אֲבִיגְדוֹר הַמֵּאִירִי



	
	אֲבִיגְדוֹר הַמֵּאִירִי
	







א




“תינוק יתום נעוה פנים דופק, רועד בשער”.





בּאין ליתום אָב וחיק־אם, הוא מתרפּק על חיק־העולם, כּל
העולם. ו“תחת אם – לו השכינה”. מעורבים שמחה ועצב. בּכי וגיל יחדיו. “גילו
– בּכי, בּכיו – רינה”.

טוב לו בּיתמותו. ונוח לו בּתלישותו. הוא אינו מבקש את
השלום ואת המנוחה – אלה למה לו? – לנפשו דרושה אי־מנוחה, אסוניות. הוא
– בּריב עם העולם, בּריב עם חבריו. עודו נער וכבר חשקה נפשו לסבּך את
היחסים שלו עם העולם. טרם הכּיר את הקונפליקט העמוק שיש בּחיי האָדם – כּבר
הרגיש בּו, חש בּאַלפי (דוקא בּאַלפי) הסכּנות האורבות על כּל צעד.
ממטמונים חפר אותן.

הוא – גלוי לב ולא יכסה דבר. והוא אוהב לדבּר בּקול, כּדי
שישמעו דבריו. הוא – מן המשוררים השרים לאוזן ולא לעין. הוא אינו רוקם לו
לעצמו את רקמת שירתו, הוא אינו מצייר סתם – להנאָתו ולהנאַת העולם; הוא
מבּיע את רגשי־לבּו וגם את מחשבותיו. לא בציוריות כּחו, לא בסמליות
מבטחו – כּי אם בּבטויות, בּאכּספּרסיה. הדבר המעיק עליו – אותו יגיד בּלי
סלסול צורה ובלי סלסול צורה ובלי התאַמצות־לטוש. התאַפּקות אָין. את כבישת
היצר לא ידע עוד בּשירים אלה. כּילד מפונק, כּיתום מרוחם, כּשכּור מנוער
ומהכּרה ראשונה – הוא מפזר את כּחו על שבעה ימים. על שבעה? לא כי, על שבעים
פּעם שבעה. ונפלאים דרכי ההגזמה, הרווחת בּכל דבריו. הכּל – בּמספּר רבּים.
הכּל – ניתּן בּיד מלאָה. לאלפים ולרבבות. “שם הרחק בּמדבּר קדומים לי כחות
אין־חקר שמורים”.





ושם, בתהום נשמתי, עולמות לי אין־חקר,

עולמות, חידות עולם, קלים ונפלאים,

ושם, בתאי־לבי, לי רבבות זרעים,

לי שפע זרעים.





ובבת עינו “אַלפי השרטוטים משתּעשעים ומתפּלסים”.
ובלבּו משתּובבות לא בתולה אחת ולא שתּים, כּי אם “רבּאות בּתולות”
ו“רבּאות הפּטישים יקישו בּרכות”.

ולא יופי אחד יש, כּי אם אַלפי מיני יופי.

ומשפע הקולות, הגוונים והמראות – גם פּריית ההרגשות,
ורביית הנשמות. לו על נשמתו האַחת יבקש ולא באַחת יחיה – כּי בלבּו נשמות
רבּות חיות. ואם הוא רוצה לברוח מפּה, מן העמק הצר, הוא קורא:





אמלטה מזרועות המות!

שם הרחק נשמותי לי קוראות.





וב“תפלה קצרה”, שיר נפלא בּפשטותו האנושית וענוותנותו הטהורה, הוא מפלל:





א

סלח לי, אדני, את חיי העליזים,

את חיי הצוחקים כזוהר מתוך מוחי;

סלח לי את־אשרי, אושר נפש זיזים,

זיזי שדי, אשר בסודם גם אָנכי.





ג

סלח לי ציצי גילי, בקרח לי פּרחו,

סלח לי שירתי, צערי, עזוז־כחי;

סלח לי חטאתי – לי אַחי לא יסלחו:

סלח לי, אדני, כי מאושר אָנכי.





הוא אָדם בּעל נשמות – ולבּו פּתוח לכל העולם: לאהבה
ולשנאה, לתקוה וליאוש, לטוב וגם לרע. גם שאיפתו למלחמות ולקונפליקטים מכּאן
יונקת. כּמה וכמה נשמות מתרוצצות בּלבּו. ובו – מלחמה נטושה. לו חשובים
משום כּך השנאָה כּהאהבה, המות כּהחיים. כּל העולם, על אורו ועל צלליו,
מוצא בו בּבואָתו:





כי נפש כל – נפשי ונפש כל בריה,

וערש כל רוח תנוע במוחי;

ונפש הנפשות (שלי הפּזור) מחבק אני

ולבבות מנשק אָנכי.





הוא השליך איפוא את כּל החולף והעובר, צרף את הכּל בּאשה
של “נפש הנפשות”, כּי נפש כּל – נפשו ו“לבבות מנשק אָנכי”. לבבות מנשק. –
כּמה אהבה ועדינות! וברגע תּשובה ואהבה כאלה נראה, כּי לא אשמתו הוא – זה
רבּוי הנשמות. ואם “רוחות מוזרות התאַוו בו לשבת” – אַשמתנו היא, כּי
“בּן־נפשנו” הוא ובבואָתנו – ואת כּל הטוב והרע, שבּו נחננו ונענשנו, לו
נתנו, בּו השקענו – והוא הנושא בסבל. הוא איננו הפּועל, אלא הפּעול, הוא –
הסובל, הנושא על שכמו את סתירותינו והפכינו. וטרוף זה שבּו – שלנו הוא.
כּולנו בּריות מוזרות ומשועבּדות לכח עליון. נחפּוץ – ולא נדע מה. נשאַל –
ולא נחפּוץ תּשובה. חיים היום – ומתגעגעים על תּמול. ואיזה טעם מיוחד
בּהפכפכנות זו! ואיזה מתיקות מיוחדת מרגיש המשורר, משוררנו, בּתהיה זו,
בּטשטוש־הגבולים. הוא אוהב לתפּוס את שתּי הקצוות של החבל ולהשתּעשע – עד
אפיסת־כּחות, עד מות. הוא – קו העד, הנטוי בין הגבולים והמרחף בין
העולמות. “לא ראשית אָנכי, לא אַחרית לזמני; כּל־יהיה הוא הווה והיה; ראש
שירי הד קדמון וסופו – בּנצחים ותכנו – כּאב כּל הוויה”. פּה, בּבית אחד,
כּל המעגל – של ההשקפה, של ההסתּכּלות. כּלשון־השעון המתנועעת הוא יודע
לצרף מלה למלה, רמז לרמז, לנגוע פּה ולנגוע שם – ולהשרות עלינו מרוח החדלון
שבּיש; בּשורות מעטות, פּשוטות וכמעט קלושות הוא נותן ציור, שקשה להשיגו
בּחשרת צבעים. וכה ישיר:





הקירות לי רומזים –

הקירות לי רומזים: חוורו פניך;

התמונות לי קורצות: לשוא כל־זכרון;

הספרים נאנחים: עיפות עיניך;

העשן לי לוחש –

העשן לי לוחש: שברון, שברון;

השעון אַט מכה –

השעון אַט מכה: גם אַתה, גם אַתה;

הנר לי מהבהב: כף־הקלע, כף הקלע;

ושכינה חרדה תנשק את מצחי:

לך שכב. סלה.





לא בדברים, כּי אם בּצללי דברים; לא במלים, כּי אם
בּרמזי מלים, ניתּן לנו החדלון. כּך מתנועעת הנשמה העיפה בּין הגבולות,
בּין העולמות השונים, שבּהם מתלבּטת נפש האָדם.






בּ


אולם, לא משורר החדלון והשתּוק הוא אביגדור המאירי. רק
לרגע בּא בּין המצרים והתחיל להתנועע, תּחת כּובד המשא, לכאן ולכאן. אַך עד
מהרה שב ונעור – לאהבה ולשנאָה, לאושר ולכאב. והוא מכבּיר את מליו ומטריף
אמריו וחורז חרוזיו, שיש בּהם שובבים ויש בּהם מיושבים. הוא שב אל עצמו
בּהווה – אבל לא ישכּח את עברו. על עתידו – משוש־תּקוותיו, אולם על עברו –
גאותו. הוא לא ישכּח אף פּעם להזכּיר את מוצאו ולהבליט את מזרחיותו. ובן
“ישראל סבא” אוהב את הפּרימיטיביות, את הדשנות ואת התּנובה. בּשיריו
הלאומיים יש יסוד האהבה, אַף התּאווה – ובשירי האהבה, שהם מעטים, יש יסוד
התּנובה הכּללית, הפּרייה הארצית. הוא איננו מתייחד עם אהובתו, היא כמעט לא
מורגשת. אין לו פּנאי לשיר שירי אהבה על לבלב לב האחת. ואת פּניה לו נראה
וביסורי האַחת לא נחוש. אם הוא נוטה להכללה בּכל השירים – הרי הוא
מכליל, בּה“א הידיעה, בּשירי האהבה. זו לא אהבה פרטית, אהבת־האיש בּרגע
ידוע, אלא האהבה הכּללית של ה”גבר" אל ה“נקבה”. אם בּכּל מתגלה הגורליות,
שאין ממנה מנוס, הרי גדול פּי־אלף (ואולי רבבה) כּח הגורליות בּאהבה. אין
האָדם בּן־חורין בּשעה שבּאָה עליו האהבה. הוא צריך להכּנע ובכח זה להכניע.
לא התפּנקות של בּני תרבּות תּגאַל אותנו מחמדות האהבה וגם מיסוריה – אלא
התפּרצות עזה של בּן־מזרח. האמרה הקטועה והלוהטת והקפיצה הדורסת – הן
התּשובה לשאלות האהבה. והוא צמא למלחמה, כּי תשוקות דור העתיד מדמיו אַט
הומיות ו“קרבּנות התּנובה המצפּים לאש” והוא קורא אל האהבה: “ערכי בי
מלחמה, מלחמת קדמוניות, מלחמת היצירה, מלחמת כּל יש”.

ואהבתו אינה סתם אהבה, אלא מזרחית. ולא רק מזרחית, אלא
עברית. תּחית האומה קשורה בה. התעוררות הפּריחה באומה היא גם התעוררות
הפּריחה בבן האומר. התּחיה אין פירושה – תּחית רוח ותחית מושגים מפשטים,
אלא תחית הגזע, תּחית הדם:





ממזרח שמש באנו, מארץ־אור פּוריה,

שליחי יבול־אדמה הרענן והחם;

אָנכי – אבי דור חדש ואַת: אם הוד־התחיה,

משיחי־אהבה נחנו, המבשרים לדם.





פּה הדם שר את שירו הלוהט והעז. כּי זו מצווה לאומית
ו“עתּה – לאור בּוקר צוונו אלהינו לנשיקות ולפריחות, ולברכות חיי־עד”. זו
אהבה פראית וגם תּמימה – של קדמון ושל ילד. החתן אינו חתן סתם, אלא
חתן־דמים ו“לאַפּריון חתן־דמים” הוא מזמין את בּת יהודה עם קדשי בתוליה;
הוא רוצה לקדש בּה את חייו ואת חיי אומתו:





נשקיני נא על עיני, המחכה הצופיה,

הראיני נא הנשמות בל־יודעות שיר־נהי.





אַך לא רק העינים הוא רוצה נשיקותיה:





נשקיני נא על מוחי: יקומו נא לתחיה

כל תקווה אומתנו – בקרבך ובי.





הוא מבקש בּקדשי בתוליה – פּלאי־דם וברית אל חורב ושם,

בּגן־עדן סודותיה, בּלב גן־מחמודותיה “לברכותינו אתּן צו”,





נטע חדות דור החופש,

פּרי הלולי תקותנו

אטע אל תוך בתוליך,

אל תוך טוהר בתוליך,

קודש קדשי בתוליך,

חדות־יצר אדני.





ויחד עם התּאווה המקודשת אצלו בּמצוות התּחיה, ויחד עם הדם
הלוהט והרותח, הוא יודע גם את הכּח ההיולי, הגופני, המכריע. ול“יורש הדם”
הוא מנחיל תּורה פשוטה ומצומצמת, אך חריפה. מי יזכּה בּאהובתו, מי יהי
היורש? –

והאיש היודע הלבינך כמוני

בנשיקת קדחת,

הוא ינחל את רטט־שדיך הטהור

ברדתי השחת.

והאיש היודע כמוני הכניע

את סערות דמיך:

הוא ישב על כסאי בתוך עולמותיך,

הוא יבוא אליך.





ג




אלמלי היה המאירי נאמן לעצמו ושומר על סגולתו המיוחדת
בּבטוי, ודאי היה זוכה ליותר שלמות ועונג דבריו אַף הוא היה גדול יותר. אַך
יש והוא עורך מלחמה לא נגד כּחות־מבּחוץ, אלא נגד כּחות־הפּנים שלו, נגד
עצמו ובשרו. שיריו הקטנים יפים ומהנים. יש בּהם יופי אנושי ופשטות חננית.
בּפסוקים קצרים ובניבים בּודדים הוא יודע להשרות מאי־מנוחתו ומנפתּוליו
הצעירים גם עלינו – ובמחרוזת חרוזיו מבריק אור של משורר מודרני. האורות
המתעים של הכּרך מעלים את ניצוצות הטהרה מנשמתו ובמרחקים הבּודדים אָנו
מכּירים את אחינו הרחוק־הקרוב ואָזננו נטויה לקולו המשתּפּך בּאלה. עוד
משחר ימיו שלחה בו הפּובּליציסטיקה את ידה – ודרכּה של זו לעשות שמות
בּאהלי משוררים. והוא הלא אָדם מתלהב, מזדעזע, אָדם בּעל פּתּוס ובעל הרגשה
מוסרית ערה; וימות הדם גרו ולבּו עוד יותר את היצרים בּנפש היוקדת. והעינים
נפקחו עוד יותר לראות עוולה בּאָרץ. ומאָז הורע גורלה של האמנות הנקראת
עתּה בּלעג “אמנות לשם אמנות”. שגו רבּים לחשוב, כּי דברי שירה בלבד לא
יספּיקו לנו בּיום הרת עולם, בּימי תמורות רבּות. ופובּליציסטיקה זו והשקפה
עתּית זו חרצו חריצים עמוקים, בּגלוי ובסתר, בּדעת ושלא בדעת,
בּתלמי־השירה. מחוץ לשירים נמשך המשורר בּזרם הסוחף של ויכּוחים,
נצוחי־דברים וחצי־לשון – ובפנים, בּעצם היצירה השירית, כּאילו זעה האמונה,
חרדו היסודות. נעלבה הפּשטות וחדל הצמצום. לו אדבּר על השירים
הפּובּליציסטיים שבּקובץ “חלב־אם” דוקא (מהם בּאו כּמה בקובץ הראשון שלו,
שיצא בשנת תּרע"ח בּבודאפּשט בּשם “משירי אביגדור פייארשטיין”). הללו –
פּירות ראשונים של ימי שחרות ואפשר לשמור עליהם כּעל ציוני־דרך ראשונים –
למזכּרת. אולם כּוונתי לשירים כּאלה, שנכתּבו מדעה ברורה ובכוונה מסוימת
ושהפּובּליציטיקה פּוגמתּם, וכן למאמרי־בקורת בּעניני ספרות, שאחד מהם הוא
מאמר ההקדמה לספר “חלב אם”. סופר ומשורר בּעל מרץ ובעל כּחות כּהמאירי היה
צריך, לברכּת יצירתו ולהצלחת־ספרותנו, לעסוק רק בּבנין ולא בסתירת נושנות,
רק בּחיוב הטוב ולא בשלילת הרע. בּנין הטוב ויצירת הנאה – הם הם המכּה
הנצחת בּיותר לישן ולשלילי. והם נושאים פּרי לברכה ולאורך ימים.

דברים אלה לא נאמרו בּתור לקח טוב למשורר, אלא בּתור אמת
אלף־בּיתית לעצמנו, כּי יש דברים אשר כּדאי לחזור עליהם בּכל הזדמנות – ואם
גם בּהם יש משהו מן הפּובּליציסטיקה. מדה כנגד מדה.

ונדמה לי, כּי המאירי בּשיריו שנתפּרסמו – “טעם מיתה”
ו“שירי יתום” בּ“התּקופה” – והעומדים עוד להקבץ, התגבּר על יצרי הזמן, על
ההופעות החולפות וגבּש את עצמיותו.

המאירי עורר בּי תמיד ענין מיוחד וחשק להכּירו. נדמה לי,
כּי אני חש אותו. והאקזוטיות שלו מגרה תמיד. בּמודרניות שלו יש טעם של
עתּיקות. ובחלומות־העבר־והעתיד שלו יש כּל הסגולות של בּן זמננו. לשונו
המליצית והמסובּכת מטעימה אותנו מחזיון הנפש המשולהבת: דברי התּוכחה
והמוסר, הנראים בּישנים – אף בּהם יש מרוח הזמן; ודבריו המקוטעים, הכּתובים
כּקוים בּודדים, מצטרפים לישות שירית גדושה. הוא לומד גם מן השירה המודרנית
וגם מן הנבואָה העתּיקה וגם – מן ה“פּיוט” המחוכּם, יצירת היוצרות
והסליחות. לשונו אינה סתם עברית, אלא “כּל־כּך עברית”. הוא אינו סתם עברי –
הוא מאד עברי, אָדם ישראלי. “בּן ישראל סבא המתנה אהבים עם תּנובת אַדמתנו
בּמזרח השמש”. אפשר כּי תמימות היא זו, אַך לו רק תּמימות יש פּה, כּי אם
אמונה וחושיות עמוקה, אשר בּה מעורה הנפש על כּל הרגשותיה.

מרוב אהבתו לתפיסה המקיפה הוא מרחיב את גבולות הזמן – נושק
לעבר, מציץ לעתיד וממשיך את ההווה. אך סגולה זו היא יותר חיצונית מפּנימית,
כּשם שהחזרה המתמידה על היהדות ועל תּנובת ישראל סבא ושאָר הסממנים
המוזרים איננה מבססת את יהדות שירתו. משורר יהודי טיפּוסי הוא – למרות
כּל האמצעים ולא בזכותם. תּפיסתו – יהודית, כּל־כּך יהודית. לשונו
עברית, כּל־כּך עברית, עד שאין לדבּר על זה הרבּה. וגם הסנטימנטאליות שלו
והקפיצה מתּקוה ליאוש, משמחה לעצב, מעניינות לא רק מצדן האנושי, אלא,
בּעיקר, מצדן היהודי. אלהי בּן־בּוזי, מקור כּל הוד־הצער, הוא יביאנו אל
המחוז בּאַחרית הימים – לפי אמונת המאירי – ולא אלהי האולימפּוס המשתּובב
כּנער. אהבתו את החיים, אחרי שנות סגוף ויסורי־גולה, שכּרון־הנעורים
שהתעורר אחרי שנות רעב, צמא ויבושת חיים, הקשר הגורלי בּין האָדם והאדמה,
בּין האהבה והתּאווה, בּין התּנובה והפּריחה, הדם והנפש – כּל אלה הם סימני
חיים והרגשה בריאָה בּלב משורר צעיר.

בּשירים אלה עדיין קשה לבור את הבּרי. אדי־שכּרון מרחפים
על הכּל הוא אוהב להתמוגג – משמחה ומאושר או מכּאב ויסורים – הבדל אָין.
הוא צמא אכּסטאזה. נשמתו גדושה. “נהרות שטפו גדותם, נשמותי טפופות” – והוא
מתנצל:





אַל תשעו אלי ואל עיני הרטובה,

רוח תזזית הומה בי ונפשי משובה.





הוא תפס את עצמו נאמנה: רוח תּזזית הומה בו ונפשו – משובה. כּי גדושה נשמתו ומלאָה – בתּאוות החיים, מעונג־היש, משמחת־היצירה:





אם אהבתני אלי, אַל נא תרחמני –

השרה עלי המות ובאָשרי זה הקפּיאני.

השרה עלי המות ובאָשרי זה הקפּיאני.





מאוב חיים ושמחת־חיים הוא מפלל כּן. ולפיכך הוא מבקש סליחה מאת רבּון העולמים:

סלח לי חטאתי – לי אַחי לו יסלחו,

סלח לי, אדני, כי מאושר אַנכי.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40682