אַבְרָהָם גּוֹלְדְּבֶּרְגְּ



	
	אַבְרָהָם גּוֹלְדְּבֶּרְגְּ
	







א

זה עשרות בּשנים עומד האיש בּמערכות הספרות והעתּונות – העברית והאידית, – עוסק בּלי1 הרף ובקדחתנות
בּעבודת־ציבּור כּללית ובעבודת הציונות והתּרבּות, נואם ודורש ערב ובוקר
לפני הרבּים ובאָזני המעטים. נוסע מעיר לעיר ומארץ לארץ, עושה תעמולה
לרעיונות רבּים, קונה לבבות לרעיון־הרעיונות שלו ושלנו, לרעיון התּחיה
המדינית והרוחנית. ועד היום לא חלשה עבודתו ולא נצטנן חומו. האין זו
בּרכה?

אָמרתּי “עומד האיש” וחש אני בּסתירה הפּנימית שבּצירוף
זה. כּי – זה האיש גולדבּרג אינו עומד. לעולם אינו עומד זמן רב בּמקום אחד;
הוא כולו תּנועה.

והתּנועה המתמדת מביאָה גם לאי־מנוחה.

לפיכך נראהו במקומות רבּים ובתפקידים רבּים. רק הגיע למקום
אחד וכבר יקסום לו השני. רק נתגלה בצורה אַחת וכבר מושכתו השניה.
בּאוקראינה, מקום־מולדתּו־וחנוכו, בּארץ זו, שכּל־כּך הרבּה יופי פראי בה
וכל־כּך הרבּה סתירות בּה, היה לפעמים איש חסיד גדול, אוהב ישראל ומבשר טוב
לעמו. ר' לייבּ שרה’ס היה שמו. וכל ימיו היה נע ונד, אָץ ורץ ממקום למקום,
מאיש לאיש – להביא בשורות ולמלא שליחויות. ותמיד היתה דחוקה לו השעה: כּאן
מזגו לו כוס של תּה, אבל טרם שתה ממנה היה נעלם לכפר אַחר או לעיירה אַחרת,
כּי שליחות תּכופה היתה לו ולא יכול לחכּות עד שיצטנן התּה. כּן קרה לא פעם
שמזגו לו במקום אחד והוא שתה, אם שתה בכלל, בּמקום שני.

ומשהו מדמות רחוקה ופלאית זו, חסרת־המנוחה ומגמאת־המרחקים, יש בּו בּאב. גולדבּרג החי אתּנו עתּה בניו־יורק.

לפיכך נראהו תמיד כּמי ששייך בּבת־אַחת גם לכאן וגם
לשם, גם בּמקום שהוא נמצא בו וגם בּמקום שאינו שם. כּמי שמרחף בּין
עולמות.

בּספרות העברית הוא אזרח נכבּד. מאות מאמרים כּתב
ושלשה כרכי כתבים הוציא – של פּובּליציסטיקה, בּקורת, פיליטון ואַף שירה –
ובכל זה נדמה לא פעם, כּי רק לזמן־מה, ולא לתמיד, בּא לשכּון כּבוד בּה.
כּי יותר ממה שעשה בה עשה –

בּעתּונות האידית. פּה מגיעים מאמריו לא למאות, כּי אם
לאלפים. הרי שעבודתו פה קבועה יותר, ארוכּה יותר ומשפּעת יותר. ובכל זה אין
לראותו כּעתּונאי אידי, ואָמנם חבריו שם מתייחסים אליו כּאל איש ממשפּחה
אַחרת, הלא היא המשפּחה העברית.

ובעסקנות, שהרבּה כח נתן לה, אותו דבר ואותו יחס.

לציונות נתן את חייו. הוא ממבאריה ומבהיריה, הוא
מבּניה־בוניה הנאמנים, ובכל זה רואים אותו בּמנהיגות הציונית כּמי שיש לו
בעולמו עוד כּמה דברים ולפיכך אין סכּנה אם לא יתּנו לו את כּל המגיע לו.
“את החסר ימלא מאסמים אחרים” – בּהרהור־נחמה־והצטדקות כּזה ימנעו מאתּו מה
שאין מונעים משליט־פּנים, כּי אליו יתיחסו כּאל שגריר “מעצמה”
אַחרת.

החשובה והמקורית בּיותר בּ“מעצמות” האלה היא –

התּנועה העברית; ואָמנם בּה הוא עובד ופועל תּמיד.
בּראש ההסתּדרות העברית הוא עומד זה שנים רבּות. ובכל זה גם בּפנים מחננו
אָנו רואים אותו לא רק כּעברי. ואם בּתּנועה הציונית הוא נראה כשגריר
העברית, הרי הוא בתנועה העברית כּשגריר הציונות.

הוא איש העולמות שבּגבולותיהם ירחף בּלי הרף ובלי קושי.

ומה שיראה למי שהוא רק סופר כּכשלון, יתגלגל אצלו לכשרון מיוחד: כּשרון ההסתּגלות וההתערות.

כּי דבר זה, ששמו סוד־הריכּוז־והצמצום, שעליו חולמים ואליו
כמהים כּמה סופרים עבריים, אינו משאַת־נפשו של אב. גולדבּרג. הוא מוצא את
בּיטויו דוקא בפיזור על שבעת הימים של: ציונות ועבריות בּעסקנות, ושל
פּובּליציסטיקה, בּקורת, פיליטון ושירה בּעבודה ספרותית.
ואַחרון־אַחרון: בּאמנות־הנאום.

ואם בּאחד מן הימים האלה לא יראה כל כּחו – הרי שנשארו עוד ששה ימים.

ובכלל, ולא בפרט, תּבוקש שלמותו של גולדבּרג.

בּריבּוי המפוזר ובקיבּוץ־הגלויות שם שורש נשמתו.





בּ

בּכל עבודתו יופיע גולדבּרג כּמליץ־יושר, כּמלמד זכות.

כּי הוא מבּית הלל ולא מבּית שמאי, מן המקלים ולא מן
המחמירים. בּמשפּט יקח על עצמו את הסניגוריה ולא את הקטיגוריה. כּי הוא
מכּתּ המאמינים ולא מכּתּ הכּופרים.

לפיכך יהיה חלקו עם מבקשי־השלום ומגשרי הגשרים בּין הצדדים המתנגחים.

בּועידות ובקונגרסים יהיה הוא המתווך בּין הקצוות, כּי
בטבעו אינו קיצוני ואינו איש־המפלגה. הוא יכול להבין, אַף לספוג, דעה אַחרת
מדעתּו וההליכה בקצות־הדרכים זרה לו. הוא אוהב ללכת בּאמצע, בּשביל־הזהב,
בּין ימין לשמאל ובין אוהב לאויב.

כּל תּנועה ציבּורית או מדינית יכולה להתבּרך בּו, כּי יש בּו הרבּה מסגולותיו וכשרונותיו של הדיפּלומאט.

כּי מה היא הדיפּלומאטיה, אם לא דרך־חכמה למצוא את הצד השווה והמשווה?

היא דורשת מידת וותּרנות בּמקום שאין יכולת להשתּלט – וזו יש לו.

היא דורשת הבנה לזולת, כּשרון לגשת לנפש הזר והמתנגד,
אמצעים פּסיכולוגיים להסבּיר דבר קשה, להמתּיק מרירות ולהכשיר את שכל האחד
להבין את משנהו. בּאַחת: להוציא עקצים מדברים עוקצים ולקרב רחוקים, להסיר
מכשולים ולגשור גשרים – וכשרון זה ניתּן לו בּמידה לא מעטה. ואלמלי נתגלגל
גולדבּרג לסביבה אַחרת בּעולם אַחר, אין ספק שהיה עולה לגדולה וזוכה להכּרה
הרבּה יותר משזכה בעולמנו אָנו.

תּכסיסן מומחה הוא והתּנועה הציונית בּכלל והאַמריקאית בּפרט, הרבּה חייבת לו.

וכשם שהוא יודע את חכמת התּכסיסים בּעבודתו הציבּורית, כּן
הוא יודע את אמנות הפּולמוס בּנאומיו. הרי שהוא תכסיסן בּעבודה
ופולמוסן בּווכּוח. ובראשונה כבשניה מתגלה כח הדיאַלקטיקה שלו.

ומי שאוהב חריפות והברקה יהנה לא פעם מנאומי־ווכּוחיו
בּועידות ואספות. הוא משחיז חרבות־מחשבות וכידוני־רגשות, זורקם וקולטם
“בּתוך כּדי שטף מרוצתם”, כּביטויו של בּיאליק.

הוא זורקם במתנגדיו הרוצים לנצחו וקולטם חזרה כּדי שלא
יזיקו, כּי זו דרך הסניגור: גם בּשעה שהוא מקטרג ומתקיף הוא זוכר רק את
המטרה העיקרית: ללמד זכות, להציל את מה שעומד בּסכּנה. אַך לא חלילה למחוץ
ולפצוע אחרים.





ג

לאַחד את הקצוות ולקרב את הרחוקים – זו שאיפתו הנפשית,
המתגלה גם בּעבודתו הספרותית. לא יפּלא איפוא שרוב מאמריו בּקבצי־כתביו
כפולי־שם הם, כּלומר: הם מטפּלים בּהופעות רחוקות ומקפּלים תּחת אבן
האַחדות דברים שונים והיפּוכיהם. והנה שמות אחדים ממאמריו: יתרונות
ומגרעות, רצון וכח, נבואָה ודיפּלומאטיה, הבּטחון והמעשה, לא אהבה ולא
שנאָה, היהודים והשלום, צער העולם וצרת היהודים, השאלה ופתרונה, נקודה
ונקודה, עם הספר והספר העברי, עיר וכפר, ארץ גולה ועברית, מאגדה למציאות,
מזרח ומערב, אַנגליה והיהודים, סגנון ולשון, החיים והספרות ועוד
כּאלה.

וא"ו החיבּור הוא המושל בּכיפּה בּכתבי גולדבּרג המחבּר!

ובדרך חיבּורו זה יתאַמץ קודם כּל לבור את הרע מן הטוב,
השלילה מן החיוב; ואַחר זה יפתּח בּסניגוריה על הטוב ויחתור אל הצד השווה
והמשווה את הנראה לזר ובלתּי־מתאַחד. וסוף דבר: שביל הזהב והשלום של שני
כתובים מתנצחים. נמצא שלישי שהכריע.

ומהיותו סניגור ודורש טוב הוא מלמד זכות.

האומה הישראלית אינה סתם אומה, אלא “אומה גאונית”.

ואַף ההמון, שמאתּו לא תדרש יצירה, אַף הוא “המון יוצר” הוא.

ושפתנו, העברית, שפה עשירה היא (והוא מוכיח את זה בּאותות ובמופתים).

וגם על הפיליטון העברי יש ללמד זכות. וכן על הבּקורת העברית.

וכשהוא כותב על סופרים ואישים יחידים, גם אָז ישתּמש בּמידת הרחמים ולא במידת הדין.

הוא נגש אליהם לא כמבקר, אלא כמסתּכּל ומפרש. בּעצם הערך
של יצירתם לא יפקפּק אַף רגע. זה ברי, כּי כבר נתקבּלו והוכּרו. אלא מה? יש
להתרשם ול“הרשים”, להאיר ולהסבּיר את בּנות־הקול־והצבע של סופר זה או אַחר.
יש למצוא בו לאו דוקא את המיוחד לו, את האישי ביותר, את הכּמוס בּיותר, כּי
אם את הכּללי השייך לקהל־הקוראים, את המשותּף לכולנו, את קשרו בסביבה, את
מקורות ההשפּעה שלו, את מכמני לשונו וגומר.

גם בּזו, בּבקורת, כּבחברתּה הפּובּליציסטיקה וכברעותיהן – העסקנות והנאומיות – הוא אוהב להכליל, לשתּף יסודות רבּים ושונים.

זוהי גישה ציבּורית סוציאַלית. ומקום לה וזכות לה כּלשאָר
הגישות, אַף כּי עלינו לזכּור, שזכות הבּכורה והמלכות שייכת רק לזו
האמנותית הטהורה, הרואה בספרות, ובבקרתה, לא אמצעי, כּי אם מטרה בפני
עצמה.

אבל הוא, העממי ובעל הרחמים, אינו רוצה להשאיר את העושר,
אשר מצא ביצירות היחידים, בּרשותם של יחידים. תּעודתו – תּעודת מתווך בּין
היחידים והרבּים, בּין הסופרים והקוראים. והוא מגלה את רכושם ואת אורם –
לטובת הכּלל.

כּי גם בּענין זה נאמן הוא לעצמו: הוא מייצג את הספרות בּחיים, שיד ושם לו בּהם.

והוא מאַחדם בּברית האהבה וההבנה.





ד

בּגולדבּרג נתאַחדו הסופר והעתּונאי. ומרתיחת השעה של
העתּונות הכניס ל“שקט הנצח” של הספרות. כּי איש שכּתב ארבּעת או חמשת אלפים
מאמרים ורשימות כּלום יוכל לשבת בּמנוחה ובהתרכּזות של לוטש אבנים? אָמנם
סופר עברי הוא כּשאָר הסופרים העברים ונפשו מלאָה געגועים על הנצח – אַך
אין הוא יכול לשבת ולחכּות לשעת־הרחמים הנדירה, לעושר־האושר שיבוא מקץ
הימים. לפיכך הוא אוהב לצוד חוטי־נצח בּודדים בּדמות רגעים. וכאָדם פּקח
וגמיש הוא שוזר ורוקם רגעים אלה בּרקמת חייו.

וכך נראהו קופץ מערוגה לערוגה בּשדה הספרות. ואת עצמו יעיר ויעורר:

נתעורר צליל – כּתוב שיר! ראית קו, בּעולם או באָדם –
כּתוב ספּור! זע הרהור שובב בּלב – כּתוב פיליטון! קרה מה בחיי הציבּור –
חוש אל המאמר! קראת ספר ונשבּית מיפיו – כּתוב בּקורת!

כּך הדבר בּתורה שבּכתב וכן הוא בתורה שבּעל־פּה:

בּאת לאספה רבּת־עם וראית ראשים רבּים נעים, עינים נוצצות
ומצפּות, קהל רוחש ומייחל – קום ודבּר! הצת אש והלהב לב והיה אחד עם אלה
שמהם יצאת. החזר להם מה שקבּלתּ מהם. ולפיכך הוא מדבּר בּאופן חי וחם. נלהב
ומלהיב, עממי וחסידי.

ואין לדאוג ל“מה שיהיה מחר”.

די בּמה שהיה, די בּמה שיש.

כּי – אָנו שכירי אלהים, ההולכים על פּני השדות הרחבים
וערוגות הבּושם של החיים וזורעים זרע דעת ודעות, זרע אמונה ואהבה. ואַל־נא
נשאַל הרבּה. מצאנו היום שדה לזריעה – אַשרינו וטוב חלקנו. מחר נחיה ונראה.
ודאי ימצא עוד. כּי כלום עבודה חסרה בחיים? או כלום חסרי
שדות־בּלתּי־זרועים אָנו?

וכן הולך גולדבּרג משדה לשדה ומערוגה לערוגה. ונפשו צמאָה. ולבּו כמה. היעמוד מלכת? היעמוד מנוע ונוד?

אלמלי ידעתּי, כּי את המנוחה יבקש – הייתי מברכו בּמבוקשו, אבל בּספק גדול אני אם בּזה יחפּוץ.

כּי חושי אומר לי, שבּשעה שהוא יושב וכותב את מאמריו – קול
החיים קורא לו, שופר המלחמה (שסופה שלום) תּוקע בּאָזניו. וכשהוא מתייחד עם
עטו ועם ניירו – מבריקות אַלפי עינים לפניו ותאוות הנואם מתלקחת בּו (ולא
פעם יהיה נואם גם בּמאמריו) והוא חי עם הציבּור.

וכשהוא יוצא לחיים וחי עם הצבּור – הוא מתגעגע למקורו, הוא
רואה אותיות־מאמרים פּורחות בּאַוויר ומבקשות תּיקונן. ולא פעם יכתּוב
בּשעה שידבּר.










במקור נדפס “בלהי”. הערת פב"י.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40628