּשוטות ותמות. שירת הקדמון הרחוק והיתום הרוצה להעשות אָח קרוב לנו ובן מקשיב לאמו:





– עייפת, בני, עייפת בארץ הנכריה,

המחם על השלחן מזמזם בדומיה.





וכל גלגולי הערירות עוברים לפניו בּשעת דמדומים זו: מלאך
חולה שכוח שדי, צפּור ערב נדח, שושן גיא חוור, עב יחידה תועה בשמים, פּלג
בּוכה בּין אבנים, נשר הרים קצוץ כּנפים, תּומר מזרח שבור בּין השלגים,
אַרמון בּדולח עזוב בּערבה, כּפיר ישימון מורדף ציד, אשד פּרא יורק
ארס־לעגו מול כּוכבים, סופת שממה בין הכּפים האפלים:





עצב טמיר לן רדמי נשמתי:

כפיר ישימון מורדף ציד.





מכּל מגלגולים האלה נשאַר האחד, היסודי: כּפיר ישימון מורדף ציד.





ד





אַך גם העיפות וגם השקיעה אינן מסוכּנות למשורר. יש עיפות
של היום המחבּיאָה תוכה חליפת כּחות ליום מחר, ויש שקיעה שהיא התחלת־זריחה.
חלוף־משמרות בּחיי משורר מבשר־טוב, וחליפת־צבעים־וקולות – נושאת בּרכה. אָז
סרים הצבעים הבּהירים בּיותר, אור היום אינו מסמא ואופל הלילה אינו מחניק.
מרוב עמל נח האָדם וכן להב האש “לא יעלה ולא ישקע, כּי אם נח”, אָז לא
שינה, לא יקיצה, לא חלום. הלב רואה והוא עוור, והוא “גם ירעד גם לא ירעד על
פּני תהום”:





ואד לא אד באַויר האביבי.

העולם גלוי, נסתר כבשנת.

כאילו לא החיים אראה סביבי,

כי אם את בבואַתם הנפלאת.





בּה בשנה, תּרפּ"א, שנכתּב שיר זה, נכתּבו עוד שירים דומים
לו – בּזהרם הפּנימי, בּמנוחתם הרוגעת ובהסתּכּלותם הזכּה. “תּנומת־אורים
עמקי־דממה” שראָה המשורר בּשנים האַחרונות רק לעתּים רחוקות, נעשתה כאן
יסוד, ויסוד חסוד ומבורך, לשירתו. היה סער והיתה סופה, צריך שתּבוא גם
מנוחה. אם בּצהרים מלובּנים נדד המשורר בּצפון לוהט ונפשו עולפת – טוב־טוב
כּי ינוח עתּה על שפת הים כּדיג בּצהרים (שוב צהרים!). “מה מתוק אור השמש!
המנוחה מה נעמה! עננות צחורות שטות בּתכלת הרוממה וקהל נגוהות זכּים מרחף
על המים”.

כּך עוברת לאַט־לאַט התּנומה העיפה של השקיעה והופכת
הסתּכּלות מתוקה וענוגה של שעת צהרים. משק של סנפירים ושכשוך גל ישמע.
יתבּעבּעו המים והבהיק זהב קשקשת:





הקיצה, דיג עצל! קום חיש ופרוש הרשת!

אַך נעמה המנוחה בצהרי יום הבהירים.





בּאו צהרי חייו. ורגעו דום התּהומות. “על שפת הים, ים חיי,
אתענג על הדממה. מחשבות בּאות, דאות כּעב בּתכלת רמה, כּדגים שוקעים עולים
יפרכסו חלומות”. זו דרכּו בּשירה, דרך טוב וישר, למשול את משלו המורגש
והמובן. ידענו, כּי לא רק הים רוגע על מעמקיו, כּי אם גם המשורר רוגע על
חלומותיו. וכבסבכי רשת נפשו כּן גם בּנפשנו חזון עדנים פּלאי של סער שקם
לדממה. וצהרים רוגעים.





ה

האם מנוחת הזמן היא או מנוחת המקום? האם הבּגרות והבּינה
הביאו לנו שירים כּאלה או המנוחה והנחלה בּארץ האָבות נתנו לנו אלה? האם
מצא הנודד מנוח לרגליו או הושם הארי בּסוגר? האידיליות המאירות שלו (מחיינו
החדשים) – פּרי המקום, נחלת האָרץ. אולם השירים השוקטים והזכּים האלה,
שנזכּרו למעלה, אינם בּזכות האָרץ; פּה לא המקום גרם. זו ראשית ההזדכּכות
והסינתּיזה. היה סער והיה כשלון. היו ימי גבורה ובאו שעות־חולשה. היו עליות
וירידות. ומי שכּח לו ועושר לו, ידע לעבור על הכּל ולהגיע אל עצמו. אבל אין
לכחד, כּי לא פעם יפחד הלב גם לשירתו של שמעונוביץ. השלמות לא על נקלה
נקנית והמוגמר לא בידים יוקח. בּצד השירים השקופים והמוגמרים ובצד
האידיליות המושרשות והמענגות אָנו מוצאים כּמה וכמה שירים שמפּאַת אריכותם
וחופש־בּנינם הם מתקרבים אל הפּרוזה. “גדול ועצום הוא עשרי ואיפה לפזרו לא
אדע” – אמר, והתחיל לפזרו על שבעה ימים. על ימי פּואימות ומחזורי־שירים, על
רשמי־מסע ורשימות־יום. דבר זה מביא את חסידי המשורר בּמבוכה. מי שכּותב
שירים כּ“דיג”, “שירי מלחמה” וכיוצא בהם, ובעיקר משנות תּרפּ“א־תּרפּ”ב,
איכה יסתּבּך בּמחזורי־שירים אלה שנכתּבו בשנות תּרע“א־תּרע”ג. וסמוך,
בּזמן ובמקום, לשירי המלחמה בּא מחזור השירים: עננים.

פּה סרה גם השבּתיות המיוחדת שיש בּסגנונו, גם החגיגיות
הגדולה שבּלשונו. דוק־האצילות הדק שעטה את בּת־שירתו מתכּסה בּאבק־דרכים
והוא, הלבוש פּורפּוריה והשואף אל האור ואל העוז (בּחיים ובבטויה –הספרות)
נעשה אחד מן המזמרים ו“המדבּרים שיר”. אָמנם, גם בּדברי השיר יש הרבּה
פקחות, פּקחות חיים ופקחות־סגנון, אבל לא על דרכּם תּפארת ולא בהם – עונג
לנו. שמעונוביץ אינו משורר חול ואינו יכול, וצריך, לדבּר שיר. כּחו
– בּשירה, בּרינת־הפּנים, בּהסקה אל־על או בירידה לתהום. בּגבורה נראית או
במנוחה נעמה, בּגעגועים לעבר או בחתירה לעתיד, בּהתפּרצות פּתאום או בשקיעה
אל התּוך.

אָנו מבקשים אצלו את הנשגב ואת הרחוק ולא את הבּינוני
והיש. ולספרו נכנס הכּל – ולא פעם יתעה הקורא בו, ואַף הקורא המכּיר שביליו
של המשורר.

דומה, סער גדול ועז סער והביא לכאן את כּל מה שנצבּר במשך
שנים בּחיי המשורר. אבל הלב ימשך רק אחרי הגרעין שעל “אַדמת פּרי ינוח ודבק
בּאדמה וחי ועשה פרי”.





על “חלום ליל־חורף”





אני ממקור היצירה, ממקור החג הנצחי,

וסביבי רפש־שווקים,חלודת חיי־חול.

ויהי כאילו הושם אות קין עלי מצחי,

את חיי־הכל אחיה וזר אני לכל.





אַך הנה אַתה, אַחי, נגלית לי במצר

ותחש פּדות ללבבי הלוהט והחי!

עם נמרוד עתה יחד ועם נבוכדנאצר

אהיה גבור ציד לפני אדוני…





פּואימה זו מוסיפה עווד שרטוט בּולט לשירת־שמעונוביץ
ונותנת לא־מעט לגלוי מהותה. ויש לראות בּה לא חלום ליל אחד, ולאו דוקא
ליל־חורף, כּי אם חלום ימים ולילות רבּים של המשורר. פּרק שירה ופרק חיים
נתלכּדו יחד ורוח ההומור הטוב השפוך על פּני הדברים, יחד עם ריח העולמות
הרחוקים וה“חלומיות” הזולפת בּפנים־השורות – כּל אלה מוסיפים חן וערך רב
ל“חלום ליל־חורף” זה.

הוא חי את חייו על אדמות כּיתר האנשים ואולי עוד גרוע מהם,
כּי על כּן משורר לעברים הנחו וחדרו בּחורף לא מוסק. מתּוך בּת־צחוק מבינה
וסלחנית הוא מוסיף: ודאי הבּורא בּטוח, כּי חם לי מרוח הקודש… ומתּוך
בּטחון זה הוא גר בּחדר לא־מוסק, בּעלת־הבּית תּובעת שכר־דירה ומאַיימת
בּגירוש. אַך המשורר אינו שם את לבּו לדרישות חיים אלה, לתביעות־גוף אלה.
כּי על כּן הוא משורר לעברים (כּמה עוקץ בּחזרה זו: משורר לעברים!) וגדול
בּטחונו בּשדי, בּנצחון הטוב והצדק, שאם יושלך החוצה מאָהלו, ימן לו הבּורא
ודאי מאורה עזובה של כּלב…

והנה בשעת־ערב אַחת, בּשעה שנולדים חלומות, הרגשות שאין
להם ניב וארשת, בּשעה שכּבר “קשור הערב לזנבות הצללים הגחים” – הופיע
למשורר שליח מעולם אַחר, מעולמו שלו. “מי זה הדופק? מי זה הבּא? – הוי, מי
אַתּה, פּלאי, ואי לך זבול?” זהו שר־החורף ששמע לשיריו־תפילותיו של המשורר,
להמיתו מלאת־הענות, ויבוא “להחיש לו עזרה ופדות”. הוא קורא אותו לעלות
מכּאן, מן העולם התּחתּון, העולם שקפא בכלאו ומסגרתּו; לעלות מכּאן על
אברות־יהלומו:





נגמא מלוא־תבל מגבולה עד גבולה

במנהרות־שלג נחולל הלולא,

בהיכלי־הבדולח על קרחי הציר

שם בנותי־סופותי תנעמנה לך שיר.





המשורר הכּיר מיד את מלכּו־אָחיו ונמשך אַחריו: “אָנכי
שלך!”, קרא, כּי ליערות־בּראשית הוא מתגעגע ורוצה להבקיע לו דרך לשם. רגע,
לא הספּיק לקפוא הבל־פּיו – והנה נפתּחה התּקרה ושניהם כּבר עפים בּין
גדודי־כוכבים ומעשה גבּור אַסיר שיצא מבּית־כּלאו, מתלוצץ המשורר כּשהוא
פונה בּפּעם האַחרונה למטה:





איך יזעפו מחר פּני גברתי היפים…

זו תהיה יללה: “הוי שכן, הוי חוב!”

רדפיני, חפשיני ברחבי אין־סוף!…





המשורר יוצא לדרך־המלך של השירה העולמית ובציוריו ובמעופו
ובהומור הנעלה ובסאטירה העוקצת שלו הוא מרקיע אל־על. חצאי־הצלילים,
הדי־השירה, בּנות־הקולות חולפים – בּמקומם בּאָה ההשראָה הגדולה של הסביבה
המזוכּכת בּרוח היצירה השלמה. שם רחבות, ובטחה ועצמה! שר־החורף מוליך את
המשורר. לאָן? – יש ארץ בּני־חורין שהיא מפלט לחוזה ומקלט לחולם, ל“כל מי
אשר שרד בּנפשו הד־פּלאי משחרית היוצר, מימים גאיונים, כּל מי אשר צמא
לשירת בּראשית אדירת־ההפקר ופריצת־האונים” ובארץ זו מולכים נמרוד "גבּור
ציד לפני ה' " ונבוכדנאצר שנהפך לדוב. הובא המשורר לים־הקרח, שבּעביו “מערה
כרויה, תּוכת נמרוד חונה”, בּא לקראתו נבוכדנאצר שנהפך לדוב, “כּולו נטוי
כּקו באַלכסון”, ורוצה להתנפּל עליו: איך הרהבתּ לרמוס את חצרי? אולם
שר־החורף עומד עליו לשמרו ומגין עליו: “חי בּו ניצוץ משורש נשמתך!” הוא
אומר לדוב. והוא נרגע. אָז יספּר הדוב לאורח את כּל הקורות אותו ואיזה הדרך
עבר ממלכות אחת לחברתּה, איך זה יצא משם ובא לכאן. כּבּיר־שלטון היה ומנצח
על כּל הגבּורים. אולם הנצחונות לא הורישו לו את המנוחה, לא הטעימוהו
מעדן־השלווה. “כּנלותי את קרב הנצחון, כּהתמי לרדות תּחתּי תבל – נשכני נחש
השממון ויתגנב אל נפשי צל־אבל”. נמאס עליו להיות תּמיד המנצח. סימן הוא,
שאין גבורה בעולם, הכּל נכנע, הכּל כּפוף, הכּל משועבּד – ואיש־הגבורה כּמה
לגבורה, לעוז. די לו מהיות מנצח – הוא רוצה להיות גם מנוצח – “אַך לא נמצא
ענק מנצח, הה, לא נמצא בכל מלוא־תבל”… אָז פּשט את צורת האָדם, זה החלש
בּבריאָה, ויהפך לדוב בּין הדובּים. הוא נכנע עתּה מפּני רוממות הטבע
הנאדר, אַך שעבּודו עלצהו רב יותר מכּל יפעת רוממות נצחונות עברו. הוא שב
אל מקורו, הוא זכה לגלויו העצמי, עולם גדול, עולם חדש בּא בלבּו – נגלה
הציד הגדול… ולציד הגדול הזה, לנמרוד גבּור־ציד, מתגעגעת וכלה גם נפש
המשורר – ודברי הדוב שהשיג את גאולתו יורדים על לבּו כּעופרת צורבת. שבעתים
תּגבּר ותעמק האש של הגעגועים, משום שעדיין כּח האדמה גדול ורב הוא, עדיין
העולם התּחתּון מושך אותו אליו. בּדרכּו־מעופו מזדמן לו ראש תּורן ערירי,
שספינתו שקעה במצולות־ים והוא מתנוסס כּאן על שטח המים בּין קרחים מבריקים.
והוא, התּורן הנשקף ונמשך תּמיר לשחק, המריא מרומים, כּמהָ־כּמהַ לספינה
הטרופה:





– ראש תורן! הן תמיד נשקפת לשחק,

המראת למרום בלעג לשפל!

– "זה דרך התרנים התלבט, התגעגע

מאך לאור־שמש, מאור לערפל"…





זה דרך התרנים מאז ומעולם,

ערירי הגובה ורחוקי הרואי,

ראשונים לשמש, ראשונים לסופות,

לנצח בל ידעו מרגוע…





כּך הוא דרכּם של התּרנים. וגם המשורר כּך – קול האדמה עוד
צועק בּלבבו – אַך “מהר ושב לו ורפא” ינחמהו מנהיגו. וכדי שלא יתגעגע יותר
על אדמתו־מולדתּו, הוא עובר שוב בּטיסה עם מנהיגו על פּני האדמה לראות
ולהסתּכּל בּה ולקחת לו את בּרכּת הפּרידה.

והוא לא התחרט. אַדרבּה ואַדרבּה, צל הספק שהיה מאפיל על
רצונו־לגאולה סר עתּה לגמרי. בּפרקים ח' וט' עוברים לפנינו כּבראינוע כּל
החיים כּולם עם שממתם ועריגתם, חוורונם ויגונם, חוסר אונם ורפיונם. פּה –
בּבואת הכּל. בּשני הפּרקים האלה גלומים תּולדות־חיינו.

הוא ראָה שוב את העולם בּנוולו – וירתע אָחור. הוא נער מעל
עצמו את אבק־הקטנות, אבק־החילוניות ובמשובה חדשה ובאיתניות מיוחדה הוא
מסתּלק אל־על, אל צור־מחצבתּו. שלמה? הוא רואה, כּי מעין חיינו הולך וחרב,
נצחוננו האַחרון קרוב לבוא. קשה לשמוע לדברי הלעג והלהג של שר־החורף, שהוא
שופך על העולם. אָנו הכנענו את הטבע כּביכול. האדם, נזר הבּריאה, חשף
תּעלומותיו, עשינו את בּרקיו ורעמיו למשרתינו, לשליחי־מעשינו (…ושרתם
הבּרק בּלהבו הגנוז והיה לחמם תּבשילם ורמים יסבו גלגלים בּבתּי־חרשתּם
בּתועפות צלילם), ראינו את שולי התּגא וקראנו: הוא שבוי! התרחקנו ממנו
והתבּצרנו בערים ובכרכים: תּרבּות חדשה בּצרנו! אולם אין ממש בּכל אלה!
קימעה־קימעה היינו מאבּדים את עסיסנו, את ליחנו. נטפים־נטפים היה הולך
לשדנו ממנו. ועתּה – רק נטף, רק ניצוץ – והם האַחרונים – ינטפו בתור מס
לטבע על מתּנותיו – ואָבדנו… ו“קנצי להרס!” אָז יתנער הטבע השבוי וקרע
אזיקיו ושחק את שחוקו האָיום:

הגבור! הגבור! הבירה נלכדה הביזה מה רבה,

קום רש!

הגבור, אי לעג גאונך?


ואַיה האש? – – –




ובבוא יום־הפּקודה לא יהיה המשורר אתּנו, משום שהוא נמלט
בּעוד מועד. הוא רואה את העולם וימאַס בּו. הוא עלה למרום; הוא עף למרחקים.
שם חיים אחרים. שם – הגאולה:





נמרוד דומם אלי קרב,

בנשימתו גוי שרף,

לאַט: בא תור חפשך

בא תור־דרור לנפשך…





לאמר: "לאָה נמשחת לי,

כי על כן שמחת לי"…





והוא נישא אל “עולמות בּוערים, אל עולמות סוערים”…














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40680