נַחְַמָן סִירקִין



	
	נַחְַמָן סִירקִין
	







בּחייו רק מעטים שמו אל לב להסבּיר ולבאר את מהותו וטיבו;
שנים על שנים היה נמצא במערכת הראשונים – גם בּעתּונות וגם בּעסקנות – אַך
בּכל ישותו היתה הרבּה אקזוטיות ועַל אַדמת אַמריקה ודאי היה “נטע זר”.
חסידי האידית הבּיטו עליו בּאי־אמון ופעמים בּרגשי־מרירות, כּי על כּן עברי
נלהב היה; עברי נלהב – ורוב ימיו כּתב אידית; העברים העריצוהו; ראה: סופר
אידי “בּטבעו” ומטיף בּהערצת־קדושה את דבר הלשון העברית – אַך בּסתר לבבם
לא יכלו להבין את פּשר הסתירה הזאת. עסקן ציוני היה מטיפּוסם של
“פּועלי־ציון” – ומנהיג בּמחנה הציונים הסוציאַליים – אַך כּשם שהציונים
הכּלליים, ה“ציונים סתם”, לא יכלו לראות בּו אחד משלהם, כּך לא יכלו גם
“פּועלי־ציון” להראות עליו באצבּע המפלגתּית שלהם לאמר: זה מנהיגנו – ולא
פעם היתה התנצחות פּנימית בּין הרב ותלמידיו. סוציאַליסטון היה – הוגה־דעות
חפשי, אַך אופן תּפיסתו את העולם ושיטתו בּחיים ובמחשבה היו “שיריים”.
רצופי רוח האמונה הממשית, שעם זיע קל היא נמצאת על שער המסתּורין. ה“חרדים”
לא יכלו אָמנם לצרפו למנינם – אַך לערים ולפכּחים שבּעסקני התּנועה השמאלית
נראו הרבּה דברים שלו “שלא כשורה”, רחוקים מן המציאות שהם מחייבים.

אַך הוא לא רק רחוק מחבריו בּעבודה היה, אלא רחוק בכלל
משיטת העבודה המקובּלת. הוא לא “התאים” בּכלל לצורות־החיים הידועות. ויותר
משרחוק היה מרחיק היה. הוא הרחיק הבּט, הוא הרחיק קוות. אָהב את מה שרחוק
מן המציאות. מכּאן – יחס הבּוז שלו להווה ושפתו – האידית. ומכּאן – גם אופן
זלזולו בּויכּוחיו – מעל העיתּונים והבּימה. לא פעם קשה היה להבין, כּיצד
משמיע עדין־נפש שכּמותו דברים זולים בּאָזני רבּים וקודם כּל בּאָזני עצמו
– בּויכּוחיו עם המתבּוללים משמאל – אַך לו לא קשה היה הדבר; בּזה נתבּטא
בּוזו הרב להווה הקטן ובנין הקטנים. הוא – אין לו דבר אתּם. הוא רחש כּבוד
והערצה רק לרחוק – לעבר מצד זה ולעתיד מצד זה. הוא היה בורח מן “העמק
השווה”, מ“דרך הישר” – שאינו ישר בּעצם – בּשעת הצורך השמאיל, בּשעת הדחק
הימין ובשעת הדמיון הפליג; ובהתפּתּלות־נפש זו שוכן היה יופי, כּי ראינו
אָדם עורג לצאת מן המיצר אשר הושם בּו. היו במהותו געגועים עמוקים לנעלה,
לנשגב שבּמקור – ותּשתּלהב בּנפשו אש האהבה ליהדות כּאל אידיאה של חיים
והשקפת־עולם, וללשון העברית – כּאל כּלי־אָמן ויצירת־לאום גאונית. העברית
היתה יקרה לו ברובּה כּ“לשון־קודש”, כּשם שהיהדות נערצה בעיניו בּבטוי
האידיאה הנצחית של אָדם ולאום. הוא חי באַטמוספירה של קדושה והערצה, ועוול
גדול עשו לו אלה, אשר דרשו מאתּו תּשובות בּרורות לשאלות חול, דרשו – ולא
נענו. הרבּה הכתּירוהו בּשם “תּמים” וישללו מאתּו את חוש המציאות והפּקחות
היום־יומית; אַך מה ערך יש למושגים דלים אלה – תּמימות, פּקחות ופכּחות –
לאיש החי את חייו, ובמרץ, בּסביבה אַחרת, בּין מושגי רוח, שאיפה
וחלום?

הוא היה נלהב כּחסיד וכמאמין מן המין המעולה. בּדבריו היתה
אש הרצון הטהור, המכּיר את עצמו. הוא בּער כּל ימיו בּאש המאוויים הצרופים,
לא חשש לחול שמסביב. בּטוח היה בּעצמו ובאמונתו ועל כּן כּתב בּאידית – זה
כלי־זינו לזמן – ודרש בּזכותה של העברית, ועל כּן קבּל על עצמו עוד כּמה
וכמה עולים ונשאָם בּמסירות לא לשמם, אלא לשם שאיפתו העצמית – השאיפה אל
המקור העברי, אל מקור היהדות.

לפיכך היינו רואים את האָדם המשונה הזה, המתהפּך כּל ימיו
בּיסורי חיים ונפתּולי מחשבה – והנה הוא שלם בּרוחו ובחזיונו. עם כּל
“עבודותיו הזרות” יהודי מקורי היה, כּלומר: שואב מן המקור ושואף אל המקור.
ויש ששם, בּסתר ההכּרה, נטשטשו גבולים בּין עבר והווה, בּין ימין ושמאל,
בּין דת האומה ודת העולם, שם נזדמנו שוב בּני השרשים השונים, שמקורם – אחד.
הוא, המרחיק, לא העמיק ראות בּחייו – לעומת זה נתחדד חושו בּימיו
האַחרונים, בּעמדו על סף שני העולמות.

וידידיו, אשר היו אתּו בּימיו האַחרונים, מספּרים על חוזק
רוחו הכּרתו הבּהירה והבּרורה, ראיתו החדה לסתרי החיים והמות, ומנוחת נפשו
הגדולה בּשעת נעילה. ועל כּולם רעיון אחד רחף – הרעיון האחד. והוא עסק
בּזמן האַחרון בּחבּור ספר על מהות “שמע ישראל” היהודי, הוא דבּר בּרגעי
גסיסתו על העמקות והגדלות שבּ“אַחדות האלהית” של עם ישראל, על מקור החיים
שבּתורת ישראל וכדומה, ולבסוף – לא נחה דעתּו ולא יצאָה נשמתו עד שהתוודה
לפני מותו “וידוי יהודי” כּאביו ואבי־אביו אשר לפניו.

אפשר שבּרגעיו האַחרונים נתגלתה מהותו כּמות שהיא. אפשר
כּי הפּגישה הראשונה עם המנצח התּמידי היא שפּתחה את הסגור וגלתה בן ־רגע
ולרגע את מה שהיה סתום בּמשך חמשים ושבע שנים – את האמונה התּמה, שאינה
שואלת הרבּה ואינה חותרת הרבּה; אמונת רב או צדיק מדור העבר, אשר נתגלגלה
בגופו של סופר ישראל בּימינו אלה, והתלבּטה בו כּל הימים, כּל
הימים.

בּשבּוש חיינו נתעתה נשמה זו ולבשה כמה וכמה לבושים, לרוח
הזמן ולדרישות השעה, אַך בּעצם היתה זו נשמה משוזרת מניצוצות של קדושה,
מגעגועי־גאולה, מזיקי־משיחיות ומִברקי הכּרה אַחת עתּיקה וידועת־אל, אשר
שמה היה ושמה יהיה:

רוח־ישראל.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40979