בּוקִי בֶּן יָגְלִי



	
	בּוקִי בֶּן יָגְלִי
	








(ד״ר י. ל. קצנלסון)


ירושתו בּמקצוע הספרות היפה צנועה וקטנה: “חזיונות
והרהורים” – בּעברית, ״רעיונות והזיות" – בּרוסית, ועוד ספּורים אחדים, אשר
נדפּסו ב״השלוח“, ״מולדת”, ״התּקופה" ו״העם" – כּמעט הכּל. לגבּי סופר גדול
ורב־שנים – מעט. אולם אותו ניצוץ ממרום שהיה חבוי בתוך קפּולי נשמתו הנעלה
– נתגלה חנו עוד יותר עם הצמצום.

זו היתה נשמה טראגית, אחת מאלה, שסוד השלמות בּיצירה לא נגלה להן.

חצאיים הדברים, קרועים המעשים. יש פּתיחה – וסיום אין. יש
תפיסה – ואחיזה אין. קולות אין – בּנות־קול יש. וזה משווה זוהר, וזה נותן
חן. גוברים זעזועי־היצירה, בּוערים מאוויי־הלב.

בּוקי־בּן־יגלי – אחד מהם.

מלחמה טמירה ויפה, עצורה וחסודה היתה רוגשת בין ד״ר
קצנלסון ובּין בּוקי־בּן־יגלי, בין החוקר ובין החולם – איש־העבר
ובן־העתיד.

ד״ר קצנלסון חוקר ורוצה לדעת את יסודות ה״דת והמדיניות
בדברי ימי העברים הקדמונים" – ובוקי־בּן־יגלי חוזה את חזיונות אביזוהר
התּמימים. ד״ר קצנלסון חוקר את חקרו ב״תורת הרפואָה בּתלמוד", מבקש דרכים
חדשות בּהלכות טריפה – ובוקי־בּן־יגלי יוצר לו סמל של דון־קישוט שני, עברי,
מאַסטרופולי. ד״ר קצנלסון עורך את המלון האנציקלופדי, זו העבודה היתר
ריאַלית, היותר דייקנית: צריך לבאר את הכּל, אפילו דברים שלא ניתּנו לביאור
– ובוקי־בּן־יגלי חוזה את חזיונותיו – אלה הערפּליים, אלה העוטפים צעיף
הזיה את המציאות 1.

מלחמה זו לא חדשה היא ולא מיוחדה היא לקצנלסון – בּה נתנסו
הרבּה מנושאי ספרותנו ומבּוניה בּתקופה שקדמה. החלום והוד הרומאנטיות היו
מושכים אל־על, היו מרוממים ומשפּרים – המציאות האפורה וקטנות הסביבה היו
מושכות למטה ומכפּשות עטרות בּאפר.

מלחמה זו, שבּין החיים והאמנות, שבּין המציאות והדמיון, נטושה בּכל ספרות – בּספרותנו אָנו תּגדל פּי־שבעה.

טעם מלחמת זו טעמו עוד הרבּה סופרים שלנו ומחציה נפצעו – אולם קשה פּי־שיבעה היה גורלו של י. ל. קצנלסון.

והתנצחות פּנימית זו היא ששמשה המסכת לרקמת יצירתו, לחוטי־נשמתו.

הוא היה כּ“מנגן האלם”. מלומד וחוקר במדע הכּללי ובהיס­טוריה הוא מגיע לידי תמימות נפרזה בּספּוריו.

טהור־הלב, צנוע־הרגש – ותמים. זו גדולתו – התּמימות.
תּמימות של ילד. אין זאת, כּי לא נתּק האיש את חוט־הפּלא המקשר אותו אל
מוצא־האָדם, אל מקור־ישותנו. כאותם “אדני השדה”, שעליהם הוא מספּר בּספּורו
הדמיוני, הוא אחוז ומחובּר לקרקע ההכּרה הקדומה שלנו. דומה: נטשטשו גבולי
הזמן, סרו החוחים בין עבר ועתיד. הכּל עף – שבה הדעת לקדמותה. משל, חזרנו
מנדודים ארוכּים ושוב אָנו דופקים בשער גן־העדן, שממנו גורשנו. אַתּם
אומרים: הזיה היא – ואני אומר: מציאות. אתם אומרים: חלום הוא – ואני אומר:
יש. יש שבּיש. לכם משמש אליהו הנביא רק סמל, רק דמיון, אולם ראה, בּעולם
האמנות – והיא האגדה – הוא הסמל היותר ריאַלי והיותר ממשי. זוהי אמונת
האָדם, זהו התּום האנושי – והם מתהלכים בּתוכנו, הם חיים בּנו, אף־על־פּי
שאין המדע מרגיש בּהם ומכּיר אותם. בּלילה, בּלילה, עת שמש המציאות שוקעת
וסהר־הדמיון עולה, הוא בּא אלינו, סב רענן זה, סמל הקדושה האנושית. הוא בּא
לשתּות מכּוס־תּעלומה זו, שאָנו מזגנו לו. אָנו, הגדולים והפּשוטים, לא
נראהו, לא נכּירהו, אבל ילדי העולם, טהורי־הרוח וזכּי־הנפש, הם יראוהו
בּשנתם – בּדמיון ובשירה.

במשך אַלפי שנות הקולטורה אבד לה לאנושות השם המפורש, זה
שבּו נוצרים עולמות. כּח ההבּעה נעשה יותר מפותח – ופחות בּעל מופת. פּעם
עלה לה לגלות את היסוד האלהי שבאָדם – ואז נוצר התנ״ך, זו אגדת הפּלאים,
שעד כּה לא דלינו את כּל היופי הנשגב שבּה. מאז נסתתמו צנורות השפע, שהיו
עוברים משמים לארץ, נסתם חזון מבני־אָדם. אַל תּאמרו, שאז נמצאה האנושות
בּחתּוליה ודבּרה את דבריה מתוך דמדומי־הכּרה. לא. אָז בּהיות האָדם שלם עם
ה׳ ו״עם אלהים התהלך נח", היתה לו כּל הארץ – גן־עדן. עכשיו שאָבדה
התּמימות, עכשיו שנתחללה הקדושה – אָנו תועים בּמאפליה. תועים מתוך שינה.
צריך שיבוא פּלא, יצירה חדשה של עולם חדש, ויעורר אותנו לחיים.

אבל לעת־עתּה כּל העולם כּולו שותת דם; גן־העדן נהפך למקום
תּופת. פּרצה מלחמת אָדם באָדם ואָח באָח; צעקות־פּרא איומות מפלחות את לב
הבּריאה החולה; והעולם מחכּה לגואל. ארץ מחכּה לגואלה בּספּורו של
בּוקי־בּן־יגלי בּ״ליל שמורים" – היא בולגאריה. ועוד יבוא יום, ורוח מצפון
תּבוא לפחת רוח חיים בּאַף הענק הגואל – לפי המסורת הבּולגארית הקדמוניה –
שלטון מוראד. יבוא יום, ואָז יפּול הקסם מראש הגבּור; דמי־אָדם יחלו לפכּות
בּעורקיו ובקול עוז יקרא: “נקם ושלם!”…

– ושנת־גאולים תּבוא לבולגאריה.

ארץ יהודה השסויה והבּזויה מחכּה לגואלה זה אַלפי שנה
ובניה תּועים בנכר, כּשעיניהם נעוצות בּחלל העולם השותת דם ושואלות: מאין
יבוא העזר?

״היוגב הסיני גורש מאחוזתו״ – אולם כּמעט נראו בּעד החלון
דמדומי־השחר הראשונים, ויתחזק שי־רון וירם את קולו בּכח, עד כּי ננערו גם
הנערים משנתם וישירו אתּו יחד. אָז לא יכלה גם מזי־מה להתאַפּק ותּלווה גם
היא בּקולה אליהם ותּשר ותּבך, ותּשר ותּבך; ובעוד היא בוכיה ושוררת – צחוק
חן מרחף על שפתותיה, ובעיניה – אגלי־דמעה…

אגלי־דמעה וניצוצות־תּקוה אלה הם המזהירים כּרסיסי טל
בּוקר על פּרחי־נשמתו של בּוקי־בּן־יגלי, המקשיב לשירת הזמיר… בּנשמתו חי
איזה “אפּוקליפּסיס” עתיק ונפלא, ונפשו מזהרת בּזוהר השחר לאור התּקוות
הצעירות.

הספּור היותר ״ריאַלי״ שלו הוא – “שירת הזמיר”, אבל פּחות
מכּל יש בּספּור זה ריאַליות. אין בּכחו של סופרנו לתת לנו את העולם
שבּמציאות, את היופי שבּחיי העמק. הוא רואה את היופי ביופי עצמו, את
החלום בּאגדה עצמה, ולא זה המתגשם בּחיים, כּי תהום רובצת בּין קצנלסון
ובּוקי־בּן־יגלי, בּין החיים שבּמציאות ובין החיים שבּדמיון, ומשום זה
תּמימים כּל־כּך פּתרוניו ותשובותיו על השאלות. הוא רוצה לפתור את
שאלת־היהודים, הוא רוצה להסיר את הקללה מעל ראשו של היהודי הנצחי ולהשיבו
לכבודו הראשון.

הוא יודע, כּי תרופה אַחת יש – והיא “סוד האדמה”.
“אדני־השדה” כּחם עומד בּהם כּל עוד טבּורם קשור לאדמה והם יונקים את ליחם
ממנה. משנפסק הטבּור – פּסק השפע ופסקו החיים. את כּל זה הוא יודע ואינו
יודע. נפשו מרחפת בין הגבולים, בּין מציאות ודמיון, ואין הוא יודע, אם
ספּור הוא זה או חזון.

הרי שרטוט אופיי אחד, שבּו אָנו רואים את הנדנודים ואת דו־ההוויה שלו: הוא נזדמן לבין אדני־השדה ו–

האמנם באמת ובתמים בין אדני־השדה אָנכי היום, ואני חשבתי,
כי אדוני־השדה לא היו ולא נבראו, כי אַך יצירי הדמיון וילידי האגדה הם, אשר
תספרנה הנשים המזרות בלבנה אשה לרעותה…

הוא פקח את עיניו להתבונן בהם ו­ –

אמנם כן, את אשר לא האמנתי ראו עיני. במבנה גוום
ובחזות־פניהם בני־אָדם כמוני הם – אַנשי ההר. גם בשמלותיהם ובפארי־ראשם לא
נפלו ממני. אולם בהשפילי את עיני להביט מטה וארא – הוי, אל משגבי! – שריר
בשר אָרוך, שתבנית פּתיל משזר תכלת ואַרגמן לו, יורד מתחת למדיהם ארצה,
סרוח כנחש עקלתון על פני האָרץ! קצהו האחד מחובר אל טבוריהם (בעיני ראיתי
זאת!) וקצהו השני שרש באָרץ כצמח ושיח השדה…

והוא משווה בּדמיונו את יצירי האגדה האלה, שהוא רואָם עתּה
בּעיניו, אל אותם אדני־השדה, שעל־אודותם קרא בספרים בּימי־נעוריו –
ואי־אַתּה יכול בּאמת לעמוד על יסודות המציאות ויסודות הדמיון. מה שריאַלי
וממשי בּאגדה – הריהו אגדה בּמציאות הממשית, ומה שאמת היא בּחלום –
חלום הוא בּאמת.

אדני־השדה – יצירי אגדה אלה, שעליהן מספּרות הנשים והאגדות
לילדים – בּאו ונראו לו בּדמיון, אבל מיד בּא הדמיון ונגע בּגבולות המציאות
– וייקץ, והנה חלום…

נראים לו פּני זקן בּחזונו והוא שואלו:

– הלא אליהו הנביא אַתה, אדוני?

– לא אליהו הנביא, כּי אם היהודי הנצחי!

– היהודי הנצחי! – קראתי בתמהון ונרתעתי לאחורי…

– אבל אָנכי חשבתי, כּי רק יליד הדמיון הנך, מסורת עתיקה, שנשתלשלה מדור לדור.

– כן, בני, – עונה המראה, – מסורת עתיקה אָנכי, אבל לא
יציר הדמיון, כּי אם מסורת חיה, מסורת של בשר־ודם, שנשתלשלה מדור לדור,
מגוי אל גוי ומממלכה עד קצות הארץ…





כּאן המציאות והדמיון משמשים בערבוביה עד לידי טשטוש
הגבולים, אבל אין ההארמוניה העליונה משליטה כּאן את האמונה העמוקה, היוצרת
והמפליאָה, ונפשנו תועה בעולמות רחוקים, נקלעת מן הרום אל התּהום…

כּן. בּוקי־בּן־יגלי לא מצא את ההארמוניה השלמה בין החיים
והשירה. הוא התרחק מן החיים המציאותיים, לא עמד עליהם לגלות את היופי
שבּהם, ויעבור בּיעף הלאָה־הלאָה, אל העולמות העליונים, ו״מה שראו עיניו
ושמעו אָזניו" לא ניתּן להגלות. ומכּאן – האופיות שבּסגנונו הבּיבּלי
למחצה. הוא שואל הרבּה, אבל לענות אינו יודע.

בּ״ליל שמורים״ הוא שואל את היהודי הנצחי:

– אבל מדוע זה יאמרו בגויים, כּי בקללת אלהים הרובצת על
ראשך, תחכה למות ואיננו, כּי תשיש למצוא קבר, אבל הארץ תסגור את בריחיה
בעדך לעולם? – – –

שאלה קשה ועמוקה, – והתּשובה מאין תבוא?

ו״המצח מתקדר בערפל".

העולם אלם, אלם…

היהודי הנצחי – אות קין על מצח העולם – נע ונד ממדינה
למדינה, תּובע מתּוך אלם את עלבּונה של הבּריאָה – ואָנו אלמים, אלמים. כּל
העולם מחשה.

“לא אָמות כּי אחיה!”

צעקה עזה־פּראית זו אינה סרה מעל שפתיו ואותה הוא נושא לבין העמים לזרעה ולנטעה באנושות…














מספריו ומאמריו המדעיים יש לציין: ״רמ״ח אברים“,
אשר נדפס ב״היום” של י. ל. קאנטור, ותורגם לאשכנזית על־פי מצווח
הפרופיסור קיבירט. ספר זה, שהנחיל לו את התואר “דוקטור למידיצינה”, הוא
הלק מיצירת מדעית גדולה בשם “חכמת הרפואה בתלמוד”, שבה השקיע י. ל.
קצנלסון את כּל כחותיו בשנים האחרונות. מלבד ספר זה כתב י. ל. קצנלסון
עוד הרבּה ספרים חשובים כמו: “יסודי טומאה וטהרה”, “הצדוקים
והפרושים”, “גלות בבל”, “הדת והמדיניות אצל העברים הקדמונים” (נשאר
בכתובים). גם האבטוביוגראפיה שלו, שהספיק לכתּוב ממנה רק עשרים פרק, לא
נתפרסמה כולה.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40893