יעקב פיכמאן



	
	יעקב פיכמאן
	



א

המתּן שנתן יעקב פיכמאן לספרות העברית מתּן כּפול הוא.

בּידו האַחת ירעיף עלינו נפטי שירה רכּה וענוגה.

ובידו השנית יטעימנו מנעמי פרוזה שקופה ומעודנת.

ואַתּה דוק ותמצא ששתּים אלה אַחת הן. כּי שתּיהן נוגעות אשה באחותה ויונקות משורש

אחד ומשתּיהן נשקפת אלינו דמות אַחת, של משורר דק־רואי ומבקר יודע־נגן.

וזווג מוצלח כּזה נחלת מעטים הוא.

כּי ידענו משוררים גדולים שבּפרוזה הם לא רק משנים את טעמם
ונעשים אחרים, כּי אם גם מאַבּדים הרבּה מכּחם ונעשים קטנים (ועל אַנשי
פרוזה שהם חסרי־ישע בּשירה הלא אין לדבּר – זו הופעה כללית היא!).

אבל פיכמאן הוא מן המעטים שמזל יצירתו ישחק לו וינהלהו על
מי המנוחות של שני העולמות, השירה והפּרוזה, בּשקט ובחנינה. ובפרוזה שלו,
בּיחוד בּבקורת, יש תּמיד מאותה “נשמה יתרה” של השירה, המעלה אותה לספירה
יותר גבוהה וממלאת אותה רוח יותר נעלה וחגיגית.

הוא ריכּך ועידן בּרב את הפּרוזה העברית החדשה. הוא הכניס
לתוכה רנן פּנימי, מוסיקאליות בּלתּי –פוסקת. הוא גיוון את צבעיה והעמיק את
צליליה ומסה או מאמר־בּקורת משלו נקראים בּאותו ריטמוס נעים ובאותה
נהיית־נפש כּאחד השירים או כאַחת הפּואימות שלו.

יש לו פּואימה־פּנינה על “רות”, שיפיה העדין רועד
בּאור־יקרות, אבל דמות תּנ“כית זו אינה היחידה אשר לקחה את לבּו שבי ומצאָה
את תּיקונה בּשיר. בּצדה, ובצד יתר הדמויות התּנ”כיות אשר שמשו חומר לשלש
הפּואימות ההיסטוריות שלו, “אבל דוד”, “יואָב” ו“שמשון בּעזה”, מתרוממות
מתּוך מסותיו דמויות “איוב” “קוהלת”, ו“שיר השירים” בּפרוזה. בּשתּי מסותיו
הראשונות, על “איוב” ו“קוהלת”, יש מכּל סגולות־החמדה של שירתו: רוך־נפש,
הסתּכּלות דקה ודרכי־ביטוי המוליכות לסתרי־השיר. רק הניקוד יחסר.

אבל מכּאן אין להסיק מסקנה מוטעית, שאין כּל הבדל בּין
השנים, כּי אלמלי באמת לא היה הבדל וודאי לא היה גם צורך בּשניות, או
בכפילות, הבּיטוי. יכול היה המשורר להיות “רק” משורר ולא יותר.

אולם פּרוזה זו, הבּאָה לעזרת השירה, תּעודה גדולה לה.
בּעצם מהותה, שהיא אַחרת ושונה מן השירה, יש צורך והגיון. ועם כּל קרבת
הגזע והדם שיש בּשתּי אחיות אלה בּיצירת פיכמאן ניכּרת ומורגשת זכות כל
אַחת לבדה.

בשירה גדול כּחו של פיכמאן בּעיקר בּשיריו הליריים
הקטנים. כּגבעולים (דמות חביבה עליו) הם מתרוממים ומתנועעים בשדה־הזהב של
שירתו. דקותם בּלבד מספּקת. תּנועתם האטית והענוגה מניעה את מיתרי לבּו של
המשורר והקורא כּאחד. הקו, המסתּמן ּבדמות הגבעול, דיו לתפיסת חוט־החן
שבּנוף. הצל, צל־הקסם, החולף על השדה, דיו לטעת בּלב הרגשת התּעלומה
שבּטבע, הפּרפּר הנוגה החולף בטיסה דיו לעורר תּוגה ולהרעיד את הישות עד
כּלות הנפש.

לשיר די בּטיפת־בּדולח אחת.

אבל הפּרוזה אינה כן. נשימתה היא יותר רחבה. דרכּה היא יותר פּרושה. ולפיכך גדול בּה גם החופש יותר.

גדול החופש, אך גדול גם העול. כּי בנין־הפּרוזה ממושך
ומורכּב יותר. והוא דורש מצב־נפש אחר והתאַמצות אַחרת. הוא דורש
מלאכת־מחשבת, אמנות־אַדריכלות.

ואת הסגולות האלה גילה ביתר־שאת בּמסותיו.

ולעומת הדבר השלם בּיותר שיש בּדברי־השיר הגדולים שלו – “רות” – יש בּדברי הפּרוזה שלו כּמה וכמה דברים שלמים.

כּן אָנו רואים, שבּשירה מתגלה יכלתּו בּדברים קטנים ובפרוזה – בּדברים גדולים.

ועוד קו אחד.

בּדברי־השירה הוא מצליח בּעיקר בּתמונות־נוף, בּמראות־טבע,
בּחזיונות־לב. אין אנשים ואין מאורעות. כּמעט אין מקום לזולת. נפש המשורר
היא המתרוננת מתּוך ערפּלי התּעלומה של ההוויה החולמת. יש נוף. יש לובן.
ויש יגון. ובתוך אלה טבועה השירה הדקה־כמשי של היחיד, של המשורר.

בּדברי־הפּרוזה – והכּתוב מדבּר בּבקורת – יש הכּמיהה

לחדור לנפש הזולת, לחוש בּדפיקות הלב של האיש הקרוב־בּרוח, לגלות בּו את
המבוקש בּאָדם, שהוא מרכּז העולם.

ואם גם פּה נרגיש בּשלטון היסוד הפיכמאני, ואם גם פּה
ייעשו אנשים קשים רכּים־יותר – כּי משורר־מבקר רך רואה ומראה אותם לנו
בּעינו הוא, כּפי שנתגלו לו – נבין יפה, כּי טבעי הדבר.

אבל כּמו כן נראה ונרגיש, שהמבקר חותר לחדור לנפש אַחרת.

כּן נראהו מבקש בּדברי־הבּקורת את כּחה וסודה של האישיות
היוצרת. סיבּות חיצוניות לא יעוררוהו. גורמי סביבה לא יעניינוהו. בּעיות
סוציאַליות לא יטרידוהו. אלה אינן “מן הענין”.

הוא מבקש את הנקודה הפּנימית, את הגורמים החבויים בּנפש,
את הניגון האינדיבידואַלי. לו העיקר הדבר המבדיל את היחיד מן החברה ולא
הדבר המאַחד אותם.

בּשירה דבק בּעולם דרך הנוף. בּפרוזה דבר בּאָדם דרך הנפש.





ב

פיכמאן – משורר הנוף.

בהקדמתו ל“ימי שמש” יתוודה לאמר: “הנוף היה לי כל ימי
גרעינו של עולם ויסודו של עולם”. אבל בּאמת לא היה צריך להתוודות, כּי
פיכמאן משורר גלוי־לב הוא ונדע את הדבר מכבר.

כּל ספרו “צללים על שדות”, אשר צמח ועלה מ“גבעולים”, מלא
מיפיו ותוגתו של הנוף. ולא רק ספרו זה. גם מ“מימי שמש” הוא נשקף אלינו וגם
בּכמה מדברי־הפרוזה שלו (בּיחוד ב“מראות”) יעלה.

מה טיב הנוף של פיכמאן?

הנה הוא בלשונות ובהמייתו:

כה קדם לי הנוף הרךְ, הסתווי

וילבן בגעגועיו על לבבי

וכמו פּרפּרים נוגים עלים תעו

ויגון קם ולב לא ידע מה הוא.





בּית זה, שהוא פיכמאני מן המסד ועד הטפחות, נותן לנו את
עיקרי היסודות של נופו. “קסם”, “רך”, “סתווי”, ו“לובן”, “געגועים”, “פרפרים
נוגים”, “עלים תּעו” – “ויגון קם ולב לא ידע מהו”.

מן ההרגשות המניחות את דעתּו הוא נמשך אחרי הרוך.

מתקופות השנה הוא בוחר את הסתוו. וכבן־לוויה לו את החורף.

מן הצבעים – את הלבן וכחבר לו את הכּחול.

ממצבי הנפש – את היגון והגעגועים.

מן הקולות – את השקט והדממה.

מן בעלי הכּנף – את הצפּרים והפּרפּרים.

ואם אלה לא יספּיקו לנו לתפּוס את חוטי־שירתו של פיכמאן
נדפדף־נא בעלי־ספריו וכיונים מן השובך יעלו אלינו צירופים וניבים כּאלה:
ערפּלי־תעלומה, צאלי־קסם, חזון־סהר, חופּת־ליל עמוקה, צפּיה, חוף־פּלאים,
מעיינות מתרוננים, חנינה, כּלות־נפש, חידת־פּלאים, יד נדיבה, רוח ערב צוננה
עגומה, בּהרות־אור, חמדת־נשים, חדוות־סתר, תּפארת עגומה, שבּלים, גבעולים,
עיפות על ערבות־נכאים, רסיסי־בדולח, שקויי חן ויגון, “נפשי כעץ צפּריו
יצאוהו”, שדות זכּי שקט, רנת כּסף, רשתות אור תּמה, עצבות צחורה, אד
חוורוור ו“שחר זך על ראשי ירעף זהב־ישועה”.

אלה הם חלק־מה מאוצר הצבעים והצלילים של שירת־פיכמאן – אבל
חלק מספּיק למדי להכניסנו לעולמו, להטעימנו מהרגשתו ולהדבּיקנו
בתפיסתו.

הוא אוהב את הבּלתּי־מגושם והבּלתּי־מתגשם, את הבּלתּי־נתפּס והבּלתּי־נקפּא.

החומר שלו הוא כולו שירי ובידי אַחר היה יכול להתמזמז
חלילה ולהעלם. אבל פיכמאן נוצר לשירה כזו ולשונו מבּיעה בהתאָמה מפליאה את
מהות החומר בּשלמותו.

היה מי שמנה אותו בּמונוטוניות. ולכאורה יש יסוד ל“האשמה”
כזו, אבל רק לכאורה. כּי אם אמת הדבר שהטון היסודי שלו אחד הוא, לא
נכון הדבר שהוא חוזר עליו בּדרך אַחת ועושה אותו למונוטוני. ואַדרבּה.
יש ואַתּה מתפּלא כּיצד הוא יכול לחדש בּכל פּעם בּעולם שקט וסטאטי שכּזה.
והוא מחדש. כּמה וכמה שירים שלו נקראים בּשם אחד (“בּרכּת הקיץ”,
“ליל־קיץ”, “סערת־קיץ אַחרונה” – קיץ פּה וקיץ שם. או “בראשית הסתו” ו“סתו”
ו“אלול”, שגם הוא סתו, ו“סתו כי ירון” וכן “עם ערב החורף” ו“מסע חורף”
ו“חורף” ו“הלילה נפל שלג” – גם הוא חורף ו“בסוף החורף” ועוד רבּים כּאלה),
ובכל זה יש רעד חדש והרגשה חדשה בכל שיר. כשם שחדשה כל סערת־קיץ וכשם שחדש
ורענן כּל שלג.

הרבּה, כּמובן, עושה הלשון, שהיא נאמנה לו כּשם שהוא נאמן
לה, והיא בגילוייה וגילויי־גילוייה הדקים מן הדקים מגלה משהו חדש בּכל שיר
נוסף על נושא אחד. אבל לא רק ענין של לשון לפנינו. פּה – התּפיסה הישרה
והדקה של מצב־נפש־הנוף, אשר בּו מתגלה נפשו של המשורר.

לו הנוף – “גרעינו של עולם” והגרעין מה הוא עושה? הוא
מצמיח ומגדל פּרחים ופירות ואלה מצידם נותנים זרעונים לזרעם שוב ולהצמיח
פּרחים ופירות חדשים. וחוזר חלילה. כּלום חזרה לשם־חזרה יש כּאן? והרי זו
דרך הצמיחה והגידול! הרי זו דרך הטבע והחיים!

והוא, הבּורח מן ההכללה של שירה רעיונית ומילולית, מבקש
להרגיע את נפשו בּ“פכים הקטנים” של ההוויה. והוא חורז את מחרזתו מרגעים
ומדקים.





ג

מכּל דמויות־הנוף, שבּהן ייאחז ובהם ירקום את שירת־נפשו. חביבה עליו ביותר דמות הגבעול.

את ספר־שיריו הראשון קרא בשם “גבעולים”. וגם לאַחר כּמה
שנים, כּשכּבר גדל ובשר ואַף פשטו “צללים על שדות” עדיין אָנו רואים את
הגבעול הרם והדק מתנוסס בּתנועת־יגון וכמיהה ענוגה בּשדה־הזהב של
שירתו.

וכה ילחשו שפתיו בּ“תפילת הלב”:

שמרני! רק גבעול חרד גם אני

בודד פּה והפקר כה לכל רוח,

מכובד חלומות ראשי שחח

וכשיח ליל יתרפק על האָרץ.





הגבעול הוא המושל בּשדהו. אבל הרגשתו זו, המבקשת ומוצאת את
תּיקונה בגבעול, אינה יודעת שבעה. והוא מבקש מנוחה לנפשו גם בּ“נטע ענוג
מוכּה שמש” וב“עשבּים טלולים”. בּ“שיח ליל מתרפק” וב“גלי מים רוגעים” עד
שהוא כורע כ“שבּולת תּחת אָשרו”.

כּי יד בּיד עם הרגשת ה“גבעוליות” שלו באָה הרגשת השקט והכניעה.

שיריו השלמים בּיותר והמעוגלים בּיותר הם אלה אשר בּהם
יתּן את רגעי הבּינים, בּין לילה ליום, בּין חושך לאור, בּין סער לדממה.
אותם הרגעים אשר בּהם כּאילו יעמוד העולם מלכת ויתבּונן בּעצמו ויתהה על
עצמו. אז בּאָה שעת תּמהון, שעת פּלאים ענוגה ועמוקה. ו“ארץ בּטלה
בבת־אַחת, כּאליו אינה… רק וילון לבן נוגה רך זרוע.”.

אז נראה באמצע שחק “להקות עבים צחורות ועדינות” אשר נתלו כ“תלי שלג זכּים לאַחר סער”.

אין יודע “מאַין ולאָן”, אך זאת נראה, שהן “מתעמקות
בּעצמן, נוהרות לעצמן” ו“סופגות אורות לוהטים בּצמא”. זהו מראה בוקר
וצהרים.

ובלילה – “יעמיקו דשאים כּומשים בּשמם” וכוכבים עליזים
מתנענעים בּין העבים. המשורר נשוא תעלומה הולך עם הלילה. הוא צועד על
ידו. הוא יכול לצאת מן הלילה אל מחוצה לו ולצעוד על ידו כּשם שהוא יכול
לעמוד על יד תבל ולא לבקש דבר. כש“יאורות עומדים ללא־רעדה ובדממת עצמה
תבל נלכּדה” הוא יכול לצאת ולעמוד מן הצד, כמסתכל שנתעלה. ובלילה לא ישא
עיניו לשמים, אַך שערות ראשו “חשו מרוץ העננה”.

וב“חצות” יטו דשאי־ליל שאננים את ראשיהם הקטנים זה על זה וינמנמו, ידיהם תּחת לחיים.

במיצר שדה כרע הלךָ עיף

וסוס באָחו ירים ראש תמה.





“אָז אחד יט ידהו על העולם והכָל יקרש תּחתּו מבּלי־נוע”.

ו“אור פּלאי זר ־ ־ ־ ־ יתלה על הארץ שהועמה”.

מה הוא הכּח המניע את נפשו?

הלא היא הדומיה: “היא נפלאָה כה, היא נפשי כה הניעה”.

ובשיר אַחר מתוק לו לחשוב: “פּה גבול העולם והלאָה אין ללכת ואין לנוע”.

והוא נושא זמרתו על רוח הערב המרגיעה והנושאת שקט מרחק. והוא מתחנן לפניה:

רוח ערב, טובת יד

עמדי פה ושלי מעט!

נח כל שיח, נח כל נוף

נח כלי־שיט כבד בחוף.





היפּלא איפוא, שהציווי היותר חביב עליו הוא “שלה!”?

ואפילו לאַחר שבּא אל הארץ (“אַתּ לי אַרצי, נוף ים ודמי
ושמש”) ואפילו כשהוא צועד עליה בּ“אודם יום” הוא קורא ומזהיר: “אַך נלך נא
זהירים ומחרישים!” ו“אַל נא נרמוס ציציה הענוגים”. ו“לא. לא חפצתּי את קולי
להרים”.

אַקשיב רק לבלוב השפלה הכחולה, שלווה היא דרכי ולבנה היא כולה.





ד

דרכּו שלווה ולבנה.

את השלווה נראה ונרגיש בּכל שיריו. ושלווה זו יש עמה כּניעה לגורל.

בּ“לפני הסער” טרם פּרץ הסער. רק העשבּים הזדעזעו, רק צללי עבים חלפו: אַך העולם

חיש רבץ “תּחת צל – ויכנע”. וב“תשרי”: “הצדיקה תבל נכנעה גזר דינה”.

ועוד טרם יהי האות ובשעה ש“עוד הרוחות שוהות רחוק ועב על עב לא תחרוש רעה” כּבר

מהרה הארץ להשתּרע “כּולה שוקטה ונכנעה”.

איזה מין תּענוג מיוחד יש לו לעולם זה של פיכמאן לשקוט ולהיכּנע.

ולא רק העולם כּן. גם גרעינו, הוא הנוף, וגם נשמתו של הנוף, היא נפש המשורר, כּך.

הוא גם את הרע וגם את הטוב יקבּל בּהכנעה. ואף בּשעה שכּכוכב צוהל על חייו נדלק אָשרו על כּרכו – ישיר לנו המשורר:

הרכנתי את הראש לפניו: בואָה!

ולנפשי התפּללתי חרש: ברכי!

קול־דממה שכּזה וחשק־כּניעה שכּזה כּלום יש צבעים נאים להם יותר מאלה של הלובן והכּחול?

ואָמנם אלה הם צבעי שירתו של פיכמאן.

כּ“ציץ הדגן מתּוך לובן קמה”, תּכחיל רות, אשר בּדמותה רכּז פיכמאן מכּל היפה והענוג אשר יש בּשירתו.

ועל משעול חייו מה פּורח? ציץ לבן וענוג ומוזר.

והוא יודע שרשו של הלובן הזה: "זה עלבּון העולם שנהיה לרננת חזון מרגיעה. זה לובן

השארית שעלה כציץ תּחת אושר שגלה".

זו רינת נפשו:

יגון תּחת שמחה ולובן תּחת אושר.

ודרך הלובן הזה, שחוטי־כחול רקומים בּו, הוא רואה את הכּל. את עצמו ואת העולם, את

האהבה ואת חזון־הנפש.

ביני ובינךָ שקטה תבל כארץ־בתולה

ולובן־עד יפרח, כציץ־אלהים בגבולה.

הסתו ישיר לו “שירה לבנה” והשקד יופיע אליו בזוך השלג
כּ“הרהור לבן”. מבּין תּלי עבים לבנונים צללים מתגנבים כּחלחלים. ובאָביב
יראה פרחים צחורים־כּחלחלים. על עמק הירדן ירגיש בּ“שרב לבן” ועל קבורת רחל
ה“מלבּינה כבמה זכּה” ירד ליל טלול־חנינה וכחול כּוכבים.

ואת כּל חייו ילווה “צל אושר לבן”.

לובן זה, עם הכּחול אשר בּו, נשקף מכּל שיריו של פיכמאן
אַף בּשעה שלא יזכּירו בשם. הוא נובע מתּוך ההמיה הפּנימית, מתלכּד עם
ההארמוניה העמוקה ומתמזג עם שירת נפשו. הוא – מהותה והוא – צבעה.





ה

לצבע רך וענוג כּזה מתאימה העגמה, או התּוגה, הדקה, הממלאת את שירתו של פיכמאן.

אין עונג גדול לנפשו מן… היגון. וכמעט שאין שיר שאין בּו משהו מנעימת־היגון. עוד

בּשנת תּרס"א, זו השנה הראשונה לשירתו, הוא יודע לשיר על
היגון כּעל כּוס חייו האַחת הרווה. והוא קורא לעין עצבו לרון ולהפריח את
אַדמתו. “ואם גווע האָח ואם בּגד הרע אַתּה כמאָז עוד שופע” ולא נחה דעתּו
עד שקרא לו ליגון בשם “שושנת־העולם היקרה”.

ושושנה זו פורחת על כּל דרכיו ושביליו. היא ממלאת את נפשו רינה ואת לבּו – אושר.

כּי כמה מיני אושר יש למשוררים.

אחד אוהב את החיים סתם בּלי פירושים יתרים. הוא אוהב והוא
נהנה. הוא שר והוא מתרונן. הוא פורח עם האָביב ומבכּיר עם הקיץ. הוא מאושר
לגלות כּחו. הוא עוקר הרים ושותה אור, הרבּה אור. מן הבּוקר ועד הבּוקר הוא
חי וצוהל. כּל הצבעים משחקים בּחייו ושירתו. ואָשרו הוא באָשרו.





ואחד אוהב את התּאווה ואת הדם. את הקרב ואת הסער. את החטא
ואת העונש. משורר כּזה בוחר לו את הצבע האָדום ואת היד החזקה. את
ההעפּלה והמפּלה. ואָשרו – באסונו.

ויש עוד אחד שהוא נואָש מכּל. הוא רואה שחור והוא רואה רע.
השמש הסתּירה את פּניה והאהבה מנעה את תּנובתה ממנו. אין ריע ואין אהובה.
אין בּוקר ואין תּקוה. משורר כּזה – צבע השחור הוא צבעו ואסונו –
באסונו.

אבל הפּרשה עוד לא תמה.

כּי יש משורר שאינו עז ואינו מעיז. אין הוא עוקר הרים ואין
הוא צוהל משמחה. אין הוא עורך קרב ואין הוא יוצא בּיד חזקה. אַך כּמו כן
אין הוא יושב חושך ואין הוא רואה שחור. וודאי שלא ידע יאוש. ולא יצעד
לכליון. הוא שותה לא מכּוס־היגונים, כדי אם מכּוס התּוגה המתוקה. הוא אוהב
מראות־נוף טהורים ועדינים, הוא כהלך חפשי מתהלך על פּני שדות וקולט את כּל
יפיים המסותר. הוא בסתו יראה את נשמת העולם המתגלה. והצבע הלבן־כּחול ינחם
את עינו וירכּך את הרגשתו. הוא תופס את הדברים בהזדכּכותם. ואָשרו הוא
ביגונו.

פיכמאן מאושר בּיגונו.

הוא אוהב עולם שרוי בנגוהות והוא אוהב שדות מצהיבים בּסתו ועגמה מסביב. וכשקסם הסתו בא אל לבּו הוא שואל:

מה פּשר הנועם הלז והחרדה,

בם נפשךָ פּתאום שבה נלכדה?

ודי לו בשאלתו. כּי בה עצמה כבר גלומה התּשובה. כּי נפשו נלכּדה לא בפח של עצב רע ומדכּא, כי אם בּרשת נועם וחרדה.

וגשם ליל הומה נוגה – הוא לפי נפשו. ובכרך הוא רואה
בּבואות נוגות ונדחות. “ומה היער? אולם ריק וזהב עגום לו בחיק” ועם השקיעה
“יגוני עולם נמים” ורוח הערב בּאָה אליו “עם סודות ערב וחלומותיו העגומים”
ובכנפה עצב סתרים. ו“יגון הלב רן עם השקיעה חרש”. ו“בגדלי גדל עמי גם
יגוני”.

מכּאן אהבת הגעגועים וחשק־הפּרידה שלו. הוא אוהב להתגעגע.
לפיכך הוא אוהב לנוע ולנוד. כּי רק מן המרחקים אפשר להתגעגע על הנפשות
היקרות אשר נעזבו אי שם בּמולדת. (לא. אין עלי אדמות עוד כּאב מתוק
מעזוב"). ולפיכך יקרה לו כל־כּך הבּדידות. הוא עם נפשו מתייחד בּעולמו
שלו ורוקם את רקמת־הפּז הדקה של חוטי שירתו התּועים. ו“לילה, בּשווע לישע
תּבל רחבה, נעזבה שירי כפרח מתרפּק דומם על סלעי לבבה”.

וכשהעולם מתגלה לו בעירומו לא עצב, כּי חדווה גדולה קמה בו, כּי –

מכל מרחב זה שדוד אדרת סוד,

אַף משלכת זו ריקה נשקף לי –

הדר ההוויה לא יכזב.





הדר־הוויה זה שלא יכזב לו הוא לא ההדר שרבּים מאתּנו
חולמים עליו. ואפשר שימצאו אנשים שלא יראוהו, לא יחושוהו ולא יבינוהו, כּי
הוא דק ועדין מאד, אבל הוא ה“יש” היותר ממשי של פיכמאן ובו יאחז ויבקש
גאולתו. רות, שבּפיה שם פיכמאן הרבּה דברים חביבים עליו, תּגיד
לאמר:

אַךְ יש אשר בעזבו את יגונו

ונעזב גם ממיטב מראות חייו.

פיכמאן לעולם לא יעזוב את יגונו, כּי לא טוב לו למשורר להעזב ממיטב מראות חייו.





ו

בּשדות זכּי שקט וזרועי גבעולים דקים, בּעולם מלא צללים
וערפּלי־תעלומה, בּין רשתות אור תּמה ורון מעיינות טמירים – מה דמות נערוך
לאהבה?

אותה דמות צחורה וענוגה הניתּנת לכל המראות של עולם־המשורר. אותה דמות עצמה. היא ולא אַחרת.

ואַף בּרגעים היותר קשים כּאשר “לב ששכח נוער יזעק שוב לריע” ו“אבן ממרצפת לאהבה תשווע” – אַף אָז ישאר המשורר נאמן לעצמו.

יום־יום הוא הולך למעונה ומלה על שפתו חרדה, אַך “טרם עוד תּוגד המלה ואם תּוגד יום אחד – מי ידע?” יום־יום
בּגן לבּו בּסתר ציץ אָשרו יאדים וחוור – “יום יום אני הולך למעונך ואליך
לא גונב עוד דבר”.

ו“בלילות ההם” הוא תועה עם נפשו ברחובות הכּרך ההומים
ויודע, כּי אי שם יש בּית בּודד וגן שם נטוע. ובבּית יש קיטון לבן (לבן!)
והיא בעד אשנבּה נבּטה אל דמי העלטה. מצפּה לסערה ויראה את בּואָה.

והוא – מה חפצו?





ובלילות חמים אלה ובדממת סערם

על מצחך הבוער במניפת שירתי

להשיב חפצתי רק נשיבה קלה

של מנוחה וחזון.

ובהסתר פנים לשוב

אל הרי הרחוקים.





נשיבה קלה במגיפת השירה על מצחה הבּוער – די לו. אַחר זה הוא יכול לשוב אל הריו הרחוקים.

וב“זכּרון” הוא חי בכח הזכּרון של אותו רגע עם שקיעת שמש
קיץ, עת אי־מזה באָה היא לקראתו. בּכל תּומה, “תּום נערה ועוד לה חן
תּינוקת, ועינים חרדות ומתבּיישות”, עמדה לפניו נבוכה, שוחקת על “פּגישה זו
לא־צפויה, על פּלא ראשון שנתרחש, ובלא מלים הורדתּ את עיניך”. כּל זיו חנה
הכּה על לבבו, כּי האושר הממהו ולשון זו, אשר טפח בּלילה על משכּבו, “כּולה
רוך ולהט לפתע נשכּחה, וכבד שפתים עמדתּי לפניך”. וב“ידעתּי, אַתּ
לעולם…” הוא יודע ש“אַתּ לעולם לא תהיי אשתּי הצעירה, אם ילדי וטוהר
נווי” – אבל אין דבר; הוא לארצות נוד ישא עמו תמיד זכרון חסדה.

הזכרון הרחוק – כּחו גדול כּזה של הדמות הקרובה. ואָמנם הוא מסתּפּק בּדמות המתגלה לו.

ובאחד משירי האהבה היותר ענוגים ושלמים שלו, הקרוי “געגועים”, הוא אומר:

רב אושר לדעת, כי לי אַת,

ואם הרחק, אַךְ יום שעת פּליאה

יש אַחת ואין בה עוד חלק

לחיים הזרים בהגיעה.

הוא יודע לכוון את בּואָה של שעת אושר זו – אבל לבבו לא ירעד ודמו לא יזעק כּי תקרב השעה.





ובחדרי באין רואךְ תופיעי,

וידךְ הרכה תשימי

על עיני ולבבי – ובאינךְ

את כולךְ, יקרה, פּה עמי.





בּאינה היא כולה עמו.

בּשיר־אהבה זה, ובדומים לו, מתגלה מהות כּל שירתו
בּיתר־אור. ובאחד השירים כּה יאמר: “כּכל אשר ללכת אַרחיק, נערה, כּן תּזך,
תּנהר דמות בּי”.

לא אהבת־בּשר ולא צעקת־דם הם מלאכי אהבתו, כּי אם הרמז
המתוק והסתום, כּי אם הדמות החזויה והמזוקקת מכּל סיגי החטא. על זה ידבּר
גלוי בּ“רמז”:

ועתה גם עי הנחלתיני

זהב טהרךְ ותומךְ הטוב

 ושפוני נעוריךְ היקרים,

אל אוצרות הברכה החביבים

אשר גם חלומי לא העז

לחתור עד מקסמם הלוהט –

לי היו כולמו כיום

גם עתה בךְ אראה אות סתום

לימים ורגעים עוד גדולים

וכולךְ עוד רמז עד עתה

לאושר אשר עוד יבוא.

בּאשה כּבנוף יבקש פיכמאן, ואַף ימצא, את הזוך ואת הטוהר,
את החמדה הכּמוסה ואת האושר הלבן, את חן הסתר ואת התּפארת העגומה. ובזו
שירת האהבה שלו יעלה וייראה עוד יותר האור המוזר והנפלא של כּל שירתו, שירת
המוקסם מן היופי השוקט והיגון הסתווי השפוכים על העולם.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41148