אלכסנדריה חוה"מ סוכות תרפ"ג



	
	אלכסנדריה חוה"מ סוכות תרפ"ג
	



אומדים את מספר היהודים באלכסנדריה לשלשים אלף נפש, ביניהם
נמצאים בנים ובנות בני גיל 5־18 לערך שמנת אלפים נפש, ובהוציאנו מזה כאלפים
וחמש מאות המתחנכים בבתי הספר לקהלה, “מוסד מנשה” ועוד בתי ספר ו“חדרים”
פרטים – נשארים לערך חמשת אלפים וחמש מאות תלמידים ותלמידות המקבלים את
חנוכם בבתי הספר של החילוניים, המסיונרים, ה“אחים ואחיות” חנוך זר מרעל
לרוח עמנו; באלה האחרונים מכריחים את התלמידים היהודים לבוא לשעורים גם
בשבתות ובחגי ישראל, ומלמדים אותם את עקרי הדת הנוצרית, גם אם תרצו מפטמים
אותם בשעורים של אנטישמיות, של שנאה לעמנו ולכל קדשינו.





זהו מצבה הרוחני העגום של קהלתנו, אשר יכולנו תמיד להתפאר
בה שהיא הקהלה החשובה והנכבדה ביותר בארצות הקדם, בסדריה היפים, בתקנותיה
הנעלות, בבתי ספרה המשוכללים, במוסדות החסד המאורגנים… והנה דור שלם הולך
וגדל, הולך וכלה בעירנו ללא תורה, ללא יהדות וללא לאומיות.

והאמת צריכה להאמר כי ישנם בקרבנו יחידי סגולה הרואים
ומרגישים את גדל הסכנה הנשקפת לנו, אם נוסיף ללכת בדרך זו ולא נקדם את פני
הרעה. ישנם גם רבים המתמרמרים נגד כל זה ונואמים נאומים לעורר את ההמון
לטכס עצה ולעשות איזה דבר להציל את הקהלה מכליון; אך כל אלה הם רק דבורים
בעלמא, אך בפעל, במעשה, עוד לא נעשה דבר.

לפני חמשה חדשים כשהתאספו ראשי הקהלה לאספתם השנתית, כדי
לבחור ועד חדש, התעוררה קבוצה אחת של אחדים מנכבדי הקהלה להעמיד את הבעיה
הזאת על הפרק לפני האספה הכללית ולדרוש ממנה שתתענין ברצינות בפתיחת בית
ספר בתשלומים. קהל גדול נאסף לרגלי תעמולתם, דבר לא רגיל באספות השנתיות של
הקהלה, ונואמים אחדים דברו; אחר קם האדון סלים כהן, אדם נכבד נושא משרה
חשובה בקהלה, וכיד הדברנות הטובה עליו תאר בצבעים שחורים את המצב העגום ע“י
ההשפעה הזרה שמקבלים צעירינו בבתי הספר הנכרים, ובהתרגשות גדולה ספר עובדה,
כי הוא בעצמו ראה ילדים הולכים לבית הספר ביום ראשון של פסח. ועל שאלתו
אותם: “מדוע הם הולכים לבית הספר ביום חג הפסח של היהודים”? ענו הילדים
לתומם: אין אנו יודעים מה זה “פסח”, המורה ספר לנו כי השבוע יש לנו “פאק”,
לזכר צליבת המשיח, ויותר מזה לא ידענו”.

את זה ספר הנואם בכל כך התרגזות העצבים עד שפתאום אחזהו
השבץ ונפל אחורנית ארצה וימת. זה היה מחזה טרגי מאד מאד, דכא את כל הלבבות;
רופאים אחדים שהיו על המקום חשו לעזרתו, אך לא היה כבר מה להציל; הם הגידו
כי מותו הפתאומי בא לרגלי מחלת הלב שממנה סבל המנוח תמיד, והפעם מרוב
התרגשותו פקעה ריאתו וימת.

ממילא מובן שהאספה התפזרה והקהל הלך לביתו נוגה ומדוכא.

כולנו חשבנו אז, שהמאורע המעציב הזה אשר זעזע את מיתרי לבם
של רוב חברי הקהלה, יביא לידי איזה פרי, בתור תשלום גמול להאומלל אשר הקריב
את חייו בעד רעיונו; אולם הידעתם מה היו התוצאות אחר כל אלה?… המנוח נקבר
בכבוד גדול, הקהלה ערכה לו לויה נהדרה, אולי אחת הלויות הגדולה ביותר שראתה
אלכסנדריה היהודית! וכל גדולי הקהלה וחשוביה לווהו עד בית הקברות, ספדנים
רבים ספרו בשבחו, כולם הזכירוהו לטובה; במשך כל השבוע היתה שיחת היום
רק בו ובמעשיו הטובים, נתאספו לאספות שונות, לא חסרו גם נאומים ווכוחים,
ופה אחד הוחלט והוסכם ליסד מיד בתי ספר יהודים, ולא נמצא חס וחלילה מי
שיתנגד לזה, אפס.. כי גם הפעם כמו תמיד: רק אספות, נאומים, ופעולות ומעשים
לא ראינו עדין.






את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41343