שִׁמְעוֹן גִּינְצְבּוּרְגְּ הַמְשׁוֹרֵר



	
	שִׁמְעוֹן גִּינְצְבּוּרְגְּ הַמְשׁוֹרֵר
	



(ו' כסלו, תרנ“א – ט”ו טבת, תש"ד)





א. בּאור־הכּפר

שמעון גינצבּורג נולד בּכפר אוקראיני, ליפּניקי שמו, וכל
ימיו היה ריח הכּפר מלווה אותו בדרכּו ועומד בּשירתו. הוא עבר ימים וארצות,
חי ויצר בּאמריקה ובארץ־ישראל, קיבּל הרבּה השפּעות מאישים יוצרים ומאורעות
חותכים, נתרשם ונתעשר ממראות והוויות, אבל היסוד הכּפרי, התּמים והבּריא,
לא נפגם בּו גם בּשעה ששר את שירת הכּרך וגם בּשעה שהרחיק לכת לשירת הימים
הקדומים. לכל מקום שהלך הלכו אתּו זכרונות ילדותו בכפר־מולדתּו, הזכרונות
עם הגעגועים, ועשו את שירתו מלאה כמיהה וכוסף למה שהיה ואיננו. את בּית אמו
ראה מרחוק כּ“אוצר השעות המתוקות”, כּי שם עבר עליו בּוקר־ימיו “בּשמחת אין
עבים”, כּחג.

ולאור ה“בּוקר” הזה, שאינו חוזר ואינו נשכּח לעולמים, ראה
את החיים, ואף את הצללים שלהם, וראייה זו הוסיפה לדבריו חן של תּום ורוך של
רומאנטיות. היא גם קצבה את הקצב לשירתו ונתנה לו את הניגון המתוק
וההומה.

בּ“ערש ילדותי”, שיר שנכתּב בּשנת 1920, הוא רוצה להבטיח
לעצמו שעד אחרון־ימיו ילווהו מראה־כּפרו ואחרון־חפצו יהיה לראות טרם לכתּו
את “דרך החול המלבּינה בכפר־המולדת”. ואם אחר מותו ישאהו כרוב־אורה
צחור־כּנף אל שער גן־עדן וילחש על אזנו: “לאדוני זה השער”, ישיב לו המשורר
המת:


– אַךְ יָפֶה מִמֶּנוּ, מַלְאָכִי, הוֹי יָפֶה פִּי שִׁבְעָה בְּלֵיל־סַהַר

הַשַׁעַר הַקֶָט לְגַן־סָבִי – וְלוּ נָעוּף, לְשָׁם, לַעֲרִישָׂה!


לערש ילדותו תצא נפשו, כּי זכרונות שמיה וארצה הם כּ“זכרון כּל אושר שעבר, מקור־עדן ללב עם גיהנום”.

הגעגועים האלה על ערש־הילדות, שהם רווחים בּשירה העברית
החדשה, טוו גם את המטווה שלהם לשירת־הטבע ולשירת־המשפּחה של גינצבּורג.
ושנים אלה, הטבע והמשפּחה, נעשו היסודות ליצירתו השירית.

הטבע האוקראיני רך ומלא־ערגה. היערות והערבות, השדות
והכּרמים קוסמים וקוראים לאיש־החלומות ונוטעים בּלבּו כּיסופים למשהו נעלם
ובלתּי־נתפס. צלילי־שירה מתוקים מרחפים בּאוויר, צללי־מיתּוס פּלאיים
תּועים בּמרחבים. יש רוויה של אור ושל חזון. יש שפע של בּרכה. בּיום רב
האור וטובות ומלטפות הרוחות, ובלילה נשפּך על הארץ אד־חלום של סהר וכוכבים,
והרבּה מאותו אור וכוסף נקלט ונספּג לתוך שירתנו.

בּיאליק ראה והראה לכולנו בּ“בערוב היום” כּכּר מושקה נוגה
זך ואש מוצתת בּירק הסבך וראש הגבעה מוצף פּז וכל היקום הבּא בצל עם בּוא
הליל, וב“גמדי ליל” נתן לנו אור הירח הזולף המשכּר הלב כּחלום־זהב, ולאור
הירח הזה ראינו עולם צולל בּדממה והחורשה מתעלפת כּסות אור קפּאון. ומקהלת
גמדים יורדת בּרננה “שאננה כחלום ילד קטן, ענוגה כקרן הלבנה”.

וגם טשרניחובסקי, אשר אמר בּרוב חכמה ש“האדם אינו אלא
תבנית נוף מולדתּו”, טעם אף הוא והטעים גם אותנו מטעם הטבע
האוקראיני.

גינצבּורג, שבּא בצעירותו לאודיסה וחסה בצל בּיאליק, ניסה
לעשות כּמה דברים שיהיו דומים למעשה הרב (הוא כתב פּואימה־בּפרוזה בּשם
“עמק יהושפט” ולפני עיני רוחו רחפה דמותה של “מגילת האש”, הוא צירף
צירופי־שיר־ולשון שניכּרת בּהם המטבּע של המורה, ואף תּבנית ספר ה“שירים
ופואימות” שהוציא נעשתה כתבנית ספר השירים של בּיאליק), אבל אם בּדברים
הגדולים לא עלה בידו להגיע למדרגת הרב, הנה באלה הדברים שהיו נטועים בּנפשו
מימי ילדותו, אלה שהיו שלו, הצליח למצוא את הניב הנאמן שלו עצמו,
ובהביאו אותו במגע המבורך של אווירת שר־השירה הגדול העמיק אותו ועשאהו צלול
ובהיר יותר.

שירי הטבע שלו ארוגים וקשורים בּשירי־געגועיו על מולדתּו
ומשפּחתּו. אחד השירים הראשונים שלו שנכתּב בּאודיסה, בּשנת 1910, בּהיותו
כבן י“ט, היה ב”רשתּות הכּסף", ובו יראה את הלבנה הפּגומה אורגת רשתות של
כּסף על ערבות־הים העגומות וסוללת בּמים נתיבה מזהרת. בּרשתּות־הפּלאים
האלה נלכּד כּמוכּה־סהר (וכן הוא קורא לשירו זה “סהרוריה”). הים הגדול
הפחידהו, וקריאתו הראשונה היא:


יַלְדוּת־הַזָּהָב, יַלְדוּתִי הַחֲשׁוּקָה,

שׁוּבִי, הוֹשִׁיטִי לִי לֶחְיֵךְ הַמְּתוּקָה.




כּבן שנגנב מתּחת כּנף־אמו הוא שואל בּחרדה: “כּנפי־אם
זכּות וצחורות – אייכן?” ו“נעורי־אור פּרחו ולמה לא ארכו? אנה זה טסו
כיונים ופרחו?”

ועלמות נראות לו “כיונים נאות”. הנעורים פּרחו כיונים.
הוא עצמו דומה לצבי רך המהלך בּגאיות בּכפר ויאדוויגה אהובת ילדותו,
היא צביה תמימה. גלי־הים הכּופפים עצמם לרגליו נראים לו כשיות
המפקירות את צמרן הצחור לגוזז, וגל קרוש מדלג כּצבי על הגבעות. וגומר,
אשת הושע, בּ“אהבת הושע”, נקראת לא־פעם “ילדה־שיה”. כּל אלה הדמויות הרכּות
של יונים, צבאים ושיות, חביבות עליו בּיותר, כּי הן סמל התּום ויש בּהן
מרוך־הילדות. וצבע־התּכלת הוא הצבע הנאה להן – ולו, כּשם שאור־הסהר
הוא האור הנעים בּיותר וענני־כסף – המראה הנחמד בּיותר. “הרכסים הופכים
עין תּכלת וברעמות אור־סהר חוורוור”. התּכלת קולחת מרחוק, ואור־התּכלת
החשאי והצנוע מתרפּק על עיניו השתומות “ענוג ומסולסל ורך בּתלתּלי־הזהב של
ילדה”. וכנף כּחלחולת של דמדומי־השחר מרחפת בּעולם. צבע־התּכלת הוא המושל
בּכיפת השירה הזאת. בּרשתות־הכּסף של ה“סהרוריה” יראה כתונת־פּסים מבהיקה
צחרחורת כּשלג. כּתונת־אור היא זו שתּפרה לו אמו. הוא נגע בּכותּונת ולבּו
המה בו ככנור: מתּוכה חדרו ועלו עדת יונים צחורות־גפּים ופשטו בשדה. וזה
השדה אשר בּרכו ד' היה שדה חכלילי זרוע חבצלות. פּשטו היונים בּשדה וטסו על
ראש ילד קטן, המוחא בכפּיו הקטנות ו“אודם השושן ללחייו, לו התּלתּלים
הבּהירים ועיני התּכלת הבּרה”.

זהו חזון המשורר אשר כּילד יתגעגע תמיד על אמו. מסביבו
יונים ופרפּרים, ואור־חמה שופע בחסד וברחמים, והחמה עצמה אף היא נהפכת ל“אם
בּאה בימים ויפי־נעוריה עוד עומד”. היא יושבת על כּסא־כבוד בּאמצע ומסביבה
כל הבּנים והצאצאים הגדולים עם הקטנים. הם קולעים לה זר חבצלות ושושנים
וקושרים קשרים־כּתרים לראשה, הם מרקדים מסביב למלכּת־חייהם, לשמש־עולמם.
כּן נהפכת השמש לאם, והאם נעשית שמש.

גינצבּורג קשר בּשירו זה ובשירים אחרים את הטבע והמולדת.
את הכּפר והמשפּחה בקשר־שיר אחד, בּקשר־אהבה אחד. ולא רק בּשיריו הליריים
מן השנים הראשונות עשה כן. גם בּשיריו האפּיים מן השנים המאוחרות נשאר נאמן
לעצמו ולמכורתו. הכּפר נשקף בּתומו ורעננותו גם מן הפּואימה ההיסטורית שלו:
“אהבת הושע”. יותר משאנו רואים בּספר זה חזון נבואי אנו מוצאים בּו סיפּור
שירי. בּספר זה מתגלה לפנינו הושע כמשורר יותר מנביא. חדרו מתרונן וגם העיר
ואתּה תבל כּולה עולות בּזמרה השמימה, פּסוקי־זמרה יכתּרוהו ויזמזמו באזניו
כּצפּרות־כּרמים. ואת הפּסוקים האלה הוא משורר אל האוויר ושופך על
הגליון.

כּך תּופס גינצבּורג את הושע – המשורר. ואף אהבתו היא אהבת
אדם צעיר, בּן־כּפר, לא מעולם עתּיק־רחוק, כּי אם מעולם חדש־קרוב. בּצלמו
וכדמותו יצר את גבּורו ואת חייו וסבל־אהבתו.

אהובתו הראשונה, תּרצה, היא כאחת מבּנות־הכפר התּמות
והחסודות. עיניה – תּכלת בּהירה, קווצותיה ערמוניות וצווארה –
צוואר־בּרבּור זקוף, מצהיר. ילדה היא, וכשושן־גן יאדמו פניה העדינים.
ואפילו גומר, זו שאש זרה בוערת בּה ושורפת את נשמתה ומטמאת אותה
בטומאת־זנות, אף היא נקראת בּכל הזדמנות “ילדה־שה”, ואהבתם, אהבת הושע
וגומר, היא בראשיתה אהבת ילדים, אשר בּלבּם מתרונן האביב עם ריחותיו.
חלומותיו הוא וחלומותיה היא נארגים בּמסכת אחת עדינה. היא דומה לערוגת־שדה
מבורכת. היא – פּינת אורו ותלם חייו. כּל העדנה הרכּה של צעירים תּמים,
האמונים עלי חלומות־פּז של שדה וכפר, שפוכה עליהם, על האוהבים האלה.

האהבה חננה את הנביא ואת גומר אשתּו, פּתחה להם
אוצרות־אָשרה והשקתה אותם אור־יקר. יש להם סלע, אבן־קדומים, אשר שם נכרתה
ברית־אהבתם, ואל הסלע הזה הם חוזרים כּכל רגע של משבּר. זהו היסוד
הבּלתּי־נע והבּלתּי־זע של אהבתם הטראגית. על אבן־הקדומים הזאת, שהיא גם
אבן־הבּוחן, הם הוגים כּיונים, בּעת דודים, וחסד נעוריהם סוכך עליהם
בּכנפו והם שותים בּצמא את צוף־האהבה־והאור גם בּימי קנאה ואסון.

הוא רואה בגומר רעותו גביע זהב, כּליל יופי, זוהר וכליל
תּום ו“לא ישבּע דמותה כי נפלאת, כּה זקופה דקה ועדינה”. מסביבה טווה את
חלומותיו ובנה את עולמו, עולם נוגה, פּריחה ורון. ואפילו אחר כּך, בּבוא
הסער וקלון־גומר מתגלה בּברחה עם חדלי ובשקעה ביוון־החטא של בּגד־נאפופים,
אפילו אז, כּשלב הושע נקרע לקרעים, וכל קדושת־חייו וטהרת־עולמו נאלחות,
אפילו אָז משיקה עליו כנף־הרוך של אהבת־קודש, שאין לה כליון.

אלה המקומות הליריים־אידיליים, שבּהם מופיע כמשורר וגומר
כּ“ילדה־שה”, אשר בּהם אהבת־התּום פּורחת ושירת־הלב עולה, הם מן היפים
והשלמים בּיותר בּספר, ואילו המקומות ה“עזים־הסוערים”, אשר בּהם צריכה
להתגלות הטראגדיה של אפרים ושל נביאה הושע ואשתּו החוטאת, אותם המקומות,
שבּהם יסופּר על הליקויים הלאומיים־חברתיים של חיי־ישראל בּאותה
תּקופת־קדומים ועל תּעודת הנביא־המוכיח, הם מן החלשים בספר. כּי גינצבּורג
היה משורר היחיד ולא משורר הרבּים, ליריקן ולא אפּיקן, ועולמו היה עולם
הכּפר עם שלוותו ותמימותו ולא עולם הכּרך עם סתירותיו וחטאיו.





בּ. בּצל־הכּרך.

בּעודו צעיר עזב גינצבּורג את כּפר־מולדתּו ונדד למרחקים.
בּ“שירת הספינה הטרופה” (שיר שכּתב בּשנת 1912) עבר את הים והגיע לאמריקה.
ועולם חדש נתגלה לו. העולם החדש הרעישו והממהו. וכמשורר רך ומתרשם החל לשיר
על החיים החדשים. אבל שירה זו על הכּרך לא שירתו היתה, כּי הכּרך לא היה
עולמו וניגונו לא היה ניגונו.

על נהר ההודסון ישב בּבוקר יום כּהה והסתכל
בּגליו־סנפּיריו המכחילים. אותו אָהב, אותו הבין, כּי על כּן נהר הוא,
כּאחד הנהרות בּמולדת הרחוקה־היקרה. אבל את הכּרך שבּו שוטף ההודסון, אותו
לא אהב ולא הבין. את שיר בּתּי־החרושת הענקיים, אשר בּהם משקעים האנשים את
כּל חייהם ולשדם, את השיר הזה לא קיבּל ולא ספג אל תּוכו. שיר זה, של עבודה
ותנועה ושאון חיים של מעשה, שיר מכונות־בּרזל ומכונות בּשר־ודם, שיר זה לא
שירו היה.

והוא מרחיק מבּטו אל העבר, אל חביון היערות שמעבר
לניו־יורק, עת היו גם פּה בעולם החדש כּפרים תּמים ויערות־עד וביערות הללו
היו חיים הודים ציידים ושירתם נישאה בעוז ובגאון של אנשי־דרור. אותם הוא
מבין, כּי אחיו הם. אבל עתּה תּם שירם וגז חלומם. לבני־העור בּאו,
קרדומותיהם בּיראו את היערות ובמקומם בּנו כפרים, ערים, כּרכּים. ובמקום
ריח־השדה אשר בּרכו ד' אָנו מריחים באשת־קיטור של ספינה העוברת מחוף אלי
חוף, “עובדה חוק־יומה – יבול לאסוף, בּרכת־הכּפרים הביא לעיר, עם בּני
אכּרים – להיות בּשר בּסיר”…

יושב המשורר החולם בּיום כּהה – ונפשו אף היא כהה, כּי
בעולם זר הוא, ונפשו עגומה. כּי איך אפשר לו לחיות חיים בּלי שירה, אין
אמת־דשא להזין בה עין ובקיטור השחר הן ניבּול כּציצים עם כּל חלומותינו,
כּי פה אין צורך בּשירים וחלומות. פּה הכּל חולין… ונפשו ידעה
מאוד:


“גר אני, חולם פּה, גר בּארץ נוד”.


בּמצב רוח כּזה כּתב את “בּמגדל”, פּואימה לירית, “בּהר בּית קולומבּיה” וניו־יורק".

את כּרך־הים הוא רואה כעיר גדולה לא לאלהים, כּי אם לשטן.
גשרי־הברזל שלה – הם גידי־הבּרזל שמתח לה השטן. פּרדסיה חולי־אבק, שבויים
בּין החומות וגזוזי פרעות־נזרם; ובעשן־הקטורת של בּתי החרושת עולים חיי
אדם.

ובן־אוקראינה שר לאמר: עם הנץ השחר, בּשעה שהטל חוגג את
חג־הפּנינים על שדות־אוקראינה, תּישמע תּקיעת־חולין גדולה במגדל של השטן
ואלפי רבבות נמלים־אישים אצים אל רכב־הבּרזל, שישאם לעבודתם. אין זה רכב־אש
הנושאם אל מרחקים בּהירים ו“ימצאו להם בּחיקו הפקר ומרחביה”, אלא
מרכּבות־קיטור ובאָשה הן אלה הנושאות את העובדים־העבדים אל בּתי־החרושת
המחניקים.

ולפנות ערב, בּנטות השמש, נישאים אותם האנשים המסכּנים
חזרה לבתּיהם בּאותן המרכּבות. פניהם שחורי־פיח ובעיניהם – ליאות עד
אין־סוף, עייפות עד מוות. ולא־פעם תּבריק בּמבּט־איש כּברק־התּער
השחפת.

אָז ישורר המשורר לעצמו מתוך עצב רב:


פִּקְחִי, נַפְשִׁי,

עַל סְבִיבֵךְ עַיִן וְרָאִית כָּל מוֹרָא חַיִּים

בְּלִי קֹדֶשׁ: קִלְלַת־הַחֹל עַד נֶפֶשׁ חָדְרָה,

וַאֲבָקוֹ – עַד הַלֵּב. שַׁבַּתָּם – יוֹם הָרִאשׁוֹן!

הַבָּנִים? כָּבָה נֵר־הָאֱלֹהִים עַל רֹאשָׁם,

בְּפֻלְחַן־שְׁרִירִים וּבִשְׂחוֹק־בֵּיסְבָּל יַשְׂפִּיקוּ,

לֹא לָמוֹ זָרַח אוֹר, בְּדַפֵּי כְתָב־אֵל,

וְלֹא הֵם עִם כָּל הָעָם בְּתַחְתִּית־הָהָר עָמָדוּ,

בְּהוֹפִיעַ אֵל בְּאֵשׁ־דָּת – וַיְהִי בִּישׁוּרוּן מֶלֶךְ…




אף קו אור אחד לא יראה באפלה דחוקה זו. אפילו בבית־הכּנסת
או בּהיכל הריפורמי יראה חולין וריקנות. הרב או ה“ראבּי” יטיף מדבּרותיו על
טהרת־המשפּחה ובלב המשורר הזר, שבּא מכּפר אוקראיני, חולף הרהור: מי יודע
אם עוד עומד בּיתם בּטהרתו, אם עוד לא חולל אפּריון־תּענוגותם, ואם בּניהם
העומדים לימינם בּנים כּשרים הם?

לא די היה לו לראות את החולין שישנם־בּעין, חולין החיים
הקשים, בּסביבה זרה, של נכר והתבּוללות, המתנגדת ליהדות השלמה, ועוד הוסיף
חשדים ואשמות כּבדות…

וכדי שלא להיחנק בּמחנק עולם זר פּתח את החלון ונשא עיניו לכּוכבים: כּלתה נפשו אל כּפרו ואל בּית־אָביו…

בּאותה שעה נרדם כּפר־מולדתּו על מצע־שחת, קציר־הבּשמים.
ושדה לבן היה מנמנם לאור־ירח ומקשיב להד הרחוק של שירת־פּועלות. בּבּית
הקטן – אבּא ואמא. האָב יושב כּפוף ותולש שערות־כּסף מזקנו ומספר חייו
נקרעים דפּים, בּחירי דפּים: בניו עזבוהו ונתפּזרו בעולם הגדול. והאם קוראת
מכתּב ישן של בּנה ושפתיה לוחשות תּפילה של אהבה על בּנה הנמצא
במרחקים.

כּן בּורח הבּן מכּבלי־העופרת של הכּרך אל רשתּות־הכּסף של
הכּפר, וממנו – אל המזרח העתּיק, אל ימים מקדם, לחלומות היפעה של אהבת
שיר־השירים.

הוא בורח לשם בּשעות־הליל, כּשכּל העולם ישן והנפש הדוויה
חולמת. אולם עם התעוררות היקום בּבּוקר שב האדם אל המציאות והרי הוא שוב –
בּניו־יורק.

אז הוא כותב את הפּואימה “ניו־יורק”, שהיתה צריכה, לפי
חפצו ותקוותו, להיות האפּופּיאָה של העולם החדש, כּפי שנתגלה לבן העולם
הישן.

אבל גם בּפואימה זו, כּ“במגדל”, נשארו זרים השיר והשר.
כּשם שלא נכבּש הוא בכרך, כּן גם לא כבש אותו, כּי לא לפי רוחו וכחו היה
הדבר. יש בּפואימה זו זרות כּבדה של שני כחות נכרים שאינם מכּירים אחד את
חברו. אַמת־המדה של המשורר קטנה יותר מדי והניגון הנפשי שלו אינו מתאים
לניגונו של הכּרך. הוא מנסה תחילה לתפוס את ניו־יורק תּפיסת־משורר והוא
קורא לה “פּואימה בפרוזה, פּואימה אלהית גם שטנית, הכּתובה בחרוזים לבנים”.
אבל לא דרך שער־שירה שכּזה אפשר להיכּנס אליה, אל הפּואימה האלהית־השטנית,
ולא בחרוזים לבנים ונבוכים אפשר להאירה ולבארה.

אחר זה הוא מנסה לתפוס את הריתּמוס של תּנועתה ואת סוד
אדירותה בדברים על “נגינת־נגינות, לא שמעה כמותה בנינוה אזנו של יונה” ועל
“סימפונית־יה אוזן וואגנרית לא שערתה”, אבל ניו־יורק הגלויה והסודית,
האדירה והכּובשת, עדיין אינה ניתּנת להיתּפס ולהתגלות בּעצם־מהותה למי
שאינו מוכשר ויכול להבינה ולרדת לעומקה.

והמשורר, אשר בּא מן הכּפר אחוז בּרשתּות־הכסף של
לילות־הירח האוקראיניים, לא יכול היה לרדת לעומקה של ניו־יורק. והוא מתוודה
בתום: ניו־יורק הממתני. היא בּלעתני ואהי מהלך בּה עייף וסר ימים רבּים,
כּבוּש־גדלה, משועבּד, מבולבּל, כּמצפּה לגילוי שר־הכּרך. דמיתיהו ולא
ידעתּיהו. הוא תעה לבדו באין־סוף של רחובות, ולפניו – רק חומות, רק חומות.
הוא שפשף את עיניו: האין זו נינוה העתּיקה, אשר לתוכה תעה ובא? אך זו לא
היתה נינוה, כּי אם ניו־יורק, והוא לא ידעה, ולפיכך כּתב עליה מתּוך פּחד
סתום ושנאה כבושה. היא נראתה לו כבית־כּלא גדול וברכּבת־עילית אחת נדמה לו
שנזדמנו יחדיו: מרצח וקרבּנו, שופט ותליון, הממונה על כּסא־מוות
חשמלי.





כּל הזוהמה של הכּרך נגלתה לו: בּית־משחקים ונערות
שכּורות, מצהלות פּרועים וכושיות סבואות בּבית ממכּר אהבה. זהו עולם
התּחתּון! קנים של מתנוונים, הנמקים בּעשרם, העובדים לעשתּורת ולכל תּועבה:
מעשי־“סדום”, חטאות־“צרפת” עם שפל דרכי “כלבים” ועיר הסינים, קן־הרצח, מקום
שם מעלים אנשים ונשים קטורת של אופּיום…

הוא מגיע לרחוב וול, לבית המולך. זהו בית היוצר לעבותות
הפּז והחטאים ולכבלי הבּרזל והפּרך. שם גורל ארצות ומדינות ייחרץ
ומלחמות־דמים תּוכרזנה בו. פּה – מפתּח־הזהב ופה גם שער־החטא.

וכן הוא הולך מתּופת לתופת ומשאול אל שאול. רוצה הוא לקוב
את העולם השפל הזה, אַך מרה־שחורה נופלת עליו והקללה נאלמת על
שפתיו.

הקללה נאלמת, ואתּה נדמה גם בּרכּת־השירה. כּי מחיצת
־בּרזל הועמדה בין המשורר הנפחד והרוצה לקלל ובין היצירה הענקית
רבּת־המשמעות ורבּת־הפּנים־והצבעים, ששמה ניו־יורק.

כּי כל יצירה שואפת להתגלות בּשלמותה: גם בּצלה וגם בּאורה גם בּכח השלילי שלה וגם בּכח החיובי שבּה.

ניו־יורק אינה רק כּרך גדול לשטן, שהחטא הקדמוני שוכן בו.
מלבד המרצח והתּליון, ומקטר־האופּיום והאשה הזונה יש בּו בכּרך זה עוד
אנשים: פּועלים, העובדים בּזיעת אפּיהם להביא לחם למשפּחותיהם, ואומנים
ובעלי־מסחר ויצרנים ומורים וסופרים, ועורכים והוגי־דעות ומדינאים, ואמנים
ובנאים ומהנדסים, ואמות דואגות לעולליהן וילדים משחקים־לתומם ויש בּה
אור־שמש, ותום־אהבה והוד־חלום.

משורר הכּפר ניסה לתפסה ולמצוא לה ביטוי בלשון־שירתו ולא
יכול. והוא עצמו ידע את הסיבּה: “אנכי בן ארץ אחרת”. ולימים כּאשר התאזרח
בּעולם החדש והכּירו לדעת יותר, לא קיללו עוד ולא ראה בו רק רע. אז הבין
ושר:


בְּהָמוֹן שֶׁל כְּרָךְ יֵשׁ גַּם זִמְרָה

וְיֵשׁ נוֹי בְּאוֹר לֵילוֹתָיו גַּם הֵם:

אֲנִי אַךְ בּוֹ עוֹבֵר בְּלִי אִמְרָה

וְלִבִּי שְׁבוּר כְאֵב חֲסַר שֵׁם.




הלך בּן־הכּפר לבקש את המראות שלו בעולמו שלו, ובבואו אל
כּפר אמריקאי הוא רואה שגם כּפר זה כּכפרו הוא. הולך הוא אל היער לבקש את
נפשו ברשתּות האור והצללים והנה דומות הן לאותן הרשתות החביבות שהניח מעבר
לים והוא ממתּיק שם סוד עם פּטריות

בּאזוב ומקשיב ללחש העלים, ולוחש אתו:


שְׁמַע מַה יִּלְחַשׁ הָרוּחַ נִשְׁכָּחוֹת

מַה תִּקְסוֹם עַב־כֶּסֶף מַזְהִירָה:

אוּלַי שָׁם עוֹד מִימֵי־יַלְדוּת אֶת נַפְשִׁי,

בְּעֶצֶם מְהוּתָהּ אַכִּירָה.




שם בּין קמת הזהב, בּמקום שם צפּורת מפרכסת רועדת בּתכלת חוגגת, נזכּר וידע שכּן פּרכּסה גם נפשו בכפר־המולדת שלו.

נדמה לו כאילו את אשר השאיר שם, מעבר לים, מצא פה בעולם
החדש. בּעברו במסע בּיום־חורף אחד על פּני שדות מכוסי־שלג הוא נשבּה
להוד־הנוף, לצחות־המראה, לטהרת־העולם. מחשבתו הנשגבה של שר־החורף מפעמת את
המרחקים, האילנות והשיחים. בּזוך האוויר הזה זורח כּבוד־אל גם לגולה, שבּא
מאוקראינה, ולב־העולם מתגלה ב“עצבו החרפּי־אצילי”. והנשמה עייפת־החולין
טובלת בּכאב ומיטהרת.

אך גם פּה מגלה עין־הגולה את סימני הטומאה הכּרכית: בּצדי
הדרכים מתנוססות טבלות־מודעות, המכריזות על סחורות שונות, והוא
קורא:


הַשְׁמִידוּ לִי טַבְלוֹת־מוֹדָעוֹת,

מִפְלָצוֹת, מַשְׁחִיתוֹת הוֹד־נוֹף!

הָסִירוּ אֶת סִמְלֵי־הַטֻּמְאָה

מִפְּנֵי כְבוֹד הָאֵל, הָאֵין־סוֹף.




ולאחר שיוסרו סמלי־הטומאָה ישוב העולם הכּפרי גם פּה
לטהרתו, כי עתה יודע ומבין המשורר שהשלג יכול להיות צח גם בּשדות אמריקה
ולב־העולם יכול להתגלות גם בּעולם החדש, כּי –


עוֹד יֵשׁ בַּאֲמָרִיקָה מֶרְחָב

וְיֵשׁ בַּאֲמָרִיקָה דְּמָמָה.


וכשם שמצא בכפר האמריקאי את סימני היופי שאָבד לו בגלותו,
כּן היה מבקש ומוצא סימני־נחמה לרגש־יהדותו הפּצוע בילדי־ישראל הלומדים
תּורה פּה. בּבית־הכּנסת של הקטנים ראה נערים רעננים עומדים, מסלסלים
בּגרונם ומתפּללים לקונם, אלהי ישראל. ילדים אלה, שטליתות קטנות על כּתפיהם
וסידורי־תפילה בתוך ידיהם, כּקטני־דשאים הם גדלים עם התּפילה כעם רביבים.
כּמה טהורים, צחים, נאים ילדי בני ישראל! “הבו נאציל לה נשיקות לחמדת
עם־ישראל!”

לילדי ישראל אלה, לחמדת עמנו, שר שיר־תּהילה אפילו
ב“ניו־יורק”. את היהודים הקטנים ההולכים אל האסכּולה יחד עם ילדי איטלקים
ואיריים, הכּיר על פּי המאור שבּפניהם. בּהם ראה “משהו מן נוגה־סהר, אור
עליון ונאצל”. בּבבות עיניהם התּמות ראה “חבוי גץ בּינה עליונה
וניצוץ־נבואה וחלום של משיח, שבּנפש האחד מכם יתלקח בּאחרית הימים והאיר
העולם מסופו ועד סופו”. והוא משבּיע את ילדי ישראל הנתונים בּשבי:


כִּי תֵלְכוּ עֲיֵפִים בָּעֶרֶב בָּעֶרֶב אֶל בֵּית תַּלְמוּד־תּוֹרָה,

סִפְרֵיכֶם בִּידֵיכֶם – כְּכַדִּים לִשְׁאוֹב מִמַּבּוּעַ־יִשְׂרָאֵל

וּלְהַשְׁקוֹת בְּמֵימָיו הַחַיִּים אֶת נַפְשׁוֹתֵיכֶם הַזַּכּוֹת –

אַל דֳּמִי וְאַל מְנוּחָה לָכֶם! וְהֵאִירָה הַתּוֹרָה עֵינֵיכֶם,

וּבֵרְכָה אֶת רוּחֲכָם וְהִפְרְתָה אוֹתוֹ, וַחֲזַקְתֶּם וּגְדַלְתֶּם,

וִהְיִיתֶם כְּמִגְדַּל־הָאוֹר, וְהוֹצֵאתָם עַם־כְּרָךְ מִגָּלוּתוֹ,

מִשִּׁעְבּוּד־הַמֹּלֶךְ, וְהִכְנַסְתּוּם אֶל מַלְכוּת־הַיֹּפִי.

הוֹי, יַלְדֵי־יִשְׂרָאֵל, הַנְּתוּנִים בְּצִפָּרְנֵי שַׂר־כְּרָךְ, הִשְׁבַּעְתִּיכֶם!




ילדים אלה, כּפרחי־השדה, היו לו ליסוד המציל את הנשמה מן היאוש הממית.

הילדים, אך לא האבות, לא הפּרנסים ולא רועי־העם.

בּשורה של “אידיליות” אמריקאיות, שלא היו אידיליות, כּי אם
קינות וסאטירות, גילה את פּצעי החינוך העברי והחיים היהודיים בּאמריקה. כּל
הרוך הרומאנטי שלו כאילו גז וריאַליות ערומה־אכזרית לקחה את מקום התּום
השירי. בּיותר הושחר המראה לאחר שבּיקר בשנות־חייו האחרונות ערים רבּות
בּתפוצות־אמריקה וראָה את החורבּן הלאומי־תרבּותי בקהילות קטנות וגדולות.
הוא מצא רק שברים, שברי־אָדם ושברי־חלומות. יהודים שקיבּלו בילדותם חינוך
עברי ואפילו רבּים מאלה שקראו ודיבּרו עברית בּימי נעוריהם, היו למרמס תּחת
רגלי החיה הצהובּה, ההתבּוללות הגדולה, ואָבד להם צלם יהדותם. נתרוקנו
החיים היהודיים מתּוכנם. נמחתה צורתם. המשכּיל הסכּיל ונתלש ממקורו.
בּמקומות שונים היה המשורר־הנודד מגלה בודדים תּלושים שכּאלה, אשר בּרחו
מעצמם ובגדו במורשתּם. פּגרים מתים הם לעמנו, כּי מתנכּרים הם ליהדות
וליהודים. הם המירו את מהותם אם גם לא המירו את דתם. הם רוצים לחדול מהיות
יהודים. ולא די להם בּחורבּן־נפשם הם, אלא הם משתּדלים להחריב גם את נפש
בּניהם. אין הם רוצים להנחיל להם ירושה של יסורי־גלות וצער־נכר, ירושה
שאינה אלא “אסון” ומכשול על דרך החיים. לפיכך אינם נותנים להם שום חינוך
יהודי, אינם מספּרים להם על מצב־עמנו, מרחיקים אותם מכּל סימן של יהדות,
“משמידים” אותם בּעודם רכּים.

עוזרות להם נשיהם המתבּוללות שאינן יודעות דבר על עניני
יהדות. והבּעלים, המשעבּדים את עצמם לסביבה ולאשה, הזרות למורשת־אָבות,
נשבּרים מבּפנים; ואתּם נהרסת המשפּחה היהודית. נרקב התּא היסודי של החברה
היהודית.

זוהי תמונת־היגון אשר ניתּנה באידיליות האמריקאיות של
גינצבּורג. ורק הילדים התּמים והמורים המאמינים, המוסרים עצמם לעבודת החנוך
והגאולה, הם האורות־מאופל, המעטים והבּודדים.





ג. אהבת־משפּחה.

יסוד־המשפּחה תּופס מקום של כּבוד בּשירתו של
גינצבּורג. ורק הילדים התּמימים והמורים המאמינים, המוסרים עצמם של האדם
עלי אדמות. המשפּחה היא התּא המרכּזי של החברה האנושית. וליחיד היא העולם
בּזעיר אנפּין. בּקשר הזה שיש בּין האב והאם עם הבּן והבּת, בּין האח
והאחות, בּין האיש ורעיתו יש מיסוד האהבה והדבקות, הבּונות את החיים. זוהי
האהבה במהותה היסודית, המגיעה ללב העולם.

העולם גדול ופלאי ואין לתפּוש את כּולו, על כּל סודותיו
וצפונותיו. החברה האנושית רבּת־אברים היא ועתירת גוונים וצבעים וקשה לתפוס
את מהותה ואת נשמתה. רק המשפּחה נתפּסת ונכבּשת בּדמיונו ובנפשו של האָדם
והיא נעשית משענו ומבטחו בעולם.

לפיכך יתגעגע המשורר כּל ימיו לא רק על הטבע של הכּפר,
כּפר מולדתּו, כּי אם, ובעיקר, על הנפשות הקרובות שלו, אשר גידלוהו
וגדלו אתּו באותו כפר. והוא כותב שירים על האָב והאם, והאחות, הרעיה והבּן,
שירים שיש בּהם כּלות־נפש רבּה.

כּלות הנפש בּאה מן המרחק המפריד בּין הדבקים. כּשאדם חי
בתוך משפּחתּו אין הוא מרגיש בּצער־הפּרידה, כּי כל אנשי המשפּחה חיים
יחדיו, והיחיד הוא כאבר אחד הקשור ואחוז בּגוף המשפּחתּי. אבל כּשבּאה
שעת־הפּרידה והבּן־האח עוזב את בּיתו בכפרו ונודד למרחקים, נקרע קרע
בגוף־המשפּחה ובלב־היחיד, קרע שאינו מתאחה עולמית. וּפצע־הפּרידה שותת דם
כּאב וצער.

הדמויות החביבות של בּני המשפּחה אינן משות מן הלב ואינן
נותנות לו מנוח. אם יקום בּבּוקר עליז וישורר שיר בשמחה, יבוא רוח אל חלונו
וישאלהו: השכחתּ אמך? ומבּלי שישיב נדע שלא שכח. ומרחוק הוא שולח לה את
דברו לאמר: קחי חיי, תּמה ועדינה, נותנה תמיד ללא־תשלום – עתּה פעם קחי נא.
וכשהוא נכנס ל“בית־הפּרחים” בּיום־חורף ורואה צפּורת־כּרם כּחולה מפרכסת
תּוך האוויר הוא נזכּר בּאחותו, ומלבּו עולה תפילה: אל, אחותי שמור!
ובליל־עצב ישיר בּ“אלגיה” על אחותו “גביע שושן” שהיא “ברה לאמה” ומטיילת
בּנעימה בין "שושנים זוקפות ראשן״.

ו“בתמונת אבי” יתבּונן ויראה בדמותו “צניעות־אציל, יופי”.
ובתמונת אחיו יבּיט ויראה “פני עלם חמודות בּעצם אביבו. טל־אור לו על
מצח…”

ועל הסבא, זקוף קומה אצילית וכסף־התּלתּלים, יחלום
בגעגועים רבּים, כּי ממנו שופע נוגה המתפּשט בּבּית. והבית מתמלא הוויית
חכם עתּיק שהוא כ“שלג זך רוגע”.

ואם בּית אמו הוא לו “אוצר השעות המתוקות” הרי רעיתו היא – אוצר הרגעים היפים: “גיל העולמים הוא גילה, צוף העולמים הוא צופה”.

כּל אלה בּני־המשפּחה מהווים את מעגל־הקסמים ואת חישוק־החיים מסביב להווייתו.

ואם גדול וקשה צער־הפּרידה בימי שלום, גדול הוא פּי שבעה
בּימי מלחמה ופרעות. הבּן בּאמריקה, בּעולם החדש והזר, והאב, האם והאחות –
בּאוקראינה, בּארץ־הדמים. ואין כּח להושיע.

בּתקופה זו מופיע הסהר, שהוא אורח נכבּד בּשירתו של
גינצבּורג, בּצבע אדום (“לסהר אודם־דם”), כּי הוא בא משמי אוקראינה. שואל
המשורר־הבּן את העולם הנם בּזרועות ליל האור: איכה תנום, עולם? אב לי
בארץ־דמים! וה“עוד אם לי יש? – – ואחותי בגוב־אריות – ואין־אייל
אנכי…”






אַבָּא! רְחַב־מֵצַח אוֹר! כְּקַרְדֹּם לִבִּי הָלַם! –

מִתְפַּלֵּץ לִבִּי, כִּי חֲלוֹם נוֹרָא חָלַם!





וְאִמִּי יִקְרַת־חַיַּי שֶׁהִשְׁאַרְתִּי שָׁם פִּקָּדוֹן –

אֵיכָה הִשְׁאַרְתִּיהָ בְּאֶרֶץ־זָדוֹן?





וּבְגַן־פְּרָחֵינוּ מֻקַּף־מְרַצְּחִים עֲזַבְתִּיךְ,

אֲחוֹתִי פְּנִינַת־רוּחִי – וְנִסְלַח לְאָחִיךְ!…





אַיֵּכֶם עַתָּה, אוֹבְדַי? אַיֵּכֶם, כָּל מַחֲמַדַּי? –




אהבת המשפּחה הזאת מקשרת את בּניה קשר עולמים שלא ינתק.
ואין הבדל, מבּחינת הטהרה והקדושה, בּין אהבת איש ואשתּו ובין אהבת הורים
ובנים. סוד החיים וקדושתם אחד הוא בשתּי האהבות האלה, כּי מזו ומזו נבנית
המשפּחה בחברה ונזרע זרע הנצח בּעולם. בּבּאלאדה “שירת הספינה הטרופה”,
שנכתּבה בשנת בּואו לאמריקה, יספּר לנו גינצבּורג על ספינה שנטרפה בים ועל
גורל איש ואשתּו. ניתּן צו להעביר את הנשים והטף אל הסירות, כּדי להצילן
ממוות. ומשפּחות מתחילות להיפּרד מתּוך צווחות ונשיקות־פּרידה. נשים נושקות
לבעלים, אחיות לאחים. הנשים הולכות לחיים והאנשים למוות. רק אשה אחת
בּירכּתי הספינה חובקת את בּעלה ואינה מרפּה ממנו. כּילדה עדינה וזקופה
כמלכּה שוקטת היא ואינה צווחת ואינה אצה להינצל, כּי “הנאהבים והנעימים
בּחייהם ובמותם לא נפרדו”. האשה רוצה ללכת עם בּעלה לשם. הוא, הבּעל,
מתחנן לפניה: “לכי, נפשי, וחיי… עשרים שנה חננתּיני אהבתך, מיתתי לא
תמתּיק זכרונה, לכי לחיים ולשלום – – – בּנינו מחכּים לך…” אַך האשה
חובקת דומם את בּעלה ואינה הולכת. הם “התאחדו, התלכּדו ולא התפּרדו”. עבר
איש עליהם והתגנב לסירת ההצלה במקום האשה הדבקה בבעלה. וכשנשא האיש הניצל
את עיניו מסירתו ראה וחוור:


הַשְּׁנַיִם הַחֲבוּקִים – הַדָּבָר כֹּה פָּשׁוּט,

הַמַּחֲזֶה כֹּה נִשְׂגָּב… עוֹד רָגַע – וְעָבַר…




שערי גן־העדן נפתּחו לרווחה לפני האהובים שירדו למצולות
ורוח לחשה את בּרכת הנצחים: כּי “הנאהבים והנעימים בּחייהם ובמותם לא
נפרדו”.

ואחרי “שירת הספינה הטרופה” הגיענו ניגונו של “מות־יעקב”,
– זה השיר השקוף והעמוק, הרועד מאהבת־תּום שאינה חולפת עם הדורות. יעקב
נוטה למות ו“למראשותיו עומד יוסף, בּנו הנאמן, כּארז רך מיתּמר מן הקבר”.
כּל העולם כּמו בענן צף ועובר (אותם ענני־כסף הצפים בּשמים צפים ועולים
בּכל הזדמנות בּשירי גינצבּורג) כּל המראות והקולות של החיים אשר היו
עוברים עתּה בסך לפני יעקב הגוסס. כּל נפתּוליו וגלגוליו, משטמת אחיו ואהבת
אמו, הבּריחה מן הבּית, שדמות לבן, חלומו הגדול וגילוי השכינה, שנות עבודתו
וגידולו, הרכוש אשר עשה, השיבה לביתו, המלחמה עם אלהים ושאָר מאורעות חייו
– כּל אלה עולים לפניו בּרגע האחרון לחייו ומאירים אותו בּאור נפלא ומופלא,
אבל על כּולם עולה ומאירה הדמות היקרה והאהובה של רחל. לא מנשה ואפרים
נכדיו האהובים עומדים עתּה למראשותיו, אלא היא, רחל, היחידה שאין דומה לה.
היא עומדת על־יד מיטתו, כּששפתיה שוחקות שחוק־חרישי ומחפניה תזרוק עליו
פּרחים חוורוורים. – – והוא זוכר בּרגע אחרון זה את עצמו צעיר. עלם
יפה־עינים היה והוא יוצא לשוט בּארץ, לכבשה ולקפּלה תחת רגליו. אך נוסף על
חלומו זה הגדול והעז היה לו חלום־החלומות: נערה במרחקים היושבת על הבּאר
בּין צאנה ומחכּה לו שיבוא, והוא – לאור כּוכבים תּצא נפשו אליה. הוא זוכר
את הבּאר ואת האשל ואת צפצוף הצפּרים ואת עדרי הצאן ורועיהם ואת בּרכּת
השדה (הכּפר! הכּפר!) ואת הטל שעל הגדיש ואת אור הכּוכבים הרך ואת לחש
האהובה ואת מתק הזמרה ואת אור־נפשה־ויפיה…


אָז יִשְׁלַח יָד לִקְרָאתָהּ וְהֵרִים רֹאשׁוֹ דּוּמָם;

וּלְעֵינָיו מְלֵאוֹת־דֶּמַע מְנַשֶּׁה וְאֶפְרַיִם

וְכָל בָּנָיו כִּבְנֵי כְפִירִים סְבִיבוֹ – וְהֵיכָן רָחֵל?

וּמַה לָּהֶם וְלוֹ וְהֵם לֹא רָחֵל?…




הוא “שלח יד לברכם ויחידתו שטה בספינת ענני כסף, וכהתימו התקרבה אט, ויעל אל תּוך ספינת־כּספּה”.

האהבה הנותנת חיים אינה מתה עם המיתה, אלא “עולה לשיאָה ומשיגה את הנצח, כּי עזה כמוות אהבה”. וכמוות נצחית היא.

וזהו גם האַקורד האחרון של “אהבת הושע”. זו שירת המשפּחה
והאהבה שאינה כלה. בּשעה שנישאָה נפש גומר בּיד מלאך־המוות אל שמי התּכלת
ולקראתה חרדו ממשבּצותיהם כּוכבי אל, כּרע הושע ליד מיטתה והבּיט אל השביל
אשר בּו עלתה נפש גומר השמימה. הוא הקשיב ושמע את כּנפי האהבה משיקות על
ראשו ומאירות את התּהום אשר פּערה לו את לועה. ועל נהרות שכול ואבדון
שאפפוהו מכּל צד בּשאון גליהם –


הִתְנַשֵּׂא, עַז מֵהֶם וְרָם

קוֹל שִׁירַת אַהֲבָה מְנַצַּחַת

גּוֹאֶלֶת עוֹלָם מִכָּל רָע.

נוֹבַעַת מֵחֶבְיוֹנֵי נַפְשׁוֹ,

שׁוֹטֶפֶת כֹּל – –




ד. פּרחי־מוות.

האהבה והמוות המתהלכים שלובים בּשדמות־השירה נתמזגו ונמזגו
גם לשירתו של גינצבּורג. וב“פרחי־המוות”, שירי־ההספּד שלו על הרעיה המתה,
הגיעו הדברים לשיא של הבּעה.

המוות נתגלה לו למשורר עוד בּראשית אורח־חייו וצלו נפל על
כּל דרכיו. השיר הראשון שלו, שנכתּב בּשנת 1906, בּהיותו בן 16־17, נקרא
“משירי הסתיו” ושתּי המלים הפּותחות את הבּית הראשון של השיר הן: “נתייתם
הבּית”, והשורה השלישית בּבּית האחרון היא: “אין לי חפץ על האדמה”. אמנם,
מקובּל על משוררים צעירים להתחיל מן היגון. יין תּוסס הוא בעלומים לבטל את
החיים ולקרוא אל המוות (שם ספר שיריו הראשון של ז. שניאור הוא: “עם שקיעת
החמה”). זהו הקצף העובר את גדות הכּוס ויש בּו חן לא־מעט. אבל עד־מהרה
גוברת חכמת־החיים והצללים הנוגים של שקיעת־החמה נמוגים וכלים, ובמקומם עולה
שירת־החיים.

אבל לגינצבורג לא היתה שירת־המוות הופעה ארעית וחולפת. היא
נתנה אותותיה בשירים רבּים. בּאחד משיריו “בּערפל”, אשר כּתב בּהיותו בּן
עשרים ואחת, ישיר:


גּוֹסֵס אֶשְׁכַּב עַל הַקַּרְקַע,

שְׁטוּף רְבִיבֵי סְתָיו וְשׁוֹתֵק;

אִישׁ לֹא יֵדַע, אִישׁ לֹא יִרְאֶה:

הִנֵּה חוּט שֶׁל חַיִּים פּוֹסֵק.




ובחגיגיות רבּה יתאר את השעה האחרונה. מלאך־המוות יעיף את
להט־חרבּו ובשורת־חסד של שלג צחור תּלבּין ותבוא. נוצות־השלג יביאו לו
ברכת־אור מארץ־חגים. הלובן הגדול של החורף האוקראיני – נשמת הטבע של
ארץ־המולדת – הוא הדמות המלווה את המוות. ועוד דמות אחת מלוותו: דמות
האהבה. בּשעה האחרונה תבוא היא, הדמות הנעלה, חמדת־נפשו, שמן המצר קרא לה
יום וליל, והיא תפרוש עליו כּנף תּכלת ותפדהו פדיון שבויים מן החיים על
הארץ, תפדהו ותשאהו אל היכלה ואל זבולה.

יש הרבּה מתּמימות־הנוער בּשיר הזה, אבל יחד עם זה יש בּו גם הסימנים הראשונים של המקלעת המשולשת: הטבע, האהבה והמוות.

זר זה, של אהבה ומוות, נקלע מן הראשית ועד האחרית, מ“שירת
הספינה הטרופה” ו“מות יעקב”, דרך “אור וצל”, “מוות”, “החלון שעומם” (“עם
שחר הבּוקר איש ימות, איש חייב את ראשו בדין”), “אם ישר דרכּך” (“סוף כּל
המבקשים – – למצוא את היכל־המרגועים”), “לא אור שבּגיל” (“כּשמש, טרם זמנו
רד – מוות אל קן־לבב”) עד “אהבת הושע”, “בּמותי קברוני בגיא”
ו“פרחי־המוות”.

“בּמותי קברוני בגיא”, שנכתּב בּשנת 1914, בּהיותו בן עשרים ושלש, שר שיר צוואָה:


בְּמוֹתִי קִבְרוּנִי בַּגַּיְא,

לְמַרְגְּלוֹת־יַעַר, בְּשִׁפּוּעַ הַגִּבְעָה,

וּבָאָה כְּנַף־רְנָנִים וְהִתְאַבְּלָה עָלַי,

וְיָשְׁבָה שָׁם כָּל יְמֵי אֵבָל הַשִּׁבְעָה.




בּן־הכפר רוצה לשוב אל מקורו, בּמותו אם לא בחייו, והוא ממזג את שירת הטבע בּשירת המוות, כּי “המוות טוב ונוגה”.

אבל יותר מזה ימזג בּשירת המוות את שירת האהבה.
בּ“פרחי־מוות” שלו חדל המוות להיות צל דמיוני או דמות שירית. כאן נעשה ישות
ממשית, צורבת ויוקדת, שחתמה ביגונה את כל ימי־החיים. השירה נהפכה למציאות,
כּי זאת הפּעם היתה “גוססה רעיה אצל החלון”. זה היה לאחר משחק ה“שחמט”,
ששחקו השנים: הבּעל האוהב ומלאך־המוות. וזה האחרון זכה: צריח־האושר הלבן
נלקח בּידי הפּרש השחור. והתּוצאה: “גוססה רעיה אצל החלון, משיר מנגדו זהבו האַלון”.


– “אַלּוֹן, הוֹי אַלּוֹן, מַה לְךָ רוֹתֵת?”

– “הוֹלֵךְ לָמוּת עוֹלָם שָׁלֵם, דָּם שׁוֹתֵת”.








וּכְמוֹ בְּיַד שׁוֹחֵט אֵין־רַחֲמִים נִתָּזִים

הֶעָלִים, דָּם נוֹטְפִים, בְּחִיל נֶאֱחָזִים.





וִיקַר כָּל הַחַיִּים וְתִפְאָרֶת חֲלוֹמָם

צוֹנְחִים חֲלָלִים בְּטֶרֶם בּוֹא יוֹמָם.




בּרגעי־ירידה אלה, של פּרידת החיים מן המתים, מתפּלגת
הישות האחת ונקרעת האישיות לקרעים. דומה הדבר שנבואת כּל השנים הקודמות,
נבואת־האימה שלא פקעה, נתקיימה; והמוות אשר ניצח את החיים נעשה לוודאות
כּזו, שמפּניה גם וודאות החיים תּחוור. כשאדם נפרד מנפש חיה קרובה לו,
בּלכתּו למרחקים, נדמה לו, שמשהו נקרע בתוך לבּו ונגרע מישותו. אבל
הרגשת־החיים המשותּפת להולך ולנעזב מטיפה טפּין של סם־מרפּא לתוך נפשות
הנפרדים והם נושאים בּלבּם את חזון היום שבּו יתאחדו שוב.

אבל אם נגזר על אָדם להיפּרד מנפש קרובה לו שמתה, איכה ישא
יגון הפּרידה? מה יעשה לבדו בעולם הזה, הוא, הקשור בּכל נימי נפשו לנפש
האהובה, חמדת־חייו? האיש הרואה את עצמו כחלק מן המשפּחה, כּאבר אחד מן
הגוף, איכה ישא לבדו את משא חייו ובדידותו? ו“איך עול־חיי אשא לבדי, הוי
רעיתי” – שואל המשורר האלמן. אבל לא רק לעצמו ידאג ומבּדידותו יפחד. יש
פּחד אחר המטריף את הדעת: “ואיך לרקב תּותּן גוויה זכּה, יפה?” ויש עוד
דאגה אחת, המחשיכה את אור היום: “ומה לבננו אגיד בּיום יתום?”

פּה ידכּאנו לא רק יגון היחיד על המוות. פּה יכריענו
וידבּירנו העצב של כּליון, כּליון המשפּחה – אלמנות ויתום – כּליון היופי
ורקבונו באדמה. כּל יקר החיים נרמס בּרגל, כּל תּפארת־החלומות כּבה וחולפת.
פּה מדבּר הכּאב על קוצר־היד ועל חוסר־הישע של האָדם, שבּרגע האכזר ביותר
בּחייו אין מציל ואין מושיע (“ואין רחמי אָב ואין תּפילת אם שוב יוכלו
הקימה”). פּה נופל שדוד לא רק המת, כּי אם גם החי, היודע שגם הוא הולך
למות, ומותו החל זה עתּה עם מות אהובת־נפשו. בנסוע הארון של המתה, המובלת
לקבורה, יודע בעלה המלווה אותה, שעצם הדופק של החיים נעשה רופף “וחדל
בּטחונם והורגש רפיונם”.

בּ“פרחי־המוות” הגיע גינצבּורג לשקיפות־ראייה
ולבהירות־בּיטוי שלא ידע קודם לכן. ואין פּלא בדבר: לפני עיניו הורם המסך,
ועיניו הציצו וראו את הנעשה מאחורי הפּרגוד.

והצצה זו וראייה זו הפגיעוהו ופצעוהו ללא־הירפא. המוות,
שהיה לו דמות שירית, נהפך לדמות ממשית מאוד. צפּרניו ננעצו בישותו ונחרתו
בחייו. האיש, שהיה תמיד נאמן למקורו ולמולדתו, לבני־ביתו ולמשפּחתּו, לא
האריך ימים על אדמות.

ובעוד הוא שר את שירת האהבה והמוות לקחו המוות והעלהו לתוך ספינת־הכּסף של “רחל־נפשו”.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40944