דָּוִד פוֹגֶל



	
	דָּוִד פוֹגֶל
	







שבעים ושנים השירים, שאָסף דוד פוגל לקבצו הראשון, הם
שבעים ושנים רמזים לשבעים ושנים רגעים. והם אָמנם דומים זה לזה במאד – גם
בּצבע, גם בּהד וגם בּאלם. אָב רך אחד יצרם – והוא מבּני הענוגים והנוגים.
שובה את לבּך התּום הצנוע, המגיע כּמעט עד לידי התבּטלות היש, והשורות
הקטנות והקטועות כּאילו מתבּיישות בּקיומן והן מבקשות להן מחסה בּשולי הספר
– לא דברים בּרורים עולים מהן, אלא רמזים חצי-אלמים, קוים ושרטוטים היראים
מפּני עין רעה. ראה, חוטי-כסף בּסוף קיץ תּועים בּאַויר!

שירים – חוטים. זוהי דמותם. וקשה לדעת אם חוטים אלה עדיין
לא נארגו ועוד לו נרקמה רקמתם השלמה, או שהם לאַחר דבקות, לאַחר רקמה – והם
מתפּזרים שוב בּחלל, כּל אחד למקורו הסתום והסודי.

מה טוב היה אלמלי היינו רואים בּהם נטית-כּוסף לאיחוד
להתאַחזות; אָז היתה לנו גם מקצת הנאָה; אָנו עדים לסוד הרקמה, אולם עד
כּמה שהמשורר מבליט את ישותו ומקומם את רצונו בּקובץ זה – אָנו רואים את
ההיפך. הוא רוצה לברוח מן המרכּז המאַחד, המשלים והמשקיט. הוא אינו הולך אל
עצמו, איננו מבקש דרך אל הגרעין הכּמוס בּפנימו – אלא הוא רוצה לברוח. הוא
– לאַחר חזון ולאַחר מעשה; השקט הזה המרחף על-גבּי הדפּים החוורים הוא שקט
לשאַחר. ואם אַדמימות תּגה פתאום ותסמיק את הלחי – אין זו אַדמימות
תּום ואמונה, אלא זו של שקיעה ושל הסתּלקות. רזיגנאציה. הכּיר בּכּל שתּם,
שעבר ואינו עוד – והשלים? – והוא מפליט צלילים אַחרונים אַחרי מטת
עצמו:





הנני יורד מן המעלות

צלי הרזה יורד לפני –

ואַת אין חוכה לי



מאום אין חוכה לי.





מאום אין חוכה לו.

הרגשת-אלם זו של יתמות וצלליות – היא הרגשת היסוד
שבּשיריו. הוא חולף על פּנינו כּצל, והצל – דמותו “בּליל ירח: אי בזה דוהר
פּרש בּאבק דרך מרובּץ. – צל אָרוך מחשה לרוחב קמה חרדה”. “תּוך אופל חדרים
מגששה סהרורית בּצעדים הנבוכים את הקרקע”. כּאן גם “צל”, גם “חולף”,
“חרדה”, “סהרורית” ו“נבוכים” – כּל יסודות האי-ריאַליות הדקה, התּפיסה
ההדית והרחוקה. והעיקר, שלט יוכּר כּל דבר בּעולם החיצוני, “בּוקר קמים
בּני-אָדם – ולא היה דבר”.

בּשיריו אין פוגל מתכּוון לשום דבר חיובי. אין הוא רוצה
לכבּוש לבבות, לשנות דברים ולהשפּיע מרוחו. הוא עצמו נכבּש וכבוש. הוא
איננו הולך, אלא נהלך (“לבדד נהלכתּי על גדותם”), אינו עובר על משבּרים,
אלא כל “משבּריו (של אָביב) עלי עברו” – וידו לא ישלח לאיש:





אַשרי כי אנפש

בערש-ליל שחור

ועלי חופּת השחק

עם נקודות הכסף.





זה קץ הסבילות. פּסה כל פּעולה, תּמה כל עליה והעפּלה. ואם
בּראש הספר עוד עולים סוסיו לאַט על מעלה ההר וכבדה תחרק עגלתו “כּעמוסה
אַלפי מתים” – אין אָנו רואים בּעליה, ואפילו אטית, אחר-כּך בּהמשך השירים
הבּאים. הכּל – עמידה, הכּל – שכיבה, הכּל – מנוחה גמורה; כּאן נדם קול
החיים, וכל הקולות העולים לפעמים, הדקים מן הדקים, אינם אלא הדים רחוקים
ממה שהיה באיזה מרחק. רחוק המקום ורחוקה השעה. וכאן – לילה סהרורי וחולה,
ישות אכולת כּמיה דוממה – ושער אָפל וגדול המחכּה לאורחו שיבוא.

“לפני השער האָפל” הוא עומד – ומצפּה שיפּתח. הוא מצדו לא
יעשה כלום. החוד נתעגל בּו כבר – והוא מצפּה עד שגם בּחוץ יגמר הכּל. אַף
בּשער האָפל לא ידפק:





דגלים שחורים מפרפּרים

ברוח

בכנפי צפּרים אסורות

דרך ימים ולילות

כולנו שחוחים נלך

ובחשאי

עד הגענו

אל השער האָפל, הגדול.





כילדים נבערים

שם נעמוד בחרדה ונצפּה

לפני הפּתח

השער האָפל, הגדול.





ומכּיון שכּך – מה ענין יש בּעצם היצירה? ומה טעם לשירה
שלמה, מהנה ומבריאָה בּיפיה ההארמוני? הלא בין כּה ובין כּה יפּתח בּקרוב
השער ואָנו נכּנס בּו ונהיה כלא-נהיה: אפס. ומשום כּך – חוסר התּאווה
השירית בּשירים. חוסר הדם. העין עצומה – או מתעצמת – ואינה תופסת אלא
קוי-צללים של דברים, הופעות משתּבררות, צלילים יתומים, בּנות-רעד
ורמזי-קולות. ואין צורך לשיר, לצרף צליל לצליל, חרוז לחרוז, חפץ לחפץ – אין
צורך. יטפו טיפּות-טיפּות של אמרים אַחרונים, ירדו לחול האפס – ולא יהיו.
ותם.

יש בּשירים סימני השתּתּקות ואפילו – שיתּוק. בּהם שלילת
השיר בּתור שיר; סתום האל“ף – ומעורפל התּי”ו. אין התחלה – ואין סוף. מתּוך
תּרדמה עמוקה יתעורר הישן, יפקח עיניו לרגע ויאמר דבר – דבר אחד – וירדם
שוב. חוסר תּנועה. וזה מפליא ומרגיז דוקא. מדוע לא דברים, בּרבּים? מדוע לא
סבך של התרגשות? מדוע לא התאַחזות והתנגשות של מאוויים? והיכן היא
אי-המנוחה של ההולך לקראת הנורא – לקראת השער האָפל? והיכן האי-הגיוני?
מדוע קבּל חוסר-צורה זה דוקא צורה מסוימת? מה פּשר השקט שהוא שרוי על כּל
שבעים ושנים השירים?

האם הוא האַחרון?

לא תאומן ולא תצויר הסתּלקות אמתּית אצל משורר כּפוגל.
אפילו בזכות הסגולות האלה שנתגלו בשירים אי-שירים אלה – צריך פוגל להתעורר
משנתו הליטארגית ולשוב למציאות. כּאן הוא מתהלך שבוי-סהר חולה לילה וחזון
הכּליון. האם נראים וניכּרים פּה צעדי המשחית שעבר על פּני שדמת הנפש
הצעירה? – לא. איזה הדרך הגיע לשער האפל ואיזה הדרך הגיע ללא-דרך? – תּשובה
אַין. “על לא דבר” בּאלו ולנו כל זה:





על גדות יערים

אַחת-אַחת יושבות אָז נערות

פּרועות שער

ובוכות נועם דמעות

על לא דבר.

תנוני צעד אַף אָנכי

חרש-חרש בעקבות ערבי קיץ

ובמסתרי תרעד נפשי

רעדים טמירים

על לא דבר.





על מה בּוכות נערות פּרועות שער? – על לא דבר. על מה תּרעד נפש המשורר רעדים טמירים? – על לא דבר.

לא. חלום רע חלם – ואולי חולם – פוגל. וצריך שתּבוא
ההתעוררות מיד. לא-דבר ינוצח בּדבר, דבר חי. הצפּית החולנית – בּחשק בּריא
לעשות, הסבילות – בּפעילות. וקריעת החוטים – לרקמה. וגם השירה תּבוא. לא
החוורה, לא הלבנה – אלא זו הבּריאָה, שדם בּעורקיה ורטט בּצירופי
שורותיה.

ובאַחת: עד היכן אפשר להגיע בּכאלה? לאָן יוליכונו? הלא
אַחר זה – אין ואפס. אפילו שירים או חצי-שירים כּאלה אי-אפשר יהיה
לכתּוב:





מי זה יאמר לנו:

השכימו למחר,

כי רבתה העבודה?

העבודה תעזב

לא-עבודה

היונקים לא יונקים –





מי זה יאמר לנו?

ימצא מי שיאמר, וקודם כּל – קול החיים שבּפנים, קולנו
אָנו, קולך אַתּה, המשורר! ואָנו מאמינים בּכחו של אשף זה, ששמו חיים: הוא
יודע לכוון שעה. הוא יודע לעורר נרדמים, להשכּין אביבים בּנפשות-סתיו.
ובחשק מיוחד ינחה את אלה, שהם משתּמטים ומתכחשים לו. יש שהוא מרחיק דוקא את
אלה שהם דבקים בּו, נמשכים אחרי שוליו – ומושך ומקרב ומקשר אליו את אלה
הענוגים והנוגים ההולכים בּצדי דרכים אפלים, את אלה הרוצים לברוח.

ואין לו עתּה מעשה אַחר, יותר טוב ויותר נחמד, מאשר לפחת
בּרוח אַפּיו על השער האָפל שנוצר בּדמיונו של פוגל – ולהפכו לשער האור,
לשער החיים. –

בּוא יבואו צעירים ורעננים ושירת העלומים בּפיהם.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40822