מקצת ממכתבי הרמבם ז"ל



	
	מקצת ממכתבי הרמבם ז"ל
	





א.

(קובץ תשובות הרמבם סי' מ"ט).



מודיע אני משה אליך השר הרב הכהן יהונתן. כי בעת שהגיעו
אלי כתבך ושאלותיך שמחתי בהם שמחה גדולה. ואמרתי לנפשי ברוך ה' אשר לא
השבית לך גואל. וידעתי שהגיעו דברי למי שידע עניניהם. ויבין מצפוניהם. וישא
ויתן בהם כראוי. ואמרתי לנפשי הרי זה למשיב נפש ולכלכל את שבתך, וכל
אשר שאלת יפה שאלת. וכל אשר הקשית יפה הקשית, אל תירא כי אתך אני. וכבר
השבתי היום תשובה על כל שאלה ושאלה משאלות הרב. וזה שנתאחרו התשובות כמה
שנים אם לא מדאגה מדבר החולי ומרוב המהומות, כמו שנה עמדתי בחליי ועכשו
שנתרפאתי הרי אני כחולה שאין בו סכנה. ואני רוב היום מסב על המטה ועול
החולים על צוארי בדברי הרפואות שרפו את כחי ולא הניחו לי שעה אחת לא מן
היום ולא מן הלילה, ומה אני יוכל לעשות אחר אשר יצא טבעי מרוב הארצות. ועוד
שאיני היום כמו בימי הבחרות אלא כחי כשל ולבי קץ ורוחי קצרה ולשוני
כבדה וידי רעדה אפילו לכתב אגרת קטנה אעצל. ומפני זה אל יקשה בעיניכם על
שצויתי לכתב התשובות ומקצת הכתבים ולא כתבתי הכל בכתב ידי לפי שאין לי פנאי
לזה מפני כשלון כחי וקוצר רוחי מפני אלו המצערים לי תמיד. ומודיע אני משה
להדרת הרב רבי יהונתן הכהן וכל החכמים והחברים הקוראים את כתבי שאעפ“י
שבטרם נוצרתי בבטן התורה ידעתני ובטרם אצא מרחם הקדישתני, ולהפיץ מעינותיה
חוצה נתנתני. והיא אילת אהבי ואשת נעורי אשר באהבתה שגיתי מבחורי. ואף גם
זו נשים נכריות נעשו לה צרות: מואביות עמוניות צדוניות אדומיות חתיות. והאל
יודע כי לא נלקחו מתחלה אלא להיותן לה לרקחות ולטבחות ולאופות להראות העמים
והשרים את יפיה כי טובת מראה היא עד מאד. מכל מקום נתמעטה עונתה שהרי נחלק
לבי לכמה חלקים בכל מיני חכמה. וכמה טרחתי יומם ולילה כמו עשר שנים רצופות
בקבוץ חבור זה ואנשים גדולים ככם הם ידעו מה שעשיתי שהרי קרבתי דברים
מרוחקים מפוזרים ומפורדים בין הגבעות וההרים. וקראתי אותם אחד מעיר ושנים
ממשפחה, ושגיאות מי יבין והשכחה מצויה וכ”ש בזקנים. ומפני כל אלו הסבות
ראוי לחפש בדברי ולבדוק אחרי ואל יאמר הקורא בחבורי כי מה האדם שיבא אחרי
המלך, אלא הרי הרשיתיו: ויאמר המלך יבא! וטובה עשיתם עמדי אתם החכמים, וכל
מי שימצא דבר ויודיעני טובה יחשב עד אשר לא ישאר שם ח"ו מכשול, שלא
נתכוונתי בחבור זה אלא לפנות הדרכים ולהסיר המכשולות מלפני התלמידים שלא
תחלש דעתם מרוב המשא ומתן ויצא טעות בפסק ההלכה. והמקום ברוך הוא יעזר
אותנו ואתכם על תלמוד תורתו וידיעת יחודו ולא נכשל, ויקוים בימינו ובימיכם:
ונתתי את תורתי בקרבם ועל לבם אכתבנה.





ב.

(קובץ תשובות הרמבם סי' ק"מ)



כבר הודעתי להדרת כבוד גדולת קדושת מרנא ורבנ' פנחס ש“צ
הדיין הגדול המעוז המגדול החכם המופלא בר' משולם הרב זצ”ל. שלא נתאחרתי
להשיב על כתביך הראשונים והאחרונים אלא מפני חליי לא מפני דברים ששמעתי,
שאיני ממקבלי לשון הרע ואני יודע שכל דבר שיעתיק מאיש לאיש ישתנה ויתוסף בו
כמה תוספות ויותר מזה למי שירצה הרגיל1. ות“ל
אפילו שמעתי באזני וידעתי בודאי שאדם פלוני התכבד בקלוני או בעט בדברי
אפילו חרף איני מרגיש ולא מקפיד על זה אלא אמחול ואסלח. ואשר השבעתני בכתב
זה האחרון שלא אשליכך מלפני וכל אותו הענין, חלילה לי אם אעקור אשר נטעתי
ואם אתוץ אשר בניתי, אל יעלה על לבך לעולם לא אתה ולא תלמיד ק”ו לחכם שיגיע
אליך ממני רעה או שום צער אפילו להקניט בדברים. וזה שאמר לך הדיין החסיד
ש"צ2 שכעסתי הרבה על כתבך הראשון אמת אמר. בא
אלי כתב מלא סיג' ואני חולה נוטה למות, איך לא אכעס. כתוב בנוסח זה ככה:
קמו כל העם מקצה אל קצה זקניהם וקטניהם ובאו אלי לאמור אין אנו יכולין לשאת
עוד דבריכם שהרי אתם מתירים מה שתרצו ותאסרו מה שתחפצו, הרי היה מסורת
מאבותנו הראשונים אשר לפנינו שאין לבר ישראל להתפלל אם הוא על קרי עד שירחץ
במרחץ או בים ויטהר וינקה את עצמו ועכשיו התרתם להתפלל ולהתכנס בבית הכנסת
ולקרות בתורה בלא רחיצה ובלא טהרה, אם כן הוא הדת של ישראל נלך ונודיע
לפלילים וכו' זה נוסח דבריך אות באות.

ועתה ראה גם ראה אם דבריך הם, המכעיסין אפילו להלל הזקן או
אינן. אמרת שקמו כל העם זקנים וקטנים, ודבר ידוע וברור שלא היו כלם אלא קצת
מעמי הארץ השוטים. ועוד שטענת דבריהם ומלאת אותם ועשית אותם כאלו הם דברי
חכמים גדולי בעלי מסורת וקבלה מאבותיהם. ועוד שבא מכלל הדברים שהסדרת ותקנת
שאסור לקרות בתורה ולהכנס לבית הכנסת אלא אחר רחיצה מקרי. ועוד כתבת באותו
הכתב שבקשו ממך לדרוש בדבר זה ולהודיע להם חומר הדברים ודרשת. גם זה
הכעיסני וכי נעשו בדבר זה קלין וחמורים, ומה הן חומר הדברים. והלא אין
הדבר אלא מנהג בשנער ובמערב בלבד אבל בכל ערי רומי וצרפת וכל פרובינציא,
אנשי עריכם מעולם לא נהגו במנהג זה. ומעשים תמיד שיבאו חכמים גדולים
ורבנים מעריכם לספרד וכשיראו אותנו רוחצים מקרי שוחקים עלינו ואומרים למדתם
מנקיות הישמעאלים. ומן הדין היה כששמעת דברי אותן העניים שקמו שתגער בהם
ותורה כהלכה ולא תחפה ותודיע להן שדת משה רבינו שאין דברי תורה מקבלין
טומאה ושבעל קרי מותר להכנס בבית הכנסת ולקרות בספר תורה אבל להתפלל הדבר
תלוי במנהג; כל ישראל שבין הישמעאלים נהגו לרחוץ. וכל ישראל שבין הערלים לא
נהגו לרחוץ. ואתם לא תשנו מנהג אבותיכם ואסור לכם לזוז מן המנהג, כך היה
לומר ולהורות. אבל אהבה מקלקלת השורה והשנאה מקלקלת השורה. מפני השנאה
שהיתה בינך ובין רבי דניאל כעסת ושמחת לרגשת אלו הקמים עליו ונתעלמה ממך
דרך משפט.

וזה העני שאמר עלי שאיני רוחץ מקרי, שקר הוא. מעידין עלי
שמים וארץ שמעולם לא עשיתי זאת אלא מחולי, ואיך אשנה מנהגי ומנהג אבותי בלא
עלה בלא שום איסור. ומנין ידע הוא בפתיותו אם נראיתי לרחוץ אם לא? ודבריו
דברי חלומות לא מעלין ולא מורידין ואין להאריך בדברי זה הקל בודאי, אבל
הודעתיך מפני מה כעסתי. ועוד כתבת באותו הכתב נוסח זה ככה: ודברי חבוריך
מאירים לעולם אך למי שעסק בתלמוד ויודע שם החכמים אשר עסקו ונשאו ונתנו
בתלמוד ובגמרא ולא להתעסק בהם לבדם וישתכח שם התנאים והאמוראים מן העולם.
וכל שכן שלומדים ואינן יודעין מה לומדין וטועים באמרי החבור ואינן יורדין
לסוף דעתך ומאי זה מקום המעיין נובע ועליהם אמר התנא: חכמים הזהרו בדבריכם
וכו' וימותו ונמצא שם שמים מתחלל. אלו הן דבריך אות באות. ועוד כתוב נוסח
זה ראוי להדרתך להורות לעולם שלא יניחו הגמרא מלהתעסק בה וכו'. ועל כל זה
הענין ראוי להוכיחך שכבר הבנתי דברים שבלבך אף על פי שלא פירשת אותם אלא
ברמיזה. דע תחלה שאני חס ושלום לא אמרתי לא תתעסקו לא בגמרא ולא בהלכות הרב
רבי יצחק או זולתו.

היודע עד שיש לי כמו שנה וחצי שלא למדו אצלי חבורי אלא באו
שלשה אנשים למדו מקצת ספרים ורוב התלמידים רצו ללמוד ההלכות של הרב ולמדתי
אותם כמה פעמים כל ההלכות וגם שנים שאלו ללמוד הגמרא ולמדתי אותם מסכתות
אשר שאלו. וכי אני צויתי או עלתה על לבי שאשרוף כל הספרים שנעשו לפני מפני
חבורי? והלא בפירוש אמרתי בתחלת חבורי שלא חברתי אותו אלא מפני קוצר הרוח
למי שאינו יכול לירד לעומק התלמוד ולא יבין ממנו דרך האסור והמותר והארכתי
בדבר זה הרבה. וזה שאמרת על שמות החכמים, כבר הזכרתי שמות רובי החכמים
תנאין ואמוראין בתחלת החבור. האם כן הוא שכל מי שפסק הלכות ועשה סולת נקיה
גרם לשם שמים להתחלל כמו שעלה על לבך. כבר קדמוני גאונים וגדולים שחברו
חבורים ופסקו הלכות בלשון עברי ובלשון ערב בענינים ידועים, אבל לפסוק
הלכות בכל התלמוד ובכל דיני תורה לא קדמני אדם אחר רבינו הקדוש וסיעתו
הקדושים, וכי מפני שזה כולל גורם לשם שמים להתחלל, הרי זה תימה גדול. ואם
מפני הלומדים שאמרת שאינם יודעים, אין ביד כל מי שחבר חבור שיהיה הולך עמו
ולא יניח לקרות אלא פלוני ופלוני.

ודע שכבר אמרתי בתחלת חבורי שהענין שתפשתי בו שיהיה דרך
המשנה ובלשון המשנה. אבל אתם לא שמתם לבבכם לדברי ולא ידעתם ההפרש שיש בין
דרך המשנה ודרך התלמוד. ומפני שאין ענין זה ידוע אצלכם כתבת לי בכתב שם
נוסח זה ככה: וגם כשאני מעיין בחבור של רבינו מוציא אני בהם פעמים רבות
דברים הנסתרים מעיני מפני שהם בלא ראיות ואין דעתי צלולה להבינם. אלו נוסח
הדברים. ועתה אפרש:

דע אלופי ומיודעי שכל מי שכתב ספר בין בדברי תורה בין
בדברי שאר החכמות בין מן הגוים הקדמונים בעלי החכמות בין מן הרופאים, אחד
משני דרכים הוא אוחז: או דרך חבור או דרך פירוש. ודרך החבור להזכיר הדברים
הנכונים בלבד בלא קושיא ובלא פירוק ובלא שום ראיה בעולם כמו שעשה רבינו
הקדוש בחבור המשנה. ודרך הפירוש להזכיר הדברים הנכונים ודברים אחרים סותרין
אותן והקושיות על כל דבר והפירוק והראיה שזה הדבר אמת וזה שקר או שזה ראוי
וזה אינו ראוי. וזהו דרך התלמוד שהתלמוד פירוש המשנה ואני לא עשיתי פירוש
אלא חבור דרך המשנה. ושמא יאמר מי שלא יבין: והלא במשנה כתוב שמות החכמים
וידמה שזו היא הראיה פלוני אומר כך ופלוני אומר כך. אין זו ראיה. הראיה היא
להודיע מפני מה אומר פלוני כך ומפני מה אומר פלוני כך, זו היא
הראיה:

ודע שאם אני גרמתי לאבד שם החכמים מפני שאמרתי דברים
הנכונים שהם על פי המשפט סתם בלא שם אומרם, דרך רבינו הקדוש תפשתי. גם הוא
עשה זה מלפני שכל סתם שאמר בלא שם אדם כלם דברי חכמים אחרים הם ואותן
החכמים האחרים לא מדעתן אמרו אלא מפי אחרים ואחרים מאחרים עד משה רבינו.
וכשם שלא הקפידו התנאים והאמוראים על שמות כל החכמים שמימות משה עד ימיהם
שאין לדבר סוף כך לא נקפיד אנו על שמותם אם הוזכרו או לא הוזכרו ומה תועלת
יש בזה, והלא אמרו בפירוש בכמה מקומות ראה רבי דבריו של רבי פלוני בכך וסתם
לן כותיה ודבריו של רבי פלוני בכך וסתם לן כותיה. הנה בפירוש שהדברים שראה
אותן רבי שהן הלכה פסוקה אצלו ושכך ראוי לעשות אמרן סתם בלא שם אדם. ובכמה
מקומות אמרנין האי סתמא יחידאי היא ולא הזכיר רבינו שם אחד מהם. ודברים שלא
היו הלכה פסוקה אצל רבי אלא יש בהם מחלוקת ולא היתה דעתו נוטה לאחד משני
הדברים אמר שני הדברים בשם אומרן רבי פלוני אומר כך ורבי פלוני אומר כך
והזכיר שמות החכמים ששמע מהן או שהן קרובים לזמנו לא שם רביהן ורבי רביהן
מפני שיש באות הזמן רבים עושים כדברי זה ורבים עושים כדברי האחר החולק
עליו. וכבר אמרו לנו רז“ל מפני מה הזכיר שמות שהזכיר במקצת הלכות בהדיא:
למה מזכירין דברי שמאי והלל לבטלן ללמד לדורות הבאים. ולמה מזכירין דברי
היחיד בין המרובין שאם יראה ב”ד את דברי היחיד ויסמוך עליו וכו‘. ולמה
מזכירים דברי היחיד בין המרובים לבטלן שאם יאמר אדם כך אני מקובל וכו’.
הנה בפירוש שאין ראוי להזכיר אלא ההלכה הפסוקה בלבד. ובאותו הזמן שהיו
עושים אלו כך ואלו כך והיו המקבלים והשומעין אחד קבל כדברי זה ואחד קבל
כדברי זה, מפני זה הוצרך להזכיר. וכיון שחברתי אני דרך המשנה וכבר פסק
התלמוד כל הלכה והלכה בפרט או בכלל מן הכללות שפוסקים מהן ההלכות ואין שם
שני מעשים למה אני מזכיר שם האיש שאין הלכה כמותו ושאין אותו הדין דברי זה
היחיד הנזכר בתלמוד כמו אביי או רבא אלא מרובין מפני מרובין. ומפני זה
בחרתי שלא ליתן מקום למינים לרדות שהרי הן אומרים על דברי יחידים אתם
סומכים. ואינו כן אלא אלפים ורבבות אלפים מפי אלפים ורבבות. ולפי ענין זה
אמרתי בתחלת החבור פלוני ובית דינו קבלו מפלוני ובית דינו כדי להודיע
שהקבלה רבים מרבים לא יחיד מיחיד. ולזה היתה מרוצתי ומגמתי שכל הלכה והלכה
תמצא סתם כלומר שהיא דברי היחיד לא שתאמר בשם פלוני עד שיבא ממנה חרבת
המינים האלו שבעטו בכל התורה שבעל פה לפי שראו אותה בשם פלוני ופלוני ודמו
שלא נאמר דבר זה לעולם, אלא אותו פלוני מדעתו:

וזה שאמרת שתמצא בחבור דברים הנסתרים מפני שהם בלא ראיה
ואין דעתך צלולה. לא היה לך לומר כן אלא אלו היה בחבור דברים שהוצאתי אותן
מפלפולי ומדעתי וכתבתי אותם סתם ולא הבאתי עליהם ראיה. וזה לא עשיתי אותו
מעולם. גלה אותן חכמתך ודע שכל הדברים הסתם שבו תלמוד ערוך הוא בפירוש בבלי
או בירושלמי או מספרא וספרי או משנה ערוכה או תוספתא, על אלו סמכתי ומהן
חברתי. ודבר שהוא מתשובת הגאונים אומר בפירוש: הורו הגאונים, או תקנת
אחרונים היא וכו' וכיוצא בזה. ודבר שהוא מפלפולי אומר בפירוש: יראה לי
שהדבר כך וכך. או: אני אומר, מכאן אתה למד שהדבר כך וכך וזו היא הראיה
שמאחר שהודעתי בתחלת החבור שכלו מתלמוד בבלי וירושלמי וספרא וספרי ותוספתא.
אבל [היה] לך לומר שתמצא בו דברים הנסתרים שאין אתה זוכר אותו באי זה
מקום נאמר, זה ודאי יארע לך ולכל חכם שבעולם. שחיבור זה לא יכיר יגיעתו בו
אלא חכם גדול כמותך. אבל שאר התלמידים ידמו שהוא הולך על סדר התלמוד ומסיר
הקושיא והפירוק בלבד. אני נשבע שיש בו כמה פרקים יהיו באותו הפרק הלכות
פסוקות מעשרה מקומות או יותר מן התלמוד והירושלמי ומן הבריתות. שאיני מהלך
לא על סדר התלמוד ולא על סדר המשנה אלא כל ענין וענין מקבץ כל הדינין
שנאמרו בו בכל מקום שהן עד שלא יהיו הלכות אותו הענין מפוזרות ומפורדות בין
המקומות. וזו היתה סוף מגמתי בזה החבור שאין כח באדם בעולם להיות זוכר כל
התלמוד בבלי וירושלמי והברייתות שלשתן שהן עיקר הדינין. ואני אומר לך מה
אירע לי עתה בדבר זה.

בא אלי הדיין החסיד וקונטרי“ס מן החבור בידו יש בו הלכות
רוצח מספר נזיקים והראה לי הלכה אחת אמר לי קרא זו. קראתי אותה, אמרתי לו
מה ספק יש בזו? אמר לי באי זה מקום נאמרו דברים אלו? אמרתי לו במקומן או
באלו הן הגולים או בסנהדרין בדיני הרוצח. אמר לי כבר חזרתי על הכל ולא
מצאתי לא בירושלמי ולא בתוספתא. השתוממתי כמו שעה ואמרתי לו אני זוכר
שבמקום פלוני מגיטין נתפרשו דברים אלו3. הוצאתי
גיטין וחפשתי ולא מצאתי תמהתי ונבהלתי ואמרתי היכן נאמרו דברים אלו, הנח
עתה עד שאזכור מקומן. הוא יצא ואני זכרתי שלחתי שליח והחזרתיו והראתי לו
הדברים מפורשין בגמרת יבמות אגב גררה, תמה והלך. וכן תמיד אני בצער מזה
שיבא השואל וישאל היכן נאמרו דברים אלו פעמים [אני] אומר לו מיד במקום
פלוני ופעמים לא, וחייך לא אזכור מקומן עד שנחפש אחריהן. ועל זה אני מצטער
הרבה שאני אומר הרי אני המחבר ויתעלם ממני מקום דבר זה, מה יעשו שאר בני
אדם. ועל זה נחמתי שלא חברתי עם חבור זה ענין שאני אומר לך ובדעתי אם גוזר
השם יתברך שאעשנו אף על פי שיש בו טורח הרבה, שכל הלכה שאינה במקומה באותו
ענין אודיע מקומה. כיצד כגון הלכות שבת מחבורי כל דבר שהוא בפירוש בשבת או
בעירובין איני צריך להודיע מקומו. והלכה שהיא מהלכות שבת שהיא בע”ז או
בפסחים או בזבחים או בכריתות אודיע מקומה ואומר הלכה פלונית מפרק פלוני מן
החבור מקומה בפרק פלוני ממסכת פלונית. ויהיה זה הספר אחד לבדו, שאי
אפשר לעשות בגופו של חבור שאינו דרך פירוש כמו שאמרתי לך. ומכל מקום כל
דבר שיתעלם מהדרתך מקומו תודיעני בחסדך ואני אומר לך שכל סתם שבו מאחד
מחמשת חבורים אלו הוא אבל הדבר הקשה הוא שלא יודע מקומו מפני שבא בתלמוד
אגב גררא ודרך משא ומתן ונתבאר אותו הדין שלא במקומו ולא ידע אדם היכן יבקש
וכבר שלם ענין זה.

כתבת בכתב א' שאני אמרתי ברבים ועליך שפלוני דיין
אלכסנדריא נתברר לי שאינו יודע כלום ואינו בקי בחכמת חכמי התלמוד, מה נתברר
לרבינו ממני עד שאמר עלי כאלו הדברים, ואני שאלתי מאת רבינו כמה שאלות ולא
באה אלי תשובה מהן, אלו הן נוסח דבריך. גם בכתב שבא עתה בקרוב כתוב ותלמדני
הנעלמות אשר בקשתי מהדרתך. ושמע תשובה על הכל: דבר זה מעולם לא אמרתי עליך,
שאיני אומר שקר לא בנוסח זה ולא בנוסח אחר. אבל היו שם מקצת דברים כך היו.
בא אלי כתב מן אלש“ך אבו אלפרי”ג אמר שאתה דנת לו עם חתנו שיקח חתנו החלי
של זהב שכתוב עליו בתורת נכסי צאן ברזל ויעשה בו כל מה שירצה אפילו רצה
שילך בו למדינה אחרת הואיל והוא חייב באחריותן. וכיון שהביא החלי לחתנו
מפני דין זה לא רצה חתנו ליקח ואמר קחו כל הנדוניא שאיני רוצה שאהיה חייב
באחריותה, ודנת לו שהדין עם חתנו ושכופין אותה שתשוב ותטול נדונייתה ותחזור
הנדוניא נכסי מלוג. אלו הן ענייני הדברים שאמר לי. כתבתי לו איני מאמין
שאמר דברים אלו ואם אמרן העד עדים על דבריו ושלח לי.

שלח לי כתב יש בו עדות מכלו“ף ואב”ן טמאני שאתה דנת שכל
אשה שירצה בעלה ליתן לה נדונייתה ולא ישאר עליו אחריותה הדין עמו. מיד
תהמתי והיה הדיין החסיד שם עימי וכמו שלשה ארבעה אחרים הראיתי להם העדות,
תמהו כלם. אמרתי אל תתמהו, אלו בני פרנצ"א. גם כל היהודים שבערי הערלים
אפילו חכם גדול שבהן אינו בקי בדינין לפי שאינן רגילין בהן שאין הערלים
מניחין לדון כמו הישמעאלים וכשיבא להן דין יאריכו בו יותר מדאי ולא ידעו
אותו עד שיחפשוהו בתלמוד הרבה כמו שאנו עושין בדין מדיני הקרבנות היום לפי
שאין אנו עוסקים בהן ובאותו הזמן שהיו עוסקין בהם הכל היו בקיאין בהן ואינן
צריכין לשאול ולא לחפש כמו אלו השוכנים בין הישמעאלים בפסקי הדין שכבר
הורגלו בהם אפילו התלמידים. היודע עד והעדים הם קיימים שכך היו הדברים בלא
להוסיף ובלא לגרוע:

וזה שאמרת ששאלת ממני כמה שאלות ולא השבותי לך. בשבועה
שאיני יודע לעולם שאלה שלא השיבותי עליה חוץ מזו שבאה ואני חולה, בענין
קדושי כסף שאמרתי שהן מדבריהם. והרי אני משיב עליה אחרונה. ולא ראיתי שאלה
כלל ממך אלא אותן השאלות של ברכת אירוסין שהקניטוני מחזרתן כמה פעמים עד
שאמרתי לך כבר הודעתי דעתי ומה שתרצה עשה. וכן שאלה של גט לההוא שאמרת שהוא
פסול מפני השליחות וכתבתי לך שהוא כשר והראיתי ההפרש שיש בדברים, ודחית
בזרוע ואמרת עדין לא ידעתי מאי זה טעם הוא כשר, שתקתי והנחתיו. וכן דרכי
תמיד עם כל אדם שאראה אותו עומד בשטותו ואינו רוצה לחזור בו אשתוק ואניחנו
ברצונו, כך דרכי לעולם. ולא ידעתי כלל שאלה שבאה לי בדבר אחר, שמא אבד הכתב
ולא הגיע לידי ואתה תולה עצמך להשיב על מה שלא ידעתי או בא לידי ואיני
זכור, מכל מקום אפשר לחזור ולשאול. וכן כתבת לי בענין האלמנה עם יתומיה
שדנתי שאינה חייבת שבועה על החצר. עצמת אתה הדברים ועשית אותם טענה
וכתבת בכתב זה האלמנה שהיא טוענת שנמכרו נכסיה בפחות וכו' ולא היתה שאלתם
שהדבר טענה. וכן פירשתי אני בתשובתי ואמרתי הואיל ונודע בודאי שחצר זה
נלקח מנכסי הנדוניא והוא כתוב בשמה וידועה לה אינה צריכה שבועה שהחצר
בחזקתה הוא ואינו בחזקת היתומים. ואמרת לי מפני מה חתמו הדיינין עמך אתה
נתלה בהן או הן תלויין בך. אמת אמרת וגריעותא היא לי.

אבל כתבו אלי מאלכסנדריא שאם תכתוב לבדך יאמר הדיין לפקחים
או לשופט פלוני אומר כך ואני אומר כך מי מכריע לא יעשו לנו דין. ואם יהיו
החותמים רבים נמצא הוא יחיד בין רבים. וכיון שידעתי שכך הוא דיניהן באמת
ראיתי למחול על כבודי כדי שיצא הדין לאמתו. והתימה הגדול שאמרת בכתבך
ואלמלא לא היתה מפחדת מן השבועה לא היתה נותנת ליתומים שום ריוח אבל עתה
הוסיפה להם נ' דינרים.

אלו נוסח דבריך ואינו יודע היאך יאמר חכם כמותך דברים אלו
וכי מי הוא הרשע שלא יפחד מן השבועה. אין זה אלא דבר תימה. וכן כתבת לי
ששמעת שאמרו לי שהגט של בתו של אבו אלפר“ג בטל ושלחתי לחפש על דבר זה
והכשרתיו. לא היו דברים אלו מעולם. אלא כך היה מעשה: בא אלי חתנו של אבו
א”ל פר“ג ואמר לי עשה עמי חותני כמה רעות והחזירני מן הדרך והצרכני בדבר
זה. הכרתי מכלל דבריו שהגט ע”י שליח, לא אמרתי שום דבר וכתבתי לאבו אלפר“ג
ושאלתי לו בתך קבלה גיטה או לא קבלה. וכתב לי נוסח דברים שכתבת בשליחות
השליח ושהרשהו ליתן לה הגט. כתבתי לו אל תתאחר שעה אחת עד שתקבל גיטה במהרה,
לא היו שם דברים אחרים. אבל עתה צריך אני להוכיחך על ב' דברים. הא' היאך
הנחת הגט ע”י השליח אפי' שעה א' ואתה רואה שהן בקטטה ומריבה גדולה היאך לא
חששת לבטולו ונמצא כל מה שנעשה הבל וריק אלו היה יוצא ומבטל והולך לדרכו
ומה יועיל הדיין אלא להודיע דברים אלו וכיוצא בהן היה לך לומר, אי אפשר שלא
תקבל גטה על תנאי זה. ועוד אם ימות השליח לא תהיה היא עגונה. ועוד אם נהרג
או טבע בים ולא נודע זכרו חס ושלום קודם שיגיע גט לידה מה יועיל הגט ביד
השליח ואין גט לאחר מיתה. והדבר הב' על שכתבת בגט זה שהוא על מנת כך וכך
וכתבת התנאי וכפלתו ועשית הן קודם ללאו ומה זה הלבוט כל האומר על מנת כאומר
מעכשיו ואינו צריך לכפול ואתה יודע כמה הפרשות ודינין בין מגרש ומקדש על
מנת ובין מגרש ומקדש על מנת כדאמרינן והיא תתן או לכשתתן וכו' וזה לה הפסיד
כלום. אבל קשה לי חכם גדול כמותך שיהיו הדברים מעורבבים על מנת שמשמע
מעכשיו ותנאי כפול שמשמע לכשיהיה הדבר הזה. ואמרת לי שאתה מצטער מאברהם,
ומה בידי. היודע עד עלי ודיין שגערתי בו והכפתי אותו על פה ובכתב בגללך
והשבעתיו בכתבי שלא יעזור לו כמו שעולה על דעתו לעולם ושלא ידבר עליך תועה
אולי יקבל. וכן אב“ו אלפר”ג כתב שפלוני הרי עובר עלי את הדין מפני חתנו
שנתן לו שאכל. וסהדי בשמים וכתב ידי שעמו על מה שגמרתי לו אל יעלו דברים
אלו על לבך ואלה הדברים שדן לך בטעות דן לא בכונה ובית דין הגדול יטעו
בהוראה ומה בכך והסרתי כעסו בכל דבר. וזה שאמרו לך שאמרתי עליך שהוא כעסן.
אמת כך אמרתי ומה שיש בזה אל יקשה בעיניך האי צורבא מרבנן דרתח מרתחא
אוריתא היא דמרתחא ליה שנ' הלא כה דברי כאש נאם יי'. לפי שאמרו לי כל
הדברים שאירעו בינך ובין רבי דניאל כתבתי או אמרתי שהוא כעסן וקשה בעיני
שלא יהיה מחבריך ומלומדי לפניך שהוא אדם ירא שמים ומצדיק רבים הנה
ובאלכסנדריא ואלו היה מלמד לפניך היית מאיר עיניהם בו והיית מודיע להם עקרי
הדברים ונסתריהם אחלי שיהיה זה:

ושמעתי שאתה רוצה לחזור לרומיניא"ה מצער העם הזה. הזהר ואל
תעשה זאת. תניח מקום שנקבע ותלך למקומות משובשות בגייסות. אם רוח המושל
יעלה עליך מקומך אל תנח. ושאלת על עסקי אבי זכרי שלקח השררה בשפלות ודלות
הוא פוחד מקטן שבקהל ואין לו עוזר, אל תחוש לו ואל יבהילוך דברי העוברים
נתן תשעים להפסדה ולבטלה ולא נתן לו כתב כלל מן המלך אלא רשות ככה אם ירצו
בו היהודים ירצו ובא הוא ואמר לזקני אצא ובכה בלילה לפניהם עד שהניחוהו.
אלו הן אמתת הדברים ושלומך ירבה:





ג. ממכתבו של הרמבם לר' שמואל אבן תבון המתרגם את מורה הנבוכים

(קובץ תשובות הרמבם, אגרת כ“ח ע”ב – ג')



ואמנם מה שזכרת מענין בואך אצלי. בוא ברוך ה' ומבורך
שבבאים! ואני שש ועלז ושמח בזה, וחפץ ונכסף ומשתוקק לחברתך, ותאב ומתאוה
לראות פניך הנעימים יותר משמחתך בי, ואף על פי שיקשה עלי רכבך סכנת הים.
ואמנם אודיעך ואיעצך שלא תסתכן על עצמך, כי לא יגיעך מבואך אלי זולת ראות
פני ומה שתגיעך ממני כפי יכולתי. אמנם תועלת חכמה מן החכמות או להתייחד
ולהתבודד עמי אפילו שעה אחת ביום או בלילה אל תוחיל בזה כלל כי תוכן עניני
כמו שאספר לך. אני שוכן במצרים והמלך שוכן באל קאירה ובין שני המקומות שני
תחומי שבת, ולי על המלך מנהג כבד מאד אי אפשר לי מבלתי ראותו בכל יום בתחלת
היום, אמנם כשימצאהו חולשה או יחלה א' מבניו או אחת מפלגשיו לא אסור
מאלקא“ירה ואני רוב היום בבית המלך. ואי אפשר לי גם כן מפקיד אחד או שני
פקידים יחלו ואני צריך להתעסק ברפואתם, כללו של דבר כל יום ויום אני עולה
לאלקאייר”ה בהשכמה וכשלא יהיה שם שום מכשול ולא יתחדש שם שום חדוש אשוב
למצרים אחר חצי היום, על כל פנים לא אגיע קודם, ואני מתרעב ואמצא האכסדראות
כלם מלאות בני אדם גוים ויהודים בהם, חשוב ובלתי חשוב, ושופטים ושוטרים
ואוהבים ושונאים ערב רב ידעו את עת שובי, ארד מעל הבהמה וארחץ ידי ואצא
עליהם לפייסם ולרצות ולחלות פניהם כדי למחול על כבודם להמתין אותי עד כדי
שאוכל אכילת עראי והיא מעת לעת ואצא לרפאתם ולכתוב להם פתקות ונוסחאות
רפואות חלייהם, לא יסור הנכנס והיוצא עד הלילה, ולפעמים באמונת התורה עד
סוף שתי שעות מן הלילה או יותר אספר להם ואצום ואדבר עמהם, ואני שוכב פרקדן
מרוב העיפות, ויכנס הלילה ואני בתכלית החולשה לא אוכל לדבר. סוף דבר לא
יוכל אחד מישראל לדבר לי או להתחבר ולהתבודד עמי זולת יום השבת, אז יבואו
כל הקהל או רובם אחר התפלה, אנהיג הצבור במה שיעשה כל ימי השבוע, ויקראו
קריאה חלושה עד הצהרים וילכו לדרכם וישובו קצתם ויקראו שנית אחר תפלת המנחה
עד עת תפלת מעריב, זה תוכן ענייני היום. ולא ספרתי לך אלא קצת מה שתראהו אם
תבוא בעזרת האל יתעלה. וכשתשלים לאחינו פירוש והעתק מה שהתחלת בו שאחר
שהתחלת במצוה תגמור אותה [ותעתיק הוראת הנבוכים לאחינו ושמו הזכר נאות יותר
ויהיה בערבי דליל אל חאורין והטבת לראות בכבודך לקראו בשם
הצורה]4 ואחרי כן בא תבוא ברכה על דרך הבקור לא לקבל תועלת הלמוד כי יצר זמנו מאד.






הרגל רכילות.  ↩



שמרו צורו.  ↩



עי‘ תחכמוני ב’ (ברן תרע"א) צד 58/9.  ↩



זה נוסף:  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/37249