אֶפְרַיִם אליהו לִיסִיצְקִי וְשִׁירַת חַיָּיו



	
	אֶפְרַיִם אליהו לִיסִיצְקִי וְשִׁירַת חַיָּיו
	







א

ספר הפּואמות של א. א. ליסיצקי, – “אָדם על אדמות”, תש"ז,
שהוא הרביעי לספרי־השירה שלו (שלשת הספרים הקודמים הם: “שירים” – תּרפ“ח;
“נפתּולי אלהים” – תּרצ״ד; “מדורות דועכות” – תּרצ”ז) מגבּש גיבּוש נוסף את
דמותו הספרותית ומבצר את עמדתו בשירה העברית של זמננו, וביחוד
באמריקה.

היסוד האבטובּיוגראפי תופס מקום רב בּספר זה, והרמזים
הבּודדים, אשר עלו אלינו משיריו הקטנים, והצלילים האופייניים והנוגים, אשר
עלו באזנינו משאָר ספריו, מתלכּדים ומתמזגים פה לשירת־חיים, לספּור
תולדות־אָדם.

מה שנתגלה לנו בפרקי האבטובּיוגראפיה שלו “אלה תולדות
אדם”, אשר נתפּרסמו ב“הדואר”, מואר בּספר זה באור שירי, בּהיר יותר ועמוק
יותר. שם תּולדות אדם, ופה – אדם על אדמות. האדם הכּותב את הפּרוזה
והאדם השר את השירה אחד הוא, בּצערו של עולם־המציאות וביגונו של
עולם־החזון. כּאב־היתמות, חרפּת־הדלות, ועלבּון־המורשה של הסב, האב והאם,
המלווים כּצל־אשמנים את המשורר והאדם כּל ימי חייו על אדמות, הם המהווים את
השתי־וערב של רקמת השירים האבטובּיוגראפיים “אצבּעות בּוכות” ו“על קבר
אב”.

כּמה וכמה משוררים ומספּרים מתּקופת ההשכּלה ועד ימינו
אוהבים היו לספּר, בּרוב־יגון ובעומק־כּאב, על ימי־ילדותם הרעים והמרים.
כּי רוב סופרי־ישראל בּני־עניים היו (וראוי היה לנסח את הפּסוק הידוע
לאמור: היזהרו בבני עניים, שמהם תּצא שירה!), וגדל־השירה של תּקופתנו,
ח. נ. בּיאליק, נתן בּיטוי אדיר ונוקב לאותה הרגשת־ענות־ועלבּון של ימי
הילדות בּ“שירתי” שלו. ה“צרצר משורר הדלות”, שממנו נחל בּיאליק את שירו
הוא, היה גם משוררם ומדריכם של הרבּה משוררים וסופרים משלנו.

אבל בּמשוררי המשמרת החדשה שלנו אין עוד, כּמדומני, משורר
אשר יחבּב לשיר את שירת הענות – ולגרד את פּצעי־ילדותו – בּחשק רב כּל כּך
כּמו שעושה זאת א. א. ליסיצקי.

דומה שהוא נהנה הנאה מיוחדת מחזרה זו על סיפּור
יסורי־תולדותיו. הצער, הכּאב והבּושה, שהוא מלבּישם לבוש סיפּורי־שירי,
כּאילו מקילים את משא־חייו, והרחמים שהוא מעורר על אבותיו ועל עצמו צורפים
את אש־לבבו וממתּיקים את המרירות הפּנימית, האוכלת כּעש את ישותו.

יש לו גילוי־לב שקשה למצוא דוגמתו, גילוי־לב של אדם
מתוודה, שאינו מסתּיר דבר. גם בּ“אלה תולדות אדם” וגם בפואימות
האַבטובּיוגראפיות אשר בּספר הזה הוא מספּר וחוזר ומספּר על אביו שואב־המים
ועל אמו המשוגעת, ושתּי השורות הראשונות הפּותחות את הפּואימה הראשונה של
“אדם על אדמות” הן:


גִּבְעוֹנִי הָיָה סָבִי, אֲבִי אָבִי,

גִּבְעוֹנִי שׁוֹאֵב מַיִם.




וכסב כּן האב. את הפּואימה השניה שלו: “על קבר אב” יפתּח בּשורות אלה:


לֹא יַחַשׂ־אָב, לִכְבוֹדִי וְלִגְאוֹנִי

לְרֹאשִׁי עֲנוֹד אֶעֱנוֹד – עֲטָרָה

לִי תֶּאֱצֹל מִזִּיוָהּ וַהֲדָרָהּ

הִנְחַלְתָּ לִי – אַךְ יַחַשׂ אָב גִּבְעוֹנִי.




ויחוס זה, אם יצפּנהו בתוך נפשו ואם יקשרהו בין עיניו
לטוטפות, יכווה בו כווייה רבּה “כּשפּוד מלובּן־אש”, וכוויית־עלבּון זו לא
תכבה עולמית – לפי עדותו – כּי “אין גהה לה מתחת השמים”.

שנים רבּות עברו מימי ילדותו ועד עתּה, ערכי חיים נשתּנו
מיסודם, חוויות רבּות עברו על הנפש הרגישה והרוגשת, אבל זכרונות הילדות לא
נמחו ועלבּונותיה לא נשכּחו. ועד היום זוכר הוא את יחס הסביבה אליו, אל
החלכה העלוב:






לִי דּוֹבְבוּ פְּנֵי רַבִּי וּפְנֵי עָמִית,

גַּם אַבְנֵי הָרְחוֹב, בַּאֲרֶשֶׁת חֶמְלָה

אוֹ בַאֲרֶשֶׁת בּוּז: אָב שׁוֹאֵב מַיִם!




וטעון סבל־ירושה שכזה הוא מתהלך גם עתּה בדרך־העינויים ותורת־אָביו לו שימורים: כּוף שכם, נשוא סבל וענות!

נאמן לצו־המורשה ולזכרון הילדות הוא שם חלקו עם החלכאים
והנדכּאים, עם אלה המבקשים ואינם מוצאים, עם אלה שקיפּחם הגורל ודיכּאום
החיים.





ב

ליסיצקי הוא משורר עתיר־נכסים ורחב־לב והוא נוהג בּאדיבות
רבּה, המגיעה לא פעם עד כּדי פּזרון, גם מבּחינת הלשון וגם מבּחינת הציור
והסיפּור. וכשהוא מספּר על סבו ועל אָביו לא יחשוך צלילים וצבעים, או קוים
ושרטוטים, שיש בּהם משום חישוף כּל הדמות ותאור כּל הענין להיקפו.

הסב מתואָר לכל פּרטיו ודקדוקיו, וחיי־עניו עולים ונצבים
לנגד עינינו בכל גודש־הצבעים של חיי־דחקות־ואופל. הלחם שהוא אוכל הוא לחם
מרורים, כּי הוא מביא אותו בנפשו. בּקיץ יאכל חורב את רזון־גופו, בּסתיו
ירטיבהו הגשם ובחורף יקפיא הקרח את בּשרו ואת דמו. וה“עזר־כּנגדו”, היא
הסבה קשת־רוח, מטיחה דברים כּלפי־מעלה, כּי אין בּביתה כלום: לא בגד ולא
שמלה; לא יין ולא בשר, לא חלב ולא דגים (כּאן עולים בּאזנינו קולות ניגונה
של שירת־הדלות לביאליק, בּ“שירתי” וב“למנצח על המחולות”) ונוסף לזה יש גם
בּת בּוגרת בּבּית, שאין לעורה כתונת ואין לנדוניה סימן. וכן כּל
פרשת־הדלות עד תּומה, עם חוסר־הישע ואפס־התּקווה שלה ועם צער גידול הבּנים
וחנוכם. עד – עד שבּא יום־חורף אחד, והוא ערב שבּת, אשר בּו מעד ונפל
שואב־המים. שטפוהו מי־הקרח ונספגו בגופו החלש שהודלק בּדלקת־הריאה. ולאחר
שקם מחליו כבר היה האיש בּעל־מום: בּעל ריאה מבולקת ומשוחפת. לא נשארה לו
ברירה אחרת אלא לחזר על הפּתחים ולפשוט יד.

לא יכול בּן הסב, הוא אבי המשורר, לשאת בּחרפת אביו,
ויעזוב את הגמרא אשר למד בּישיבה ויחליפה באסל – וכן קיבּל את הירושה של
שואב־המים, בּעודו בּחיים. ולאחר שמת הסב, ונתאלמנה אשתּו, “נתבּססה”
הירושה עוד יותר בּידי היורש…

כּל אותו גל־רחמים, ששופך הנכד־המשורר על הסב, החי והמת
(“שפל־איש בּן בּלי־שם, בּשפל מקום בּחייו ישפּיל שבת ובמותו שפל־קבר לו
בפינה נידחת בּחצר־מוות”) ועל הסבה־האלמנה, שאצבּעותיה הן הבּוכות, בּערב
שבּת ובערב חג – את כּל גל־הרחמים הזה הוא שופך גם על אביו.

הוא, האב, מופיע לפנינו כדמות “מעוּנה אסיר מוטות ומוסרות,
טעון אסל ודליים מים מלאים”. הוא משרך את דרכּו ברחובות, בּמבואות ובחצרות,
משחר עדי לילה. שכמו נטוי. גופו פרוך. “פּניו נקשי זעף, נעווי־אבל”.
בּפיק־בּרכים יתנהל בּנתיב־הסבל, כּנשפּט ההולך אל גרדומו. מעיניו משוועת
העצבת – והוא דופק בּשער־הרחמים ממעל. הוא דופק – אַך אינו נענה. כּי
ענות זו שנפלה בגורל הסב, ועברה בירושה לאָב, גזירת־הגורל היא ואין
לשנותה.

השיר “על קבר אָב” הוא המשך וכעין חזרה על “אצבּעות
בּוכות” ולא בא הדבר אלא לקיים ולחזק את סיפּור־התּוגה של הנין והנכד על
מקור חייו ושירתו. ומכיוון שהאָב קרוב אליו יותר מן הסב, נעשה השיר אמיץ
יותר ודמות האב בּהירה יותר.

האב קרוב יותר לא רק למשורר־הבּן, כּי אם גם לקוראים, משום
שגם הוא היה בן שני עולמות: תּחילתו באירופּה וסופו באמריקה. אבל גורלו אחד
הוא, גם שם וגם פּה. ההבדל היחיד הוא ששם, בּעיירה הליטאית, היה יוצא
מזויין אסל ודליים ונושא בדומיה את סבל המים ואילו פה, בּכּרך האמריקאי,
היה נושא שק סמרטוטים על כּתפיו ומכריז וצועק אל תּוך הבּתּים: “סמרטוטים,
בּלואי סחבות ובקבּוקים” (ובקריאתו, יוסיף המשורר, היתה תפילה: “מידת
רחמים, עלי רחמי!”). ואחר זה היה מלמד את בּני יהודה תורה בערבים ומלעיטם
סידור בּמחיר אגורה.

דמות זו, של איש נושא שק או סידור, של סמרטוטר ומלמד
בּעולם החדש, דמות ענוגה היא מאוד, ומלאה ענוּת רבּה. ועם קריאת הדברים
נעשה ברור לנו יותר למה זה ידבּק המשורר בּנושא זה ולא ירפּה ממנו עד אם
ימצו כולו. מצוקה זו של האב הסובל והשותק, נעשתה מנת חלקו של הבּן. וכשהוא
מתרפּק על מצבתּו – “מצבה כלבבי שחוקה ונקובה כולה” – הוא שואל שאלת יתום
דך בּבכיה וביללה: “למה אאריכה ממך ימים על אדמה – עד אנה דרך־עניי עוד
אשרכה?”





ג

בּאפלת־חייהם של הסב והאב היו שני קוי־אור, והם: יום־השבּת וספר התּהלים. וגם הבּן־הנכד שומר להם אמונים.

בּכל הזדמנות שבּאה לידו הוא משתפּך בּשיר־מזמור על קדושת יום השבּת ועונגו ועל גדולת ספר התּהלים ויפיו.

וגם מידה זו היא מידת בּני העניים.

השבּת היתה מאז מתּמיד יום־האור־והבּרכה לדלי־העם
ולעלובי־הגורל. בּה, בּחמדת־הימים, סרה חרפּת־הדלות של ימות־החול והנפש שבה
לכבודה ולהודה, והתעטפה שיראים ומעטה־שירה. וככל שגדל יגון־החיים כּן הלכה
ועמקה שמחת הנפש המזדהרת והמזדכּכת. וליסיצקי בּן העניים שר בּכל נפשו
ומאודו את שיר השבּת. שיר זה הוא האור הנופל על הצל ומתקן את הפּגימות
שבּתמונת־החיים. שיר־השבּת מכניס שיווי־משקל ליצירה ומפייס את הנעלב ומחזיר
לו את האמונה. הוא המעלה את האדם מן השפלות ומוציאהו מן היאוש. הוא המכפּר
בּמידת־מה על חטא־הענות.

וספר־התּהילים אַף הוא ספר השירה של העניים והאביונים, ספר
ה“אשרי” של אנשים תּמימי־הדרך ועניי־הרכוש. המזמורים הדתיים־ליריים שלו
נעשים לקריאת־נחמה ולרמזי־ישע לכל החלכאים והנדכּאים תּחת השמש. הפּשטות
והתּום של המלים הישרות והמשפּטים הקצובים חודרים ללב ומעלים לו ארוכה.
בּלשון זו ידבּר האָדם לאלהיו, הוא אָביו שבּשמים, וישפּוך בּחיקו את שיחו.
“חנני ושמע תפילתי!” – יקרא הבּן האובד לאָביו הרחמן – “אמרי האזינה, ה',
בּינה הגיגי, הקשיבה לקול שוועי, מלכּי ואלהי, כּי אליך אתפּלל”.

הסב של המשורר היה יהודי פשוט ואת שפת־התּהלים לא הבין, אך
לבּו, לבּו הוא שהיה מתורגמנו ומפרשו והבין כּל רז ותעלומה. רבּים היו
יהודים פּשוטים כּאלה, שלא הבינו את הלשון של תּפילות בּן־ישי, אבל הם
הבינו את משמעותן, הם ספגו את שירתן, והפּסוקים המתוקים התרוננו מאליהם
ודובבו את נפשם של מגידי־התּהלים וניחמום בּיגונם.

האב הסמרטוטר בּאמריקה הגדולה והזרה היה נהפך בּשבּת לכהן
המקדש את הזבח, שולחנו – לשולחן גבוה, והחלות שעליו – ללחם הפּנים. וכשהיה
קורא את התּורה בּבית־הכּנסת, רכּו זכּו פניו וכולו אמר קודש. וכשהיה מקריא
תהלים לכנסת דלת־עם בּערוב יום שבּת קרן אור פּניו מזוהר־השבּת ומאור
התּורה הקדושה.

וכן הדבר בּשאר השירים. בּ“יחזקאל חזק” יוּשר על השבּת
בּהתלהבות רבּה. בּעולם החדש, שבּו חי היהודי האיתן הזה בּן העולם הישן,
נשארה לו חזקה אחת שלא הרפּה ממנה, הלא היא אמירת התּהלים “בּשעת
בּין־השמשות הנוּגה, בּערוב שבּת־קודש”. וגם בּשעת שקיעת־חייו של יחזקאל,
בּשעה שהוא עומד לרדת מדוכנו, כּי נשלם מסעו, הוא מערה את יגון חייו
בּאמירת התהלים.

וגם בּנאום־ווידויו של הכּנר בּ“חזון מלילה” יספּר המנגן
שאזניו נפתחו לחזון־אלוה, ולצליליו, בּיום שבּת בּין השמשות. זו היתה
השבּת הראשונה שהוליכו אביו עמו לבית המדרש לאמירת תהלים.

מאמירת־תּהלים זו של אביו בּאפלולית בּית־הכּנסת נתגלה לו
סוד המוסיקה שבּנפשו ומכּינורו של אָביו בּאותם מוצאי־שבּת דלה את
צלילי־הקסם הראשונים שלו.

וכן גם יתחיל הרקדן את נאומו בּדברים על מחולת־השבּת, אשר
בּה יצא אלהים, לאחר שכּילה את מלאכתּו. כּל הארץ “תּחולל בּמחולת־שבּת זו
עם צבא מזרות בּחלל אין סוף”.

השבּת נעשית לו, למשורר בּן־העניים, לא רק ליסוד־מורשה
ולחלק מחייו הוא, כּי אם גם ליסוד מוסד של תּפיסת־עולם כּללית, בּיחוד של
אמנים ואנשי־רוח.

הכּנר והרקדן, הצייר והפילוסוף, ואין צורך לומר הפּייטן,
שכּולם טועמים את טעם המרירות של החיים ונוגעים בּשולי היאוש והתּהום,
כּולם כּולם מתגעגעים על השבּת – על אורה ועל אשרה. כּי האמנות והספרות,
החכמה והמדע מה הם אם לא כלי־השאיפה־והחתירה, משוטי־אניות־הגעגועים אל
חוף־הפּלא של השבּת?

וחתירה זו בים־הצער־והחולין אל חוף־המבטחים הרחוק היא
המעוררת בּלבּו של המשורר העצוב את כּיסופי השבּת הגדולים. ויחד עם הטבע
משמשת היא יסוד־אור בּשירת הצל שלו. הטבע והשבּת הם שני מקורות האמונה
בּעולם של כּפירה ואַין.





ד

בּפּואימה בעלת־ההיקף, “חזון מלילה”, מנסה המשורר לתפוס
תּפיסה אמנותית־פילוסופית את החיים ואת העולם. הוא יוצא מתּחום הנסיון
האישי שלו ונכנס לתחום המחשבה וההסתּכּלות. ואת חוג־ראייתו הוא מרחיב, בּכל
אמצעי־הלשון העשירים שלו, עד שהוא עושה אותו למעגל־הקסם של האנושות הנבוכה
והתּועה, ושל אנשי־הרוח־והחזון, המבקשים פשר לחידת־היקום.

חמשה אנשים נכנסים לפרד"ס־המחשבה־וההסתּכּלות בּאחת
משעות־הלילה המאוחרות בּבית־קפה עזוב מאורחיו, והם: צייר וכנר, רקדן,
פּייטן ופילוסוף.

כּל אחד מן החמשה נושא נאום, אשר בּו יגולל את מגילת־חייו ויגלה את דעותיו בשאלות־היסוד־והסוד של האָדם על אדמות.

הנפשות הפּועלות בּחזיון זה הן איפוא לא בני־העם הפּשוטים
והתּמימים, המקבּלים את גזרות־החיים מידי הגבוה מעל גבוה, מבּלי שיבינו את
פּשר הדברים ומבּלי שינסו להתקומם נגד הרע שבּיקום, כּי אם אנשי־מעלה,
המעיזים לחקור בּמופלא ולהרים את המסך מעל הסוד שבּהווייה.

אלה הם אנשים־יוצרים, בּאמנות ובמחשבה, הרואים מראות
וההוגים דעות, החותרים אל המרחקים והנמשכים אל המרומים, לתפּוס תּפיסה
חדשה, משלהם, את כּל הנמצא והנכסף, ולהגיע אל המבוקש, אל הוודאי.

אבל גם אמנים וחכמים אלה מגלים את כּל חוסר־ישעם
ואפסות־כּחם. בּמציאות כּבחזון, בּעניני מטה כּבעניני מעלה. לעיני הצייר
מתגלה העולם כ“מערכת צבעי צבעים”. רקיע־השמים וצבאם, הארץ ומלואה – כּל
חליפות מראותיהם צבעים הם, המשתּנים ומתחדשים תּמיד, ולכל צבע יש נשמה שלו
ויופי שלו. אבל כּל חייו של הצייר הם פּרשת סבל וענות, כּי ברשת הצבעים
המגוונים הוא מבקש את אב־הצבע ואת אם־הנשמה – ואינו מוצאם. רבבות
צבעים יש בּעולם ולעומתם רבבות עילומים, סודות – ואי הוא הצייר
מבורך־הראייה, אשר בּמאור־עינו יחדור ויפלוש לתוך העיקר, לתוך צבע־היסוד
המגלה את המהות הפּנימית של העולם והחיים? יש אב־צבע – אבל זה מה הוא? איך
אפשר לערותו ממצפּוניו ולגלמו בציור ממצה על יריעה?

שאלה זו, הנשאלת משם הצייר, תשאל גם משמם של יתר האמנים
והחכמים שבחזון הזה, אבל היא אינה רק שאלה מופשטת של איש־העין־והלב, כּי אם
גם שאלתו של בּן־אדם סובל יסורים רבּים. בּילדותו נתייתם מאמו ומאז ילווהו
צל היתום והעצב. ולצבע־העולם נוסף משהו ממשי, ארצי, קרוב מאוד ויקר מאוד
ללב הבּן המבקש את דמות אמו בתכלת־השמים.

הצייר הזה וודאי אינו המשורר עצמו, שנתיתם בּילדותו, אבל
כּמעט מבּלי־משים נעשים שניהם אחים לגורל, ובאמצע שירת־הצבעים מופיעה
דמות־האם שהלכה ואיננה. וכשבּאה שעת־הרחמים לצייר ומתגלה לו אב־הצבע
באש־הארגמן שבּשולי השמים – מי הוא ומה הוא אב־צבע זה? שמעו והתמהו:
פּני אמו!

ומאז הוא חותר לערות את אב־הצבע ממצפּוניו ו“לגלמו תוך
בּבואות צלמי עולם” – ואינו משיגו. הוא מצייר ציורים וקורעם כּי אין בּהם
הציור אשר אליו ישא את נפשו. לא תואר ולא הדר להם, לא צורה ולא קצב. וכן
יתענה בחייו וביצירתו, יצייר ציורים ויקרעם, וישליכם לסל־האשפּה. הרגשה זו
של חוסר־ישע ואי־השג, הרגשה זו שקוראים לה באנגלית Frustration
היא העוברת בּכל בּתּי הפּואימה הזאת, כּי היא מנת־חלקן של כּל הנפשות העושות בּמחזה.

הכּנר, שלו מתגלה העולם כּמערכת צלילי־צלילים, אף הוא
נפתּל נפתּולי־אלהים בּנגינתו כּבחייו. אשרי איש־האוזן – אומר הוא – אשר
חננו אלהים כּשרון “לדלות מרשת נימי־נפשו משמע אזנו ולדובבו ברשת־נגינתו!”
ואולם רבּים אנשי־הנגינה, כמוהם כּנביאים, אשר ראו את אחורי־אלוהים ולא את
פּניו.

הכּנר הזה שההתגלות הראשונה, התגלות הנגינה שבּנפשו בּאה
לו ביום השבּת בּבית הכּנסת בּשמעו את אביו מגיד תּהלים, היה בּעל רצון עז
וקשה־עורף כּעמו ישראל, אבל הוא גם הוא נפתּל “נפתּולי־אלהים עם ריש וחוסר
ומעצורים ממעצורים שונים” וגורלו שלו עוד היה מר וקשה מגורלו של הצייר. הנה
אהובתו, שעוררה בנפשו נימים פּליאים וצלילי־קסם, זו שדובבה את כּנורו,
נהרגה בפרעות והוא עצמו יצא למלחמה ושב ממנה כרות־זרוע.

ולילה לילה עת תּדד שינה מעיניו של המנגן הגדם יישמע קול
שוועת הכּינור המיותם, ואתּו תעלה גם שוועת בּעל־הכּינור, שנגינת־נפשו
בּוערת בּו באש־יקוד, מבּלי שתּמצא מוצא־ארשת. הוא מנסה עוד נסיון אחרון –
לחבּר תּוי־נגינה שינגנו אחרים את נגינת נפשו – אך לשווא! עם חנה מתה
נגינתו.

אסוניות זו, שהיא מקור חוסר־הישע ואי־ההשג של היאוש, היא גם מנת חלקו של הרקדן.

בּדרכּו במערב־אמריקה נקרתה לו מחוללת נפלאָה, ווינונה,
העלמה ההודית, ותּהי לו בת־זוג למחול ולחיים. בּתיאור דמותה החמודה ייעשה
הרקדן גם מצייר וגם מנגן (כּן נכנסים האמנים אחד בּגבול חברו) ויחטוב גיזרת
מרקדת בּיופי.

אך לא ארך אשרם של המרקדים, ובאחד הלילות חוללה ווינונה את
“מחול־הבּרבּור” שלה. השחפת נתנה את ידה בה ותּצעידה אלי קבר. המשורר משווה
לה לווינונה יפי־צער עמוק משקיעת השבטים ההודיים, ובספּור הרקדן על אהובתו
המחוללת והחולה אָנו שומעים את קול המשורר של האפּוס ההודי “מדורות
דועכות”. וכן תּתאחד־בּתנועת־המחול המיית הנפש של המנגן וראיית־הצבעים של
הצייר. אמנות בּאמנות תגע.

וגורל האמן הזה כגורל חבריו הקודמים.

עם “מחול הצביה” – שהוא מן התּאורים היפים בּיותר של
הפּואימה – יצאה נשמתה של ווינונה ועם מות ווינונה פרחה הנשמה מאמנותו של
הרקדן. קפא ותם מחולו.

שוב – קץ נוּגה לחלום־חיים גדול. ואי־ההשג של המבוקש. וכן
הדבר עם הפּייטן והפילוסוף. כּל אחד ישא את נאומו השירי־פילוסופי, אבל
בּיסוד עצבון־השקפתם מונח עצב־החיים.

הפּייטן העברי, שהוא קרוב כּל כּך למחבּר הספר הזה, מספּר
סיפּור חייו שהוא קרוב וידוע גם לנו. כּי האם לא נדע מה מנת חלקו של משורר
עברי באמריקה שהוא גם מורה לילדי־ישראל? האם לא נדע את חבליו שנפלו לו
לא־בנעימים? פּה, כּב“יחזקאל חזק”, יתּן לנו ליסיצקי פרק־עוני־וכאב,
פּרשת־בּוז־ועלבּון, של משורר־מורה. אשת־בּריתו ואם־בּנו בלתה וזקנה
בלא־עת, אור חייה גז. שמחתה חלפה לבלי־שוב, תּינוקה חלה ונפשה
נשבּרה.

ואפילו הפילוסוף, שדבריו כּאילו זולפים ושופעים ממרום
הר־ההסתּכּלות, זה הלועג לעצמו ולכל החכמות שבּעולם, זה השואל והחוקר בּעוז
בּסודות ההווייה – אף הוא אינו אלא אחד נפחד ונבהל, ומדוכּא בּצערו, כּי
יבּלת בּצבּצה בקצה לשונו ולפי דעת רופא אחד היא – סרטן. (וגדול מאוד
ששונו בהיוודע לו אחר כּך כּי שגה הרופא בבדיקתו).

כּל הדברים האלה כאילו באים לברר את סיבּת העצב והיאוש של
הנפשות הפּועלות בּחזיון, וכוונתם למצוא לדברי־מחשבה־והרהור אחיזה
במציאות־החיים. אלה הם יסודות של סיפּור שכּוונתם היא לחזק את בּנין היצירה
השירית. אבל גם בּלעדיהם, וביחוד בּלעדי הדברים הבּאים בּגודש (כּרצח
האהובה בפרעות וכריתת היד של הכּנר וכן פּחד מחלת הסרטן של הפילוסוף) עולה
מכּל הדברים המיית התּוגה של חוסר־הישע ואי־ההשג. הצייר אינו משיג את
אב־הצבע ואינו מגיע למראה הנכסף. הכּנר אינו זוכה להעלות את צליל־הצלילים
מעומק־החיים. הרקדן אינו חודר לסוד־מהותה של התּנועה ואינו יכול ליצור את
היופי התּועה בגופו של אדם ובגופו של עולם. המשורר אינו משיג את השלמות של
החיים, כּי חזיונותיו יוצאים שבורים מדפוס־חזונו, ובכל דבריו יש קוצר־יד
וכליון־נפש. והפילוסוף המבקש את ה“יש” הפּלאי ורוצה למצוא את סוד ה“אני”
האנושי ואת חידת הצמאון לחיים, הבּוער בּלב האָדם, מגיע לנירוואנה
ללובן־החדלון.

פּור התפּוררה הבּריאה לרבבות שברים – אומר הפּייטן – ואם
אלהים לא יכול להשלים ולתקן את העולם – איך יוכל האדם־המשורר לעשות את הדבר
הזה? ואין לו אלא לחלום על יום רחוק בּעתיד אשר בּו יקום “משורר־ראש” והוא
ימזג והוא ישלים. הוא ימצא את התּיקון.

אבל תקווה זו הנתלית בּאח רחוק בּאחרית הימים שהוא יתקן
והוא ישלים, אין בּכחה להעלות ארוכה לנפש המשורר החי עתּה והשר עתּה את
שיר עצב חייו וכליון־נפשו, את שיר אי־ההשג שלו.





ה

בּ“חזון מלילה” ניסה ליסיצקי לאָחד שני יסודות: יסוד
הסיפּור ויסוד השיר. הוא הרגיש הרגשה נכונה שלא טוב לתלות חושבים וחוזים
באוויר המחשבה המופשטת ולהסתּפּק בּשיחותיהם וזכרונותיהם, שיש בּהם
תּאורי־טבע והרהורי־לב על כּל שאלות ההוויה, על ה“אני” האנושי ועל צמאון
החיים, על האימה הנעלמה התּוקפת את האדם בּאפלת הלילה ועל התּאווה היוקדת
בּו להנאות החיים, ולהמשכת המין, על העבדות ועל הגאולה, ועל שאר הבּעיות
העמוקות הגוזלות את מנוחתו של האדם על אדמות.

לפיכך הכניס לדברי־השיר־והשיחה סיפּורים ומאורעות מתּולדות
חייהם של הדוברים, כּדי להוסיף להם ממשות של נסיון ואמת של מציאות. אבל
יסוד־הסיפּור בּחזון הזה אינו מחוייב־המציאות ואינו משתּלב בּטבעיות
הגיונית בּמערכת הצבעים, הצלילים, התּנועות, המראות והמחשבות של הצייר
והכּנר, או הרקדן, הפּייטן והפילוסוף. האסונות צצים ועולים מאליהם, מבּלי
שיבושר בּואם ומבּלי שיוכשר הקרקע להם. היד הכּרותה של הכּנר או
מחלת־הסרטן, האמתּית או המדומה, של הפילוסוף, הן אפּיזודות מפתיעות שאינן
מוסיפות דבר לעצם יגונם של האנשים אשר חלומם לא בא.

לסתימת־חזון של אָמן ולאבדת־דרך של הוגה במדבּר־החיים
ובתוהו המחשבה אין צורך בּגורמים גופניים דווקא. המשבּר הפּנימי, הנפשי,
שאין לו גילוי בהופעות חיצוניות, תּולדתיות, חזק ועמוק יותר ממשבּר הבּא
בעקב מחלה, מום, או אסון בּמשפּחה.

אין זה כּי אם ירושת־הילדות של המשורר, אשר טבעה בו הרגשת
“אסוניות”, היא שלחשה לו את לחשה והוליכתו בדרך זו בחזון הלילה שלו. אבל
יסוד־הסיפּור החי בו במשורר התגבּר על רוב המכשולים ובא לידי ביטוי בהיר
יותר ובריא יותר בּשירי העלילה־והאידיליה שלו, והם: “ישראל בּשטים”
(מ“דרשותיו של כּומר כּושי”), “מפּי כהן זקן”, “סח רב החובל” ו“יחזקאל
חזק”.

בּדברים אלה אין הסיפּורים מורכּבים על גבּי השירים,
כּשכבה זרה, אלא הם משתּלבים ומתמזגים בּהם, ויחדיו יזרמו אל תּוך ערוץ
השירה הסיפּורית, שיש בּה הומור טוב ואהבת־אָדם־וטבע.

“ישראל בּשטים” הוא אחד השירים התּנ"כיים, הכּתובים בּרוח
הכּושים ויש בּהם מכּל החן והנועם של התּפיסה העממית, שמצטיינים בּה
שחורי־העור, בּעלי־ההרגשה הדתית הבּלתּי־אמצעית.

זהו סיפּור־מעשה של בּני ישראל הנחתּים בּשטים ועל
המואָבים החומדים רכושם, אשר העלו ממצרים, והמנצלים אותו עד חרמה
ובערמה.

סיפּור־המעשה הקדמון, עם כּל משמעותו וססגוניותו, נעשה
משל־חכמה לחיי ההווה. המואבים פּותחים בּתּי־מרזח לממכּר יין־שרף
“שתי־נוגה־ירח” ל“משחקי קוביה ולמשחקי קלפים ומחולות, לנגינות הג’אז,
בּנשפים, וישרתו בהם בּתולות סוררות, פּרוצות, האורבות ומצודדות גברים
בּחוצות”.

ובני ישראל נופלים בּרשת התּאווה והחטא. הם נותנים בּעבוט
את כּלי־כספם־וזהבם, את תּורי־הפּנינים ואת אטון־היקר, שותים לשכרה ושוקעים
בּזימה. “ותּרב העזובה אז בּמרעה ובגן, אין חולב את הצאן ואין מלקט את
המן”. אז מצווה משה לאהרן לקרוא ל“אספת תּחייה” את העדה הסוררת ו“ליסרה על
חטאתה אחת שבע ולחטאָה, להשיב לי את לבּה ולהשיב לה את דעתּה”.
ו“אסיפת־תּחייה” זו היא אסיפת “ריווייוול” כּהלכה של כּושים תּמימים
כּילדים ונלהבים כּחסידים, ונאום־אהרן הנאדרי הוא דרוש קלאסי של כּומר
כּושי (ממשפּחת האשה הכּושית של משה?). וכן גם קנאת פּינחס בּן אלעזר בּן
אהרן הכּהן היא קנאה כּושית טיפּוסית, כּי כל הדרכת־הזעם שלו, אשר בּה
יחזיר את החוטאים למוטב, הוא ברוח האמונה התּמימה והמושגים הפּרימיטיביים
של ילדיהם. פּינחס הקנאי אינו הולך בּדרך “אספות התּחייה”, כּי במוסר לא
יאמין. הוא מצבּיא לו צבא־ישע לא מן הגברים הנופלים בּפח הנשים המפתּות
והמדיחות כּי אם מן הנשים עצמן, ונותן בּידן כּלי־זין – תּערים חדים –
לצאת ולעשות שמות בּבתּי־המרזח וללמד את בּעליהן, דודיהן ואחיהן פּרק
בּהלכות דרך ארץ. והנשים הקנאיות האלה גזרו וחתכו בלי רחם על ימין ועל שמאל
עד אשר בּיערו את הרע מן המחנה והחזירו את החוטאים בּתשובה שלמה לפני ה'.
ו“אל המכלאָה שוב שבה כּל שיה נדחה – ואין פּרץ בּרחובות, אין יוצאת, אין
צווחה”.

ליסיצקי פּרסם כּמה וכמה מזמורי־כושים, אשר בּהם תּפס את
הנעימה העממית־דתית של אנשי־האמונה־והשיר ו“ישראל בּשטים” הוא מן השלמים
והמוצלחים בּיותר שבּמזמורים אלה. המשורר העברי, בּעל הזכּרון ההיסטורי,
היודע את נפש הגר, יודע גם את נפש העם שהוא גר ונרדף בּ“עולם הלבן” של
ימינו.

ונעימה ענוגה־חסודה זו, נעימה עממית־דתית, רועדת גם בפואמה
“מפּי כהן זקן”. זו היא שיחה לירית־סנטימנטאלית של כּומר ישיש אשר עזב את
כּנסייתו ודבק בּטבע ובּקבר אהובתו. זה הוא מונולוג הזולף בּנעימות של שירה
ובשקט של צער עדין ומתוק על מה שהיה. לעת זקנתו קבע הכּומר את משכּנו
בעזובת ההרים, כדי שיהיה סמוך לקבר האשה אשר אָהב כּל ימיו ולא זכה שתּהיה
לו לאשה. הוא יושב בּאותו בּית אשר בּו גרה האשה בחייה, ואחרי מותה דבק
בּרוחה, בריח־יפיה־וטהרה, וקברה נעשה לזבול־חלומותיו, אשר יראהו לכל תייר
ולכל נודד.

כּ“מיסיס וואודס” של הלל בבלי כּן גם הכּומר הזקן ו“אשתּו”
המתה הן דמויות המוּארות בּאור התנ"ך בּרוח אמריקה הפּוריטאנית. שם האשה
האהובה של הכּומר היה מרה, כּי כה קראָה “נעמי לעצמה בּבואָה בית־לחם,
כּכּתוב בכתבי־הקודש”, וכן קראָה לעצמה האשה שבּאה לאותו מקום בודד ורחוק
בהרים, מבלי שידע איש מאין היא בּאה ומה היו מעשיה:


כְּאֵשֶׁת־אַגָּדָה עֲטוּפַת תַּעֲלוּמָה הִתְהַלְּכָה

זוֹ אֵשֶׁת־הַפְּלָאוֹת הַנְּדִיבָה, עוֹדֶנָּה בַּחַיִּים,

וַתְּהִי לְאַגָּדָה עֲטוּפַת תַּעֲלוּמָה בְּמוֹתָהּ,

דִּמְיוֹנָהּ כְּכֶתֶם־זְהָרָה מִתְנַהֵר בַּמֶּרְחָק,








כֹּה נוּגֶה, כֹּה כֵּהֶה, כֹּה רָחוֹק! – – –




דומה הדבר שמה שנמנע מהצייר ב“חזון־מלילה”, לתפוס את
אב־הצבע, ניתן כאן לכומר הבודד החי על זכרונות אהבתו שלא באה. את דתיותו
העמוקה והחרישית העלה אל ראש־ההר ושם מזג בה את התכלת, הזיו והשלווה
השפוכים על ההרים – ובהם השיג את אשרו הארצי־שמימי. דום ישב שם על ראש ההר,
לא ניד ולא זיז, כולו אלם צפּיה בתוך הנוף המתנמנם וקופא ונמוג בזיוו,
ובתוך שפעת התּכלת נסחפת גם נפשו של הכהן החולם.

מפי כהן זקן שמענו שיחת־תּפילה ווידוי־אהבה, שהיסוד
הסיפּורי שלהם נבלע בּתוך הניגון האלגי, ואילו ב“סח רב־החובל” אָנו שומעים
סיפּורי־עלילה סוערים וגועשים.

זהו סיפּור־ים טיפוסי לספרות האנגלית, עם כל התלאות
וההרפתקאות של יורדי־ימים ונודדי־מרחקים, המתגלגלים לאיים עזובים וצדים
תנינים ולויתנים במים אדירים.

אין ספק שסיפּורי־הים הקלאסיים של סופרי אמריקה ואנגליה
השפּיעו לא־מעט על עיצוב הדמויות, שילוב המאורעות ודרך־השיר־והסיפּור של
הפּואמה הזאת. והדבר לא יפלא. כּי בספרותנו אנו אין כמעט דבר על הים – אבל
עם כּל זה אָנו טועמים בדברים אלה, המסופּרים ברוב חשק ובעושר לשון, טעם
הנאה של שיר־עלילה על ציד תּנינים.

בפּואמה סיפּורית זו, המצויינת בּריתּמוס־המרץ שלה, יסופּר
על קורות־חייו של איש, אשר הקדיש את עצמו מילדותו לים, עד שנעשה גר על פּני
היבּשה. בּריחתו מבית אבּא בּילדותו, הרפּתקאותיו על המים, גלגוליו
לאיי־ההודים, המתעלמים בין יערי בראשית, ומה שעבר עליו שם, היעלמו מן החיים
עד אשר נחשב למת וקומו־לתחייה בחזרו הבּיתה ובריחותיו החדשות, מבית־הוריו
ואחר כך מביתו ומאשתּו – כּל אלה העלילות וההרפתקאות מסופּרות בּחרוזי־שירה
סוערים וברעננות סיפּורית־דראמתּית.

הרגשת־הטבע המתגלה בעמקה ושקטה בהרים – בסיפּורו של הּכהן
הזקן – מתגלה כאן בסערה ובעוז, כּי הים הוא הכּח המסתּורי האדיר, הקוסם לו
לליסיצקי מכּבר, וכאן קורא דרור לעושר־לשונו וחשק־בּיטויו של המשורר
וגלי־עוז של חרוזים שוקקים והומים מתמזגים עם גלי־האון של הים ההומה
והסוער.





ו

את הסיפּור השירי מחיי היהודים באמריקה נתן ליסיצקי באידיליה שלו: “יחזקאל חזק”.

אידיליה זו היא נסיון מעניין לתת פּרק־חיים מההווי היהודי
בעולם החדש. בּו מתוארים חיי אדם יהודי מן העולם הישן בּכל גילוייו
וגלגוליו העוברים עליו. שאלות־הפּרנסה והחינוך היהודי בנכר, בעיות הטמיעה
וההתבּוללות ופגעי נישואי־התערובת, בּקשת אחיזה בארץ הזרה לצורות־חיים
יהודיות, רעיון שיבת ציון והחלוציות, עם הקרבּנות הגדולים והגורליים שהם
דורשים – כּל אלה השאלות והבעיות, המהוות את השתי והערב של רקמת חיינו פה,
נתעוררו והוארו, מתוך סיפּור שירי־אידילי, ביחזקאל חזק.

יחזקאל הוא יהודי פּשוט, מי שהיה בעל־עגלה בעיירת־המולדת
ברוסיה. הוא הביא אתּו לכאן את עממיותו הבּריאָה ואת מורשת־יהדותו, המושרשת
במסורת־דת. הוא עבר את כל מדורות הרוכלות עד שהגיע למעמד איתן בּעיר־מושבו,
אשר בּה כונן את חנותו הגדולה המכניסה לו רווחים.

בּדרכּו שלו ובאמצעיו שלו הוא נלחם נגד רוחות הטמיעה
וההתבּוללות: שומר שבת הוא, ובהנחילו בּחייו את חנותו לחתניו (כּי בּנו נשא
אשה נכריה ולכן העבירו מנחלת־ירושתו) התנה אתּם תּנאי מפורש שתהיה החנות
נעולה בשבת ובמועד מערב ועד ערב. הוא גם היה מראשי המייסדים של בּית־הכּנסת
בּעיר־מושבו וקרא לו בשם “חברה תהלים”. מכּל הכּיבּודים בּרח, מן הגבּאות
ומן הנשיאות הסתּלק – כּי לא ביקש לו גדולה האיש שהיה לפנים “בעל־עגלה” –
אַך “גדולה” אחת נטל לו והחזיק בּה בּכל תוקף, הלא היא אמירת־התּהלים מדי
שבּת בּשבּתו וכהוספה לזו היה מוכר פּסוקי “אתּה־הראית” בּשמחת־תּורה
(תּאור “המכירה” הזאת היא מלאכת־מחשבת).

בּאמירת־תּהלים זו, שהיא חביבה מאוד על ליסיצקי והמשמשת לו
סמל לענוות־הנפש ולנחלת־היקר של העניים והאביונים, היה יחזקאל חזק שלו
מתבּצר ומתחזק ביהדותו בעולם החדש. ונלחם בכחה נגד כּל הרוחות
הרעות.

אבל גם הוא, כּאָמור, נקרא להקריב את קרבּנו הגדול – ובנו
יחידו נשא בת איטלקי. זה היה הקרע העמוק ביותר בנפשו ובשלמות חייו. ולא רק
בנפשו שלו. כּי לא אב אחד שתה מכוס־תרעלה זו, ביחוד בערים הרחוקות
במערב.

כּן נבעה הפּרץ בחיים היהודיים בּעולם החדש, שיהודים
פּשוטים ותמימים התאמצו לבנותם על יסודות־הטהרה של המשפּחה
הישראלית.

כּי האם רק נישואי־התערובת של הבּנים ההולכים, הבנים
הנמחים מספר החיים היהודים, האם רק מהם נשקפת הסכנה לקיום היהדות? והבּנות
שהשיא יחזקאל ליהודים? כּלום שבע נחת מהן? לא. גם הן כּנכריות נחשבו לו,
כּי בבּתּים אשר בּנו להן לא היה סימן של שבּת ומועד, “לא מלה יהודית, לא
כשרות, לא כלום”. בתיהן היו כבתי הגויים. והן ובעליהן ובניהן כנכרים היו
לו.

רק מבּת־הזקונים צמחה לו ישועה, כי היא נתחנכה
בבית־תּלמוד־התּורה, ואחר כּך בּבית המדרש למורות, מקום שם הורה מורה עברי
בעל־נפש ובעל־אידיאל, הוא בן־עמי, ולו נישאה לאשה.

אגב סיפּור־המעשה על בּית־הספר והמורה יתן לנו ליסיצקי
פּרק מלא ענין וחיוניות על מצב החינוך העברי באמריקה, על מלחמת החנפים נגד
טהרתו ושלמותו, ובחרט־אמן יתאר דמות גבאי ערום, “השפיפון הזקן הנושך את
עקבי כלי־קודש”, זה ההולך בערמה ובתככים, מעלה מורים ורבנים ומורידם, מסכסך
איש באיש, ומשיג את מבוקשו. יש הומור וסאטירה בשיחות ובנאומים, יש לעג של
כאב על התקלות והקלקלות שבחיי הציבּור ויש גם קול־ענות־געגועים של
יחידי־הסגולה השואפים לשפּר את החיים ולהאירם בּאור אידיאל לאומי
אנושי.

היחידים האלה הם מיעוט שבּמיעוט ואין המשורר מוצא להם מקום
פּה. ה“אסוניות” שלו מוציאתם מן הסביבה האמריקאית, מקום שם היו אולי עתידים
לבנות משהו טוב, והוא מעלם לארץ־ישראל – למלחמה ולכליון.

בן־עמי מתנדב, בימי המלחמה הראשונה, לגדוד העברי והוא נופל
בקרב. ויתומו־יורשו, עמיאל, המתחנך על־ידי אמו ברוח הציונות והעברית, עולה
גם הוא כחלוץ לארץ־ישראל ובימי הפּרעות נופל גם הוא כּאביו, בהגינו על
נקודתו מפני הפּורעים הערבים.

וודאי יימצא מי שישאל אם צריך היה לסיים סיום טראגי כזה את
האידיליה הראשונה מחיי היהודים באמריקה, סיום שיש בו רמז של יאוש לגורלם
ועתידם של חיינו פה, אבל נראה הדבר שאותה מורשת־היגון של ימי הילדות
הראשונים אינה מניחה לו למשורר והיא מלווה לא רק אותו כּי אם גם את
גבּוריו, בדרכם הנפלאָה, דרך האדם על אדמות.





ז

ב“דון־קישוט אל סאנשו” נאזין לקול האכזבה המרה והיגון
הגדול של האדם בן־זמננו, שהתעוהו חולמים וחוזים, לוחמים ורודנים והביאו
עליו שואָה וכליון. דון־קישוט, האבּיר הרם, אשר הריק את חרבּו לגדולות
ולנצורות לתקן את העולם במלכות חלומו ודמיונו, רואה עתּה ששגה והשגה, שתעה
והתעה. כּי בשעה ששפך את חמתו על עץ ועל אבן עשה נקמות גם בנקי ותם, ובשעה
שהרים את חרבו לבער הרעה לא הפלה בּין נגע לנגע ובין דם לדם. בּשגיון־חזונו
שבר טחנות הטוחנות בּר והרס מעמדם של עניי־צאן, נותני חלב וצמר. והוא קורא
לסאנשו נושא־כּליו: שא נא עיניך וראית את אשר עוללו לו קישוטים: “הריגה
מלפניהם ולאחריהם חורבּן במלוא העולם שטים”. ברוממות־אל בגרונם ובחרב
פּיפיות בידם הדבירו תחתּם את בני־האדם, להאמין בחלומותיהם ושגיונותיהם,
לעבוד לדולציניה שלהם, וכהורדוס אשר הגיש אל שלומית את ראש יוחנן כּן יגישו
לה, למלכּת דמיונם, רבאות ראשים של אנשים תּמימים וחפים־מפּשע.

דון־קישוט זה של ליסיצקי בּעל־תּשובה הוא, כּי ראה משוגתו,
שלא כחולמי־תקופתנו וכרודני־זמננו, והוא מוכן להפוך את הסדר ולשנות את
היחוס: סאנשו פּאנשו ייעשה האביר והוא, דון־קישוט, “נושא כליו המט והדל”.
והוא קורא לו לצאת למסע שני בעולם.

ומה יתנו לו לעולם האומלל המתבוסס בדמו?






לֹא גְדוֹלוֹת וּנְצוּרוֹת נְהַלֵּךְ עַל עוֹלָם

אַךְ קְטַנּוֹת אַךְ קְטַנּוֹת,

לֹא סָעַר, לֹא רַעַשׁ, לֹא אֵשׁ בָּהֶן, אֶפֶס

מְנוּחוֹת שַׁאֲנָנוֹת.




לא כבוד ותפאָרה, ולא חזיון רום אָדם, כּי אם רוח נמוכה
וחיים שהכּל בּה משתּווים בעמל ובסבל; לא רואים בעבים ובונים מגדלים
מרקיעים מרומים, כּי אם אנשים צנועים, אשר “הספק יספיקון באהלי־שלומים”.
במקום הגדלות המדומה והמרמה, של מקנת־חרב, המהולה בדמים וטבולה בשחת –
הקטנות הבּרוכה של האיש העובד אדמתו ושל הבּעל והאָב המביא לחם לבני ביתו:
“מעט קמח בכד, מעט שמן באסוך, מעט צמר ופשתּה, צל מחסה משרב ואָח מבוערת
לעתּות בקרה, אור נר, קול ריחים, קול קריאת השכוי, פעי שה וגעי פרה”. ונוסף
לזה: “מאור פּני אשה ולטף כּף חסדה, צחוק ילד, שחוק נער, קול מצהלות בחור
ובתולה ושיחת ישישים בשער”.

קיצורו של דבר: עולם החולה בשגעון הגדלות צריך לשוב לשבילו
הקטן ולשכלו הישר. הוא צריך לעקור מלבּו את שגיון גאון כּזבו, את
חלומות־הזוועה של מתקני־העולם המחריבים כּל יש, ולהנטע שוב באדמה הטובה על
מנת לחיות חיי עמל ויושר, חיי אהבה ואחווה.

ואָמנם כּן, אחרי מבּול־הדמים והשריפה הגדולה אשר באו על
העולם אין לו לאדם דרך אחרת אלא להתחיל שוב מבּראשית, לכרות ברית חדשה עם
ה' כּדי שתופיע עוד הפּעם הקשת בענן, ואור חדש יאיר את דרכּו של האדם על
אדמות.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40946