אל מול פני כל ההתנקשות בנו



	
	אל מול פני כל ההתנקשות בנו
	



על אגפי עמנו בארצות הגולה רבים הקמים להכריתם ולהשמידם.
מעטות הן ארצות הגולה, אשר בהן לא קמה עוד היד הזידונה לכלות את שאריות
עמנו שבהן.

כל קללות התוכחה, אשר לפני שנות דור או דורותים היו מסמרות
שערותינו למקראן – נראות לנו כיום חוורות מאד, לעומת כל אשר ניתך על רבות
מגלויותינו…

ועל לב עמנו: תנועת תקומתנו בארצנו, מה רבים ומה זידונים הקמים להכריתה למראשית צעדיה ועד היום הזה!

ואנחנו? אנחנו מפולגים ומתפלגים, משוסעים ומשתסעים, אבודים
ומתאבדים לדעת בקנאת איבה עד לבלי גבול, כאילו נטלנו על עצמנו התחייבות
כלפי כל שוסינו, שנעשה את מלאכתם בידינו אנו, וביתר שאת מאשר יכלו לנו
המה…

והנה התנקשות בבניננו היום הזה על-ידי רצח האחד מראשי בונינו; מי יודע מאיזו מחתרת או מחתרות ירו את הכדוּר האחרון. ומי יודע, לאן נמשכים החוּטים מן הכדורים האלה…

ומה אנחנו? הנמשיך למשוך את עבות עגלתם של כל משטינינו וכל
הזדים הקמים עלינו, בשלחנו גם את ידינו אנו איש בבשר רעהו? או אולי תקום
בנו הרוח כיום הזה, ליד הקבר החדש אשר כרינו לאחד מטובי בונינו, ויחד אתו
קברנו בו חלק גדול ממעט כוחות הבניה אשר אתנו בכלל, אולי תקום בנו הרוח
לגעור בשטן המרקד בתוכנו ולגרשו כליל מקרבנו. וממחר – לא מחרתים! – נושיט
יד אחים, כל הפלגות יחדו, ונשבע לשלום אמת ולעבודה תמה, למען יוותר עוד בנו
שריד ולא נוסיף להרוס תחת לבנות.

הטרם הגיע הזמן לשלום פנימי בארצנו?

נקום כולנו כאחד!





תרצ"ג (1933)










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/37136