אלומות קטנות



	
	אלומות קטנות
	



א) מעשה בראשית.

מה שם העם או הגוי אשר ממנו יצא הכתב, או גם שם האיש
אליו נגלה בראשונה, האיש אשר לפי פתגם אפלטון, אם לא אלהים לבדו הוא, אין
זה כי אם איש אשר רוח אלהים נוססה בו – מי יוכל לדעת? כי אין כל מועיל
בספורי הבדים המתהללים בהאלילים כי אך פועל ידיהם הוא, דעת לנבון נקל. אך
גם האגדה הנודעת על האיש הצורי קדמות, כי הוא אשר הביא את הכתב ארצה
יון1, וכי הצורים הם אשר המציאוהו מראש, גם
האגדה הזאת אך בדמיון יסודה. כי אף כי היה העם ההזה עם עובר ארחות ימים
ורגליו הובילוהו גם עד מרחקים, אך מעולם לא עמד על מדרגת השכלה גבוהה כזו,
עד כי נוכל ליחש אליו גם המצאה נפלאה כזאת, כהכתב2. ואולי נוכל לראות ראשית לו בקרב הגוים הקדמונים הנאורים כאשור
ובבל3 גם מצרים, אשר שארית ספרותם העתיקה תעיד
עליהם באמת, כי עמדו על מדרגת השכלה גבוהה, אם אך לא למדו אף הם לדעת אותו
מגוי נאור אחר, אשר היה עוד לפניהם ואשר כבר אבד זכרו מן הארץ.

אך אם כה או אם כה הוא, אם מוצאו הוא מעם נאור זה או מעם
נאור אחר, הנה זאת נדע נאמנה, כי נפלאו דרכיו מאד וכי בכל המצאות האדם
מאז ומקדם, זולתי שפתו, אין דבר כמעט אשר ידמה וישוה לו ואין ערוך אליו בכל
מעשיו. כי רק באותיות אחדות לבד הן צלחה לו לתאר בהן כל צלצלי קולו, כל הגה
פיו וכל ניד שפתיו באין מחסור דבר. אף כי לא אחד הוא גם מספרן בכל השפות,
ואותיות שונות הן לשפה אחת אשר נעדרו להשנית, והוא, רק על חסרון צלצול קול
כזה גם בשפה המדברת. כי עמים רבים הם, אשר מאיזה חסרון או מגרעת בכלי המבטא
או גם בכלי השמע אשר להם, לא יוכלו לבטא בשפתם אותיות
אחדות4. גם פעולת הארץ אשר עליה ישבו, אשר תמעיט
או תגדיל אף היא מספרן, ועוד סבות אחרות אשר על ידן אין גם כל חפץ להם
באותיות שונות, ועל כן יפקד מקומן גם בהכתב5. אף
כאשר נוכל לשער, נפקדו מראש אותיות אחדות גם מהשפות הערוכות כעת
בכל6. כי כבכל מעשיו כן הלא עבר האדם גם בשפתו
מן הקל אל הכבד, וכאשר אות הבי“ת קלה היא במבטאה מאות הפ”א ואות השי“ן מאות
הצד”י ועוד, על כן היו לו מראש רק האותיות לבד הקלות במבטאן, ורק מעט מעט
למד לשונו לדבר ולהוציא מפיו גם את האותיות הכבדות. דבר אשר אמנם נוכל
לראות מהמלות השונות, הבאות פעם בהאות הרפה במבטאה ופעם בהאות הכבדה, חזון
נפרץ בשפתנו7.

כי גם מבטא האותיות שנה כביר ברוב הימים, וכי מבטא אחדות
מהן לא היה מראש גם בשפתנו כאשר הוא בפינו היום, זאת הן נוכל לראות
מהאותיות הנחות אשר לה, כי מלבד אשר במלות שונונת עוד נשמע קולן בתוכן
גם עתה8, הנה לא נוכל גם העלות על לבבנו הדבר,
כי מלות כמו לא ולו, הדרושות לחפץ הדובר כמעט בכל רגע ורגע, היו שוות
במבטאן גם מראש בלי נשמע קולן9. אף זאת, כי גם
שאר האותיות השוות כעת יחד במבטאן, כאות הבי“ת הרפה עם אות הו”ו, אות החי“ת
עם אות הכ”ף הרפה, אות הכ“ף הדגושה עם אות הקו”ף ועוד, לא יכלו להיות כן
מראש אף הן, כי מלבד אשר דבר כזה זר הוא לכל שפה, להרבות את מספר אותיותיה
ללא הועיל, הן נראה בשפתנו העתיקה עוד ביתר שאת, כי לא נוספה בה אף לא אות
אחת על אותיותיה בכל ימי תקופת ספרי הקדש, אף כי במשך העת הרבה ההיא נאספו
גם אליה מלות זרות שונות מלשונות נכריות, דבר אשר בשאר השפות היה למקור
נפתח לאותיות חדשות שונות10. מלבד אשר נודעו לנו גם שנוים כאלה עוד מהתקופה התלמודית11, אף גם
היום הן שונה הוא מבטא אותיות אחדות בפי עמנו בהארצות השונות והדברים
עתיקים.

אך אם שנה מבטא האותיות ברוב הימים, הנה לא שנה גם משטרן
בהאלפא־ביתא, והמערכה אשר בה נערכו יחד עוד מקדם קדמתה, וכאשר יעידו על
זאת המזמורים ועוד בסה“ק, הערוכים לפי האלפא־ביתא, כי מלבד שנוים אחדים
קלי ערך, אין דבר עוד12. אך על מה נוסדה המערכה
הזאת ואיזה דרך בחר לו יוצר האלפא־ביתא ומחוללו מראש – כל אלה חידות הם
בעינינו, כי עליו הן נטל לעשות אחת משתי אלה, לערוך את האותיות לפי מוצאן
לבד, מהגרון, מהחך וכו', או גם לפי תמונתן. כן אלה אשר תמונת אברי האדם להן
כמו יד, עין, ראש ועוד לבדן, גם אלה אשר תמונת בהע”ח להן כמו שור (אלף),
גמל, נחש (טי"ת) לבדן, אף כי גם בשאר האותיות, לא להגדיל רק השערוריה
בתוכן13. והאם לא יובילנו הדבר אל משפט כזה, כי
אמנם כן הוא, כי נערכו האותיות מראש באמת לפי תמונתן, אך נפלא ממנו כעת
לדעת אותן יחד עם השמות אשר עליהן נקראו, ועל כן זר הוא דרכן בעינינו? – כי
איך נוכל באמת לדעת זאת כי השם אל“ף הוא על תמונת השור או תמונת קרניו,
ולהמלה הזאת הן גם הוראות אחרות כמו למד, או גם שם המספר אלף? כן
גם השמות גימ”ל, כ“ף, למ”ד, האין גם להמלות האלה הוראות
שונות?14. אף מי חכם ויבין זאת, אל מה ירזמון באמת השמות טי“ת וחי”ת גם קוף?15. ועוד יותר הן נראה זאת באות הנו"ן, כי
לא יתכן שמה כי אם לפי תמונתה הארוכה לבד, והיוכל היות כדבר הזה, כי נקרא
שמה לא על תמונתה המקורית, כי אם על זאת אשר מקומה הוא רק כה וכה, רק בקצה
המלות בלבד? מלבד אשר האותיות האלה, אותיות הקצוות, כאשר נוכל לשער כן,
רק חדשות הן מקרוב באו, רק מפני הסבה הנודעת אשר על ידה שנה גם הכתב כלו,
והוא, מכתב השמרונים העתיק להכתב המרבע, ולמען הבדל16 מעדת החטאים האלה17. ואיך נוכל אחרי
כל אלה לדעת נאמנה שרש דבר נמצא בשמות האותיות ועל מה הטבעו אדניהן מראש?
­–

כי שנו פני האותיות ברוב הימים תכלית שנוי וכי על כן נפלא
ממנו כעת לדעת גם תמונתן מראש, זאת הלא נוכל לראות מהכתב העתיק אשר עוד
נשאר שריד ממנו, ואשר גם הוא בלי תפוגה רחוק הוא מרחק רב מהכתב המקורי, אשר
ממנו יצאו גם שאר מיני הכתב השונים אשר לשאר לשונות
בני־שם18. ואף כי בעיני רבים לא יהי משפט כזה
לרצון, בעיני כל אלה אשר להם קדשו תמונות האותיות, אשר הרבו עליהם גם
דמיונות רבים וחזיונות ואין קצה גם לההבלים19,
לא יפול לבבנו בכל אלה. הן די לנו להעיד רק על זאת, כי בעוד אשר כתב
השמרונים שם הכתב העברי יקרא לו, הנה הכתב אשר בידינו הוא אך שם זר לו,
הוא שם הכתב האשורי20, לאות, כי לא מחלצינו יצא וכי אך שוא נאמר קדוש לו…





ב) ראשונות וקדמוניות.

כי שריד לא מעט נשאר לנו בשפתנו מתקופתה העתיקה, עוד בטרם
היותה לאשר היא כעת לנגד עינינו בספרי הקדש – מי לא יודה זאת? לא נדבר פה
על המלות הנרדפות הרבות21, אף לא על אלה אשר מושגים שונים להן22. גם המלות אשר בהן דבר והפכו כאחד23, יחד עם אלה אשר חליפות למו גם במקום אותיותיהן בתוכן24, אשר כל אלה אותות
נאמנים הם על תקופה רחוקה מאד, בטרם נצבו גבולות להשפה ועוד לא נוסדה על
מוסדות נאמנים בל ימוטו25, כי המלות האלה אף כי
עתיקות הן, אך אין נפתל ועקש בהן, וכשאר המלות כן גם הן, מתאימות יחד עם
חקי השפה כעת. אבל נדבר על אלה, אשר גם פניהן יענו בהן כי עתיקות הן וכי הן
שארית התקופה אשר בה עוד עברו על השפה חליפות ותמורות רבות.

נתבונן נא בראשונה אל שמות העצם אשר בספרי הקדש, כי
השמות האלה בהתנחלם לרוב מדור אל דור, אף בהיותם לא רק פרי השפה הספרותית
לבד, הצרופה והערוכה בכל, כי אם תוצאות השפה המדברת בפי העם, אשר בה אצורות
לרוב מלות נושנות רבות, אשר כבר חדל ארח להן בפי הסופרים, ועל כן זר דרכם.
כן השמות ישעיה, יקמיה, יכניה ועוד, אשר הפעל בתוכם לא בההפעיל הוא
כמשפט, כי אם בדרך זר כזה. אף כן הוא גם שאר השמות וכמו נתנאל, עשהאל,
ידעיה, ברכיה, גדליה, ירחם, יבנאל, נחמיה, עזריה, אמציה, שמריה, צפניה,
פלטיה, יחזקיהו, גם יחזקאל ועוד, אשר גם בתוכם זר הוא דרך הפעל ונכריה גם
תמונתו26. גם בהשמות האוצרים בתוכם גם מלות
אחרות זולתי הפעל, הן נראה כזאת, ובכהשמות בצלאל, בנימין, עמיהוד ואחיהוד,
אלנעם, אביתר, אשרעל, חלקיהו, עזר גם עזור, צדוק אביגיל, איתיאל, עדריאל,
יתרעם, חסדיה, שרש תנחמת, ירבשת, אבי, אחי ועוד27, אשר כל המלות הבאות בתוכם זרות הן בתמונתן ונכריות אף הן, עד
כי נוכל כמעט לחרוץ משפט, כי רוב השמות האלה דבר אין להם עם חקי השפה כעת
וכי רחקו ממנה מרחק רב28.

אך לא רק בם לבד נראה כזאת, כי אם גם בשאר הדברים הן לא
נכחדו עדנה עקבות התקופה וגם בם עוד נוכל לראות החליפות והתמורות הרבות אשר
עברו על השפה מראש, וכבאחדות ממלות־הגוף. כי מלבד היות המלות האלה
דרושות יותר לחפץ הדוברים משאר המלות, ועל כן שנו גם פניהן יותר, הנה גם
דרך אחרת להן מדרך שאר המלות ולא חק ומשפט אחד הוא להן בכל השפות יחד. כן,
בעוד אשר בשפתנו העתיקה אין הבדל בהן בהמין רק בהמדבר בעדו לבד,
בבואו לזכר ולנקבה כאחד, הנה בהשפות זולתה אין הבדל גם בהנכח. גם
בהנסתר ההבדל באחדות מהן רק במספר היחיד לבד29, בעוד אשר באחרות זזולתן ההבדל גם במספר הרבים30.
אף כן הוא גם עם סימני המין בהפעל, כי בעוד אשר לאלה יעדר סימן הגוף
בכל גופי המדבר, יבוא בהשפות זולתן בכלם יחד31. ובשפתנו העתיקה יחסר גם בו, זולתי בההוה, רק להמ“ב לבד,
ובהעבר גם להנסתר בהרבוי; אך רבו האותות, כי גם בה לא היה מראש כל הבדל
בהמין גם למלת הגוף בהנסתר ליחיד, וכאשר אמנם תעיד על זאת מלת הוא, אשר
עוד תבא כה וכה לזכר ולנקבה כאחד במקומות שונים בספרי
הקדש32, אף כאשר יורונו דעת גם מקומות אחרים, לא היה כל הבדל מראש בהמין גם במלות הגוף אשר להנכח33. אך עוד נפלאות מאלה נראה, כי כאשר נדע, תבוא אות התי”ו בהפעל
בהעבר למ“ב יחיד תחת אות הנו”ן, ובהכנוים לנכח אות הכ“ף תחת אות התי”ו,
ואיך היו ונהיו כל אלה? הנוכל לחשוב, כי רק מקרה לבד הוא וכי אך בלי משים
ראו בתוכם האותיות האלה? ובעוד אשר שמרה השפה דרכה בשאר הגופים, להתאים יחד
את האותיות הנסדרות להפעל עם האותיות ממלות הגוף, אחזה דרכה, דרך
עקלקלות כזה רק בהגופים האלה לבד? והאם לא לאות הוא הדבר, כי אחדות
ממלות הגוף שנו ברוב הימים תכלית שנוי, וכי בעת רחוקה מאד מאתנו, הלוטה כבר
בערפל, עוד היו בהשפה מלות הגוף כאלה, אשר בהן עוד היתה אות התי“ו לאות
למ”ב ואות הכ"ף להנכח? – כי לא אך השערת שוא היא השערתנו הזאת וכי דברינו
לא נוסדו רק על אפס ותהו, הן יורנו דרך המלות האלה גם בשאר השפות, כי גם
בהן הן נראה זרות ותהפוכות כאלה ושארית מלות עתיקות בגופי הפעלים, אשר כבר
אבד זכרן אף הן34.

גם בסימן המין בהשמות הן נראה
כזאת, כי גם בו זרות רבות, אשר לא נוכל מצוא פשר גם להן כי אם בדרך זה לבד,
כי כאשר נדע, שמות רבים הם בספרי הקדש, אשר יבואו במספר היחיד בזכר
וברבים בנקבה, או להפך35, אף שמות אחדים הם,
אשר יבואו ביחיד וברבים גם בזכר ונקבה כאחד. והגם כל אלה רק מקרה לבד הם,
רק תוצאות העזובה הרבה בהשפה ואך שערוריה היא בתוכה? והאם לא גם כל אלה הם
שרידי התקופה העתיקה, אשר בה עוד היה המין בהיחיד בההשמות אחר מאשר הוא
כעת, ועל כן גם דרך אחר להם בהרבוי36? או אשר
יתכן עוד יותר הוא, כי מראש עוד לא ידעה השפה כל הבדל בהמין בהשמות ועוד לא
נסמנו בתוכה באותיות מיוחדות כבאות התי“ו והה”א באחרי כן37, וכי רק מעט מעט נעשה הדבר, אך לא גם בהרבוי כי אם במספר
היחיד לבד, כי אחרי אשר כבר נסמן המין בהיחיד, לא יכול היות עוד כל
משגה בו, וכאשר אמנם נראה זאת בשמות התאר ועוד, המתאימים יחד עם המין
אשר להיחיד, אף כי אחר הוא בהרבוי, ועל כן נשאר הוא כאשר היה מראש, בלי כל
הבדל בהמין קם באותיותיו38. כי גם הדבר הזה לא
רחוק הוא מאד וכי יתכן גם דרכו, גם זאת הלא נוכל לראות מדרך שאר השפות; כי
מלבד ההבדל אשר בתוכן גם במספר המין39, אשר
לאות הוא, כי הסימנים האלה לא נוסדו על מוסדות נאמנים בל ימוטו וכי לא דרך
עולם הוא להם40, הנה גם מלות שונות גם בתוכן,
אשר כמו זר נחשבו ואשר לא נוכל מצוא פשר גם להן, אם לא רק בהתקופה העתיקה
ההיא, אשר עוד נשאר ממנה שריד גם בתוכן41.

גם שאר חזרות אשר נראה כה וכה בספרי הקדש, גם עליהם הן יהל
לנו אור כזה, וכדרך הגזרות הזר בהפעלים במקומות רבים, בבוא מלות רבות מגזרה
אחת, בתמונה אחרת מהגזרה הזרה להן ונכריה42. כי
לא נוכל ראות גם בכל אלה רק שערוריה לבד, כי אם גם הם רק שרידי התקופה
העתיקה, אשר בה עוד לא נבדלו הגזרות אשה מאחותה כאשר הן כעת ועוד לא
נצבו גבולות להן. אף לפי משפט רבים מחוקרי הלשון, הן נשאר לנו גם היום שריד
מעט גם מהתקופה, אשר בה עוד נסמנו גם נטיות השמות באותיות מיוחדות.
מלבד המהפכה הרבה אשר באה גם לרגלי הסמיכות43, גם בעקב התנועות השונות, אשר נוסדו להשפה ברוב הימים, אשר
גם על ידן שנו פניה תכלית שנוי44, ואשר גם
עקבותיהם לא נכחדו עדנה. והדברים הלא ירבו, אם נבקש להוציא במספר כל אלה
אשר עוד נשאר זכר להם בשפתנו מתקופתה העתיקה ולהביא גם אותותם אותות. הן כל
ישענו וחפצנו בדברינו רק להראות, כי לא יצדקו במעשיהם כל אלה המבקרים מהירי
משפט, השולחים רסן מעל פניהם ואשר למראה כל מלה זרה בספרי הקדש יקראו מלא
אחריה ואחת ידברו, כי רק שגיאה היא ורפיון ידי הסופרים לבד, או כאהבתם
לדבר: קלקול־הפנים (Text Beschädigung), כי לא
כדבריהם אמנם כן הוא, כי השגיאות ראשונות וקדמוניות, ולזה הלא ישפקו גם
דברינו המעטים האלה45.





ג) קול השיר.

רוח ממרום תפעם את משוררי יהודה העתיקים; כי אף כי נעדר
להם העז והאמץ אשר למשוררי גויי האלילים, אשר כהאיתנים מוסדי הטבע, אשר
עליהם ישירו שיריהם, ועצם יד המקרה המושל בם, כן גם חסנם ועזם ואדירים יחד
כל דבריהם, אך שבעתים להם ברוחם הנאמנה, בתמת נפשם וברגשותיהם הנשגבים מאד,
אשר הדרת קדש חופפת עליהם. כי כל רחשי לבבם, כל משאת נפשם רק להאלהים המושל
בכל ורק הוא לבדו לנגד עיניהם תמיד, הוא ישעם ותוחלתם, מעוזם וגם תקותם,
אשר לו יצהלו שיריהם אף לו יהמו ויילילו. על כן יעירו ויעוררו שיריהם כל
לב; ימלאו כל נפש ואין ערוך לפעולתם. על כן לא ידעו כל משקל לרוחם,
ישחקו גם להחרוז וכל מוסרה ינתקו46, כי כאשר
יהגה לבם כן גם שפתם, ומלתם על לשונם היא גם משאת נפשם, אמר ודברים ורגש
כאחד.

אך על משוררי־הקדש האלה כבר אָטר בור פיהו וכנורם לא יהמה
ולא ישיר, לא יעלוז עוד ולא ייליל, ומשוררים חדשים הם אשר קמו תחתיהם,
משוררי יהודה אף הם, אשר קנאו בערב ואדום וכל אגפיהם וכמוהם נסו לשיר גם
שיריהם, בשפת ציון העתיקה – אך לא גם ברוחה, בעמסם עליה משא לעיפה
משקליהם וחרוזיהם ללא יועיל ובעשותם מעשיהם רק מצות אנשים מלומדה, ואף
כי גם בתוכם נמצאו אדירי־השיר, משוררים באמת, אשר בנות־הזמרה חוננום מבטן
ומלדה וקול משוררי ציון העתיקים ישמע גם מעל מיתרי כנורם, וכמשוררנו הגדול
הלוי, אשר אין ערוך לשיריו בעזם וביפים ותפארתם; אך עם גבור אחד, עושה
פלא כזה, הן רבו מארבה ומילק גם הקטנים רפי־כח, אשר רוחם רוח זוחלי עפר
ונפשם נפש רמש וגם הם ישירו לנו ויזמרו. מי מנה עפר יעקב ומי ידע מספר גם
להפייטנים נלעגי לשון, אשר כסו עלינו בענני־חשך שיריהם ואשר הפכו שפתנו
למדבר ציה וערבה, אשר כל הישרה עקשו וכל נלוז היה להם לחמדה ולתאות
נפש?47 – ולא רק הם לבדם, כי אם גם שאר כל החיל,
כל חרשי־החרוזים האלה, חרשי משחית, אשר יחד שות שתו על שפתנו לבלעה,
להשחיתה ולעות פניה ולהסיר ממנה כל טוב־טעם, כי על מי לא עברה רעתם, או על
מה לא עוררו רוחם בחרוזיהם? הן שרו לנו שיריהם גם על כללי הדקדוק, על
דיני־ממונות ושבועות על שחיטה ובדיקה, על תקופות ומזלות, על כל
אשר יעלה המזלג, ואין ספורות לחרוזיהם המלאים תפל כזה ורוח. ולא רק אנשים
שפלי־ערך, אשר בחשך באו ובחשך הלכו, לא רק הם לבדם חזו לנו משאות שוא
ומדוחים כאלה, כי אם גם אנשים אשר רוח להם, אשר בשאר מעשיהם היו לנו לנס
להתנוסס בם, גם הם נואלו בשוא כזה וגם הם הגדילו לנו השערוריה הזאת. הן כה
יושר בספרות יהודה:






גְּדוֹלִים לְהִנָּזֵר,

סֶגוֹל, תְּלִיתָא וּפָזֵר,



וּמוּנַח בָּם עוֹזֵר48…





הוּסַד לְשׁוֹן קֹדֶשׁ בְּאוֹתִיוֹת

אֲשֶׁר עוֹלִים לְסַךְ עֶשְׁרִים וְעוֹד לִשְׁנָיִם,

לָהֶם חֲמִשָׁה אַךְ כְּפוּלִים נִקְרָאוּ,



סִימָן מִנְצֹפָךְ בְּיַרְכְתָיִם49…





לִפְנֵי פְנֵי וֵשֶׁט קָנָה,

כְּטַבְּעוֹת מִשְׁנֶה וּבִשְׁנֵי גַרְגִּרִים,

הֲכִי וֵשֶׁט צָעִיר וְעַד קִצּוֹ יַשְׂעִיר,

וְנָשָׂא הַשָּׂעִיר פְּרָצִים כַּשְּׂעִירִים,

וְהַקּוֹרֵא תּוּרְבָץ,

לְמַעֲלָה לוֹ נִקְבָּץ,



לְחָיַיִם יִרְבָּץ50…





לְשֶׁל תַּמוּז שְׁנַיִם שָׂא,

וּלְשֶׁל תִּשְׁרִי תֵן שְׁלשָׁה,

לִקְבִיעַת הַשָּׁנָה הַבֵּט,



כִּי תְּבַקֵּשׁ אֶת – שֶׁל טֵבֵת51…




ומי ימנה ומי יספור כלם ומי יביא במשפט כל מעשיהם, כל אשר
עוללו לנו בחרוזיהם ללא יועיל, הן מלאה מהם ספרותנו כלה עד אפס מקום
עוד52. אף לא רק זאת לבד, כח אם גם ספרי קדשנו
לא נקו מהם וגם עליהם העבירו רוחם, רוח־בער כזה, ועל אלה לא נוכל סלוח להם,
כי גם על מחמד עינינו הזה, משאת נפשנו וחיי רוחנו, גם על דברי נביאינו
חוזינו ואדירי שרינו, גם עליהם נהפכו בפיהם בלהות, גם הפלטה הנשארה הזאת,
אשר רק היא לבדה עוד תתנוסס לתפארת על שמי ספרותנו ואשר רק בה לבד עוד אצור
לנו רגש לב וטוב־טעם מימינו מקדם, בטרם עוד חרב כל לח בקרבנו ותחת משוש דרך
הזמרה ושפתה, ששפת אלים ממעל, היתה הדעת לבדה לנחלה לנו ברוח קרתה
ובחשבונותיה הרבים, בחקים ומשפטים ועוד, או גם במשובת הדמיון עד קצה דרכו,
באגדות זרות ומהבילות ושאר דברי תפל ורוח כאלה, כל גורלנו ונחלתנו מימי
ענינו הרבים, – גם הפלטה הנשארה הזאת היתה למשיסה בידי כל אלה וגם עליה
נסכו רוח עועים כזה, לחלל גם יפיה ולהקדיר גם יפעתה!… אך לא נוכל כחד, כי
גם בקרב אלה נמצאו כה וכה מתי מספר, משוררים באמת אשר שאר־רוח גם להם ואשר
שיריהם מלאו גם עז והדר, וכהשירים האחדים האלה אשר נביא פה:






תִּדְבַּק לְשׁוֹנִי פֶּתַע,

תִּדְבַּק לְחִכִּי, אִם בְּאַרְצוֹת נֶכֶר,

לֹא אֶזְכְּרֵכִי זֶכֶר,

אוֹ אִם בְּשִׂמְחָתִי לְבָבִי יֵתַע

מִמָּךְ, ואם לֹא אֲעַלֶה תִפְאֶרֶת

הָעִיר אֲשֶׁר סוֹעָרֶת,

כַּיָּם בְּתוֹךְ גֵּאִים כְּסִיר נָפוּחַ,

עַל רֹאשׁ מְשׁוֹשׁ לִבִּי בְּעוֹד בִּי רוּחַ…





קוּמָה אָדוֹן, אֵל נְשָׂא יָדֶיךָ,

אַל תִּשְׁכַּח אִישׁ עָנִי עָפָר וָאֵפֶר,

נִכְאֶה תִכְתּוֹב בַּסֵּפֶר.

קוּמָה, עַל נִקְשֵׁה יוֹם הָאִיר פָּנֶיךָ,

קוּמָה אַל נָא תִטּוֹשׁ דַכָּא לַטָּבַח,

וְלָךְ לְבַב נִדְכֶּה נִבְחַר מִזָּבַח…

אִם בֵּין תְּלָאוֹתַי אֲנִי שָׁכַבְתִּי,

וּבְלֵב מְצוּקוֹת רוֹדְפִים אִישָׁנָה,

שָׁלֵם הֱקִיצוֹתִי עֲלֵי כֻלָּנָה,

כִּי מֵה' סוֹמְכִי נִשְׂגָּבְתִּי…





מֵרִבְבוֹת עָם אֲשֶׁד נִחָתוּ,

אֶשְׁחַק וְלֹא אִירָא וְלֹא אָגוּרָה,

וּבְתוֹךְ מְרֵעִים שַׁאֲנָן אָגוּרָה,



גַּם כִּי סְבָבוּנִי וְעָלַי שָׁתוּ53…




אך משורר כזה כצפור בודד הוא עלי גג, ומכל עברים הן נשמע
רק קול משוררי־עמל, שירים כקול הסירים תחת הסיר, מלין וחרוזים וכל רוח אין
בם. ולא רק משוררי ימים עברו, ימי ענינו ומרודנו הרבים בהסתר אז כל אור
מעינינו וכל נגהות ממנו חדלו, לא רק הם לבדם עוללו לנו עלילות כאלה, כי אם
גם משוררינו היום, אשר כעשב יציצו יום יום מעפר הארץ, גם הם הן יוכלו
להתהלל במעשיהם, כי הגדילו לעשות, וכי גם בשיריהם, חסרי רגש וסרי טעם,
יועילו אך להרע ולא להיטיב ולהפוך גם בידם הוד השירה למשחית. ומי יפקוד
עליהם ומי יוכל עצור בעדם? כי הישמעו בקול איש? היתה אזן קשבת לדבריו?
ומשוררים הם, ומי יוכל לאמר להם מה תעשו?

‎ 

"Der Dichter, hörte Gauch,

Und Spitzte seine Ohren,

Der Dichter wird geboren –

Das, sprach er, ward ich auch"…







א. שולמאן.






כי האלפא־ביתא היוני מקורו הוא בכתב בני־שם, ע“ז
יורו שמות האותיות ותמונתן מראש גם הכתב הקדם מימין לשמאל, אף כי
חוקרים אחרים לא כן יחשבו (Faulmann Jllustr. Geschichte d.
Schrift p.7), כי ידעו היונים את מלאכת הכתב עוד לפני  קדמות וכי כבר נמצא אצל הפלסגים מזמן קדום, ע”ז יעיד גם
Dioder Saalschütz, Archäologie צד 7).  ↩



העד היותר נאמן הוא, כי אין בשמות האותיות גם דבר
אשר יורה גם על ההתעסקות העקרית של העם הזה, שמות כאניה, תרן, משוט
וכו‘ (Saalschütz בספרו הנ"ל). גם
Hartmann, המתאמץ להוכיח אחרת, וכי ההשכלה הצורית אמנם
היתה במדרגה יותר גבוהה, ובעדות הומירוס ע“ז ועוד, יודה בכ”ז, כי
השכלתם הזאת נחלו להם מאת הבבלים יחד עם הכתב (Hartmann,
Histor. Forschungen etc. מצד 592 והלאה). כי לא היה
גם מסחרו של העם הזה הסבה להמצאת הכתב, כהוכחת אלה המחזיקים בהדעה
הזאת, הן ישפוק לדעת, כי בימים הקדמונים עוד לא ידעו דבר משטר כתוב,
והכל נעשה רק לעיני העדים לבד, וכאשר נראה כן גם בתורתנו במכירת
שדה־המכפלה (Saalschütz בספרו הנ"ל צד 19 עם
המראי מקומות לזה), אף גם הצורים בעצמם כנודע, לא יחשו ההמצאה הזאת
להם, כי אם להמצרי תאות (Taut), ועדות פיהם הלא
עדות נאמנה היא. איזה דברים ע"ז עי’ גם במחברתו של יש“ר בשם ”תורה מן
השמים“ בראשיתה. איך הפליאו גם חכמינו ז”ל את ההמצאה הזאת, נוכל לראות
מזה, כי חשבוה גם אותה לאחד הדברים שנבראו בע"ש בין השמשות.  ↩



מאז ומעולם – יאמר פליניוס – היה כתב האותיות  לנחלה להאשורים (Hartmann בספרו הנ“ל צד 1 (6).  גם Diodor ייחש להם ההמצאה הזאת, כן גם  Clemens מאלכסנדריה (Nork, Symbol Real
Wörterbuch בערך Schriftzeichen). אף לפי דעת אלה, כי האותיות מראש היו רק אותות השמים לבד,
ובציורי המזלות וכו', הן יתכן הדבר יותר לעם אשר התעסק בזה כהבבלים,
אשר עוד כאלפים שנה לפני אלכסנדר הגדול כבר ידעו לחשוב חשבונות כאלה,
מאשר לעם עוסק רק במסחר וקנין לבד (הנ"ל). השערת אחדים מהחוקרים, כי
ראשיתו של הכתב היה המספר, והוא בהחל האדם בראשונה לסמן לו הדברים
לפי מספרם חרותים על עץ וכדומה, וכמעשה המצרים הקדמונים, הגרמנים, גם
בקרב שבטי אמריקה ועוד, שמזה נשאר גם השמוש באותיות גם למספרים, לא
תתכן בנודע, גם בשפתנו העתיקה, למרות ההוכחה ע”ז מהמלה סופר, שאחת
היא לכותב ומונה (Faulmann p. 20 בספרו הנ"ל).
כי אין ספק, כי הספירה באותיות גם אצלנו אך המצאה מאוחרת היא, וכי לא
נודעה עדנה בכל ימי תקופת ספרי הקדש. אף כי בזה יתאמצו אחדים למצוא גם
פשר לההפרזות הנודעות שבהמספרים בסה“ק, גם לההתנגדות שבין המספרים האלה
בהספרים השונים (כבהספרים הקדומים ובין הספרים המאוחרים בדברי הימים),
בחרצם משפטם, כי בהעתקת המספרים האלה, שהיו מראש באותיות לבד, למספרים
במלות, נפלו בם שגיאות רבות מפני האותיות הדומות בתמונתן והקרובות
להתחלף. כי מלבד אשר תתכן התחבולה הזאת רק במקומות אחדים לבד
(עי' Winer Bibl. Wörterbuch בערך
Zahlen), הנה רחוק גם הוא מהאמין, כי לא נשאר ממספרים
כאלה כל זכר בסה”ק אלו היה כן באמת. כי לא יועילו לנו כביר גם דברי
אלה, המתאמצים ליחס את המצאת הכתב גם לעמנו, וכדעת אחדים מאבות הכנסיה
שלהם (גם מהחוקרים החדשים כהיטציג ואלסהויזען, עי‘ בהס’ שבט יהודה
ליעללינעק פרק ז') זאת הלא יבין כל מבין. אף כי קרובה היא להדעת השערת
עוואלד ע“ז והיא, כי ע”י התערבות שבטי בני שם עם המצרים, יכלה ההמצאה
הזאת למצוא ידים לה, כי בעוד אשר נפלא מהמצרים בעצמם לעשות זאת, אם
מפני ההרגל או גם מטבעם, להחזיק בנושנות, יכלו הזרים היושבים בתוכם
להצליח במעשיהם יותר מהם, בנסותם לתאר הדברים בכתב החרטומים
(היראָגליפֿענשריפֿט) גם בשפתם ולשונם ולבוא עי“ז להמצאת הכתב באותיות,
וכאשר אמנם נהפך כן גם כתב הסינים, אשר היה גם הוא מראש רק כתב
הציור, לכתב האותיות ע”י העמים, אשר שפה אחרת להם (Ewald,
Geschichte Moses p. 8–9). אך כל זה הן עוד לא יתן לנו
עוז לחשוב באמת, כי שבטי בני שם האלה הם ביחוד עם ישראל, אשר בכל אופן
לא הספיקה עתו, תחת סבלות מצרים, לחשוב מחשבות גדולות ועמוקות
כאלה.  ↩



כן לעמים אחדים תחסרנה אותיות החך ולאחרים זולתם אות
הדלי“ת, לאלה אות הנו”ן ולאלה אות הסמ“ך, להערבית אין אות הפ”א
ובהסנסקריט תחסר אות ש, והסינים לא יוכלו לבטא בשפתם את האות רי"ש וכו'
(N. Müller Vorlesungen II פרק ב'), (גם בשפתנו
העתיקה הן נראה כזאת, כי לא יכלו בני אפרים לבטא בשפתם אות שי"ן
הימנית). אף לעמים אחרים משבטי הפראים, מספר האותיות שלהם עולה רק עד
שמונה (הנ"ל).  ↩



כן ליושבי אקלים קר אותיות מיוחדות, גם אותיות
מיוחדות להיושבים באקלים חם. אף לאחדים משבטי הפראים אין אותיות
השפתים, והוא על לכתם תמיד בפה פעור (הנ"ל).  ↩



בריאות חדשות כאלה בהאותיות הן נוכל לראות גם בהשפות  החדשות, ובאות W (המכופלה מאות V ברומית) בגרמנית ובאנגלית, שבהאחרונה כנודע, נהפכת
לתנועה לבד.  ↩



כמו בזר ופזר, מזער ומצער, שחוק וצחוק, עלז
ועלץ. (לפ"ד ר' יונה בספרו הרקמה גם אלה הן רק מלות שונות
מיוחדות לעצמן). חלופים כאלה, כאשר ראינו, מיוסדים הם בהטבע, ועל כן
יתכן דרכם. אך להעביר החץ ממנו והלאה ולבקש עוד חלופים כאלה לאין מספר,
עד כי אין אות עוד אשר לא תתחלף בזולתה (כאשר עשה Herzfeld
בספרו Einblicke in d. Sprache d. Semtischen
Urzeit), אך הוא עמל שוא, וכל ההוכחות ע"ז נוסדו רק על  פלפולים זרים והשערות רחוקות.  ↩



כמו חוֹחים גם חוָחים, דוּדים ודוָדים וכו'.  ↩



ביחוד בהיות תחת המלה לו גם מלת אליו, שבה  לא יכול היות כל טעות במובנה, (Hanno, Hebr. Sprache etc. p.
34).  ↩



כן בהשפה ההינדוסתנית, האוצרת בתוכה מלות
פרסיות רבות, ערביות ותורקיות, עולה מספר האותיות עד מ“ח, להתורקית
עם מלותיה הפרסיות והערביות ל”ב אותיות, להפרסית עם מלותיה הערביות
ל“א אותיות, אשר רק כ”ב מהן מקוריות הן, והשאר לקוחות הן מהערבית
(M. Müller בספרו הנ"ל צד 157), גם הכנסת  אות y בהאלפא ביתא הרומי לצורך המלות היוניות,  כן גם אותיות c. x. y. בגרמנית לצורך המלות
הלקוחות מרומית ויונית וכו'. כי חסרון אותיות מיוחדות כאלה להמלות
הזרות בשפתנו, הביא גם לידי ערבוביא ביושר כתיבתן, ע“ז הן יעידו מקומות
שונים בסה”ק, וכמו בהמלות פרשגן גם פתשגן, מף וגף, דמשק ודרמשק,
בלשאצר, בלאשצר.  ↩



כהברת אות הזיי"ן שהיתה דומה להברת דז‘ וכו’ (עי‘
ע"ז בהס’ משפטי הלשון העברית להר"א גארדאן בהפתיחה לשער האותיות), גם
מאמרם שקורין לאלפין עיינין וכו‘, ועוד יותרהר בהברת האותית של אחינו
האלכסנדרונים (כקריאת אות העי“ן כמו ג‘ ועוד, ועי’ ע”ז בהאינציקלופדיה
של האמבורגער חלק ב' בערך Griechenthum), גם  הברת אות הג’ והד' הרפויות, שכבר נשכחה מאתנו, ועוד כאלה.  ↩



כחסרו אות התי“ו והקוף במזמור כ”ה, ובאיכה ב‘,
ג’, וד‘ באה אות הפ“א לפני העי”ן, כן גם הוספת אות הפ“א במזמור כ”ה
ול“ד. כי נגד כל השנוים האלה הן לנו עד נאמן מאד, הוא המזמור בתמניא
אפי, אשר בו יבוא האלפא ביתא פעמים שונות זה אחר זה בלי כל שנוי מה
בהסדר. לפי השערת הריב”ל (בספרו בית יהודה ח"א צד 107) אות הפ“א בסוף
המזמורים כ”ה ול“ד היא במקום אות הוי”ו החסרה בם, והוא מעין האות
איפסילאן ביונית. על חסרון אות הקוף במזמור כ"ה, עי’ דברי הבאור
שמה.  ↩



גם בשאר הלשונות כנודע, אין סדרים בהאותיות, וכבר
עמלו רבים גם בהן למצוא פשר לזה בהשערות שונות, ורק אחת מהן נביא פה,
כי לא יחסר בה טעם חידוד, והיא, השערת הסופר הצרפתי L‘abbe
Moussaud בספרו L’Alphabe t Raisonnée לפיהו היה מראש הכתב גם בהשפות האירופיות מלמעלה למטה כבכתב
הסינים, והאותיות היו מסודרות וערוכות יחד בשיטה נכונה, בראשונה
האותיות המשמשות לתנועות A. E. וכו‘, אחר
אותיות השפתים וכן כלן. וכאשר שונה אח"כ הכתב משמאל לימין, התערבו
האותיות יחד וסדורן נתקלקל. כל שאר דבריו בספרו, בהתאמצו להראות השווי
שבין תמונת האותיות ותמונת כלי המבטא (דבר אשר החרה החזיק בו גם
ההולנדי Bilderdyk בספרו – בההעתקה האשכנזית –  בשם Uber die Buchstabenschrift) הם אך השערות
רחוקות, רק שעשועי הדמיון לבד והנפש לא תמלא מהם. על שאר ההשערות על
סדור האלפא ביתא, עי’ עוד בספרו הנ“ל של Faulmann במקום ידובר ע”ז.  ↩



כאשר יעיר ע"ז גם Tyler בספרו על התפתחות השכלת האדם (בההעתקה האשנזית צד 129), כי
אין להסמך על השמות האלה וכי אך מאוחרים הם בזמן.  ↩



הן די לראות רק הדעות השונות של חוקרי הלשון ע“ז,
למען דעת מבוכתם גם פֿוילמאן בספרו הנ”ל נוטה הוא בבאוריו עליהם מדרך
שאר המבארים כן גם נאָרק בבארו השמות האלה אף הוא לפי דרכו, ועי‘
גם בדברי בעל הס’ אור זרוע בפתיחתי, ואף כי אין לדבריו בכלל כמובן, רק
ערך דרוש לבד, אך גם הם הן לעד לנו, כי כמה פנים להבאורים האלה וכי אין
מעצור בעד ההשערות עליהם.  ↩



אמנם לא נעלם מעינינו הדבר, כי יש בין חכמי התלמוד
דעות שונות ע“ז וכי לא כלם יסכימו לזאת, כי שנה הכתב ע”י עזרא, וכאשר
כבר הביא כל דבריהם הרב בעל מה“ע בספרו, יחד עם דעות חכמינו המאוחרים
עם פלגות דעותיהם אף הם (אמרי בינה פ' נ"ח), אף הוא בעצמו יבוא שמה
לידי החלטה ”שהלוחות והתורה לא בכתב אחר כ“א בכתב אשורי נתנו”, בהתמכו
בהמאמר הנודע, מנצפ“ך הלכה למשה מסיני וכו' ” אך כל מבין דבר לאשורו
הלא מודה, כי הוכחה הזאת רחוקה היא ורפויה, וכאשר יורה ע“ז כל השקלא
וטריא עם ההחלטה, כי ”שכחום וחזרו ויסדום“, דברים שהם רק מעין פלפול
לבד, אף הוא בעצמו הן לא כן ידבר במקום אחר בספרו (שמה פ‘ ט’), בהביאו
גם עדות פי סופרי העמים ע”ז: “והנה שמחתי, כי דבר חלוף הכתב הזה, שאמרו
רבותינו, מצאתיו ג”כ לשני גדולים מחכמי הנוצרים, האחד איבסיביא הקסרי
בלוחות דברי הימים שללו שכתב וז“ל: מפורסם הוא, שעזרא אזן ותקן את כתבי
הקדש, ולעמד בפרץ שהיהודים לא יתערבו בשמרונים, החליף את האותיות לבני
עמו” וכו' עיי"ש. –  ↩



כנודע תחסרנה אותיות הקצוות בהכתב השמרוני, כאשר
יתאונן ע“ז השומרוני אַבולפֿתח ”וקמו עזרה וזרובבל ושנו את הכתב העברי
ועשו להם כ“ז אותיות”, והוא עם הוספת האותיות מנצפך) וכתבו התורה בכתב
אשר חדשו מלבם (כרמי שומרן להרפ"ק צד 34, ועי' גם במחברתו של
Herzfeld, drei Abhandl. zur Synagogeschichte p. 15)
כי שנוי האותיות האלה לא היה רק מפני יפוי הכתב וכדומה, ע“ז כבר העיר
לאֶוו בצדק (Löw, Graph. Requisiten p. 65), אך ההשערה שמחזיק גם הוא בה, כי כל זה נעשה רק מפני מניעת
שגיאות בקריאה, שיכלו להביא גם לידי חרוף וגדוף (כמו ברא אלהים את,
שבלי שנוי אות המ"ם בסוף היו יכולים לקרוא אלהי מת וכו'), אך השערה
רחוקה היא. כי האם לא יכלו היות שגיאות כאלה גם בשאר האותיות, ובכ”ז לא
נשתנו. מלבד גם היסוד אר עליו נוסדה ההשערה הזאת, והוא, כי נכתבו המלות
גם בהתורה מראש בלי הפסק ביניהן, אך יסוד רעוע הוא, כי עוד לא
הוברר כן הדבר באמת ועודו מוטל בספק גדול (עי' Erschet Gruber
בערך Hebr. Schrift). דברים
אחדים על שנוי האותיות האלה עי‘ גם בס’ בית יהודה הנ“ל צד 106, במקום
ידובר שמה גם על שנוי הברת איזו אותיות. גם בתמונת האותיות המקובלות
כעת הן רבו הסכסוכים וגם בהן נפלגו בעלי הרמזים בדעותיהם, וכאשר כבר
עורר הריבע”ץ את שבט לשונו הקשה בדברים כאלה: אין לסמוך על רמזי
המקובלים המחודשים… להוציא ישן מפני חדש שלא שערו אבותינו ז“ל
וכו' ואין לבדות דבר מלבנו בעבור הרמזים העולים על הדעת, כאשר כה אראך
עוד ארבע תמונות באות האלף ע”ד בעלי הרמז שמצאו בה ארבע בחינות איברים
פנימים רושמים וכו‘ האם נעשה ככל העולה על רוחנו ורמז ואין מספר לו
וכו’ ס‘ מור וקציעה חלק א’ טור או“ח ד' כ”ט ע“א, אלטונא תקס”א).  ↩



בכתב המואבי, כתב הצורי, כתב התדמורי (פאלמירענישע
שריפט), כתב השמרוני וכתב הארמי. (כי הכתב הצורי אין מקורו בכתב המצרי,
כהשערת אחדים מהחוקרים, עי‘ בס’ הנ"ל של Faulmann בסופו בהערה א‘. על יחושו של הכתב הארמי להכתב המרבע,
עי’ Winer בספרו דקדוק לשון ארמית צד 9). כי
אין חפצנו בכל אלה לקבוע הלכה בדבר שנתחבטו בו גדולי החוקרים ופלגות
דעותיהם ע"ז, זאת הלא יבין הקורא מעצמו, אך לפי השערתנו, להשפות בנות
אם אחת היה גם כתב מקורי אחד מראש.  ↩



אין חפצנו בכל אלה לפקוד עון על השיטה הזאת או
לעורר שחוק עליה, כי ככל שעשועי הדמיון כן הלא גם היא, וכל עוד לא
תעבור הגבול הזה אין כל רע. אך הצדקה לנו לדרוש מאלה, אשר מלאכתם אמנם
רחוקה היא מדמיונות וחזיונות, כי לא ילכו גם הם אחרי ההבל ויהבלו,
וכאשר עשה כן הארקולטי, בקבעו כל זאת במסמרות נטועים גם בספרו על
הדקדוק (ערוגת הבשם בדבריו על תמונת האותיות). כי על מי לשפוט יותר
רק על מה שעיניו רואות, אם לא על העוסקים במלאכה כזאת? –  ↩



כי גם אחרי הכתב השמרוני לחרם, עוד השתמשו בו רבים
לצרכי חול, ע"ז הן תעידינה הכתובות השונות על המטבעות שמימי הבית השני
ועוד. גם בהתלמוד כנודע יש מהפכים בזכותו, וכהמאמר הנודע: בתחלה נתנה
תורה וכו‘ (Löw בספרו הנ"ל גם האמבורגער  בהאינציקלופדיה שלו I בערך Schrift). דברים ברורים על הענין הזה נמצאו גם בהתלמוד ירושלמי
(מגילה א'): אשור יש לו כתב ואין לו לשון, עברי יש לו לשון ואין לו כתב
וכו’.  ↩



רק להמושג של כרות וגזור לבד ל“ד מלות, לחוזק
וגבורה ל”ו, ולמושג האדנות והשררה גם נ“ו מלות! (חפי סדורן בהס' אהל
מועד להר"ש מאורבינא). ואף כי נוכל להוציא אחדות מהן מהכלל, או אולי
גם יותר מזה, בכ”ז עוד ישאר מהן רב.  ↩



כעד לשלל ועד ליעוד הזמן, כן לבסיס וכן לדמיון
דבר לדבר, חבל למכאיב וחבל – מיתר, בגד ללבוש ובגד במובן מעילה, נחל
למים ונחל לבקעה, ערום בלי לבוש וערום לערמימות, נחם לנחמה ונחם לחרטה,
גאל לגאולה וגאל תיעוב, מזור לרפואה ומזור למחלה וכו'.  ↩



כהפעל שרש שהוא לצמיחת השרש גם לעקירתו, כן גם
אהל להעמדת האהל גם לעקירתו, תאב לתאוה ותאב תיעוב (עמוס ו'), קדש
במובנו הרגיל גם בהפכו, ברך לברכה וברך לקללה, חטא במובנו הפשוט וחטא
להסרת החטא, כן גם דשן לההפיכה לדשן גם להסרתו, חסד לטוב וחסד לגנאי,
סקל על הסרת האבנים, הפך סקל על השלכת אבנים וכו' ואף כי באחדים מהם יש
הבדל בהוראתם רק בשנוי בנינם “בפעלים ידועים ישמש בנין פעל להורות על
הפך הפעולה הראשית הנכללת בבנין הקל” (שיחה בעולם הנשמות להר"ש
לעוויזאָהן, דפוס ווילנא צד 23), אך כל זה היא בל"ס רק פרי התקופה
המאוחרה לבד. (לפי הפרחון בהערוך שלו, גם להפעלים שקט ורן הוראות
מתנגדות כאלה, כמו ארץ יראה שקטה, בהשקט ארץ מדרום, שענינם רעד, וגם
קומי רני בלילה, בשמעי את רנתם וכו' שענינם קינה והי).  ↩



כמו כשב וכבש, שלמה ושמלה, עולה ועלוה, זעוה וזועה,  אנקה ונאקה, חדל וחלד לשון עלגים ונלעגי לשון וכו'.  ↩



כאשר הוכיח כל זאת אבעל בדבריו על שפת מצרים  הקדמונית (C. Abel, Sprachwissenschaftliche Abhandlungen במאמר מיוחד לזה). כי אם יתאמצו החוקרים במחקריהם לגלות
בהמלות הנרדפות האלה מושגים דקים מן הדקים, הנה אין ספק, כי ההמון הרב,
אשר הוא יוצר את המלות האלה ומחוללן, לא ידע מכל אלה דבר אף לא חצי
דבר. אבל הן רק מלות שונות בפי אנשים שונים ומזמנים שונים, אשר נשארו
כה וכה בהשפה גם אחרי הגיעה כבר לשלמותה ואחרי הרחיקה מאליה רבות מהן.
אף כן הוא גם שאר המלות, כמו אלה שלמושגים שונים וכו‘, כי גם הן נשארו
בהשפה מתקופתה הקדמונית אחרי הרחיקה כבר גם מהן כביר, כי גם ההתאחדות
למושג אחד שתי מלות המתנגדות זו לזו, הוא דבר שאיננו רק באפשריות, כ“א
גם מחויב מהטבע. (השערה קרובה לזה נמצאה גם במאמרו של הרב“ז וויללער
במה”ע שם ויפת, חוברת ג' צד 14, וז“ל שמה: ”אלה השמות ופעלים
נרדפים בקצתם רוב המלות יורו על רעיון אחד במדרגה אחת, כמו הפעל “הלל”
היה משמש במשך איזה זמן תחת “לאבען” בגרמנית ועת אחרת היה משמש לזה
הפעל “שבח”, ועת אחרת – “פאר”… כי אחרי שסדרי התנ“ך נכתבו בזמנים
שונים ומקומות שונים, אין להתפלא אפוא אם ימצאון בם שמות ופעלים נרדפים
הרבה, אשר אין הבדל כלל ביניהם ורק יען שנכתבו בזמנים ומקומות שונים”).
גם זאת יוכיח הנ”ל בצדק, כי אם אנחנו נוציא כעת מפינו המלות חזק או
מתוק, אז אין כל צורך לנו גם בהמושג המתנגד להן, בהרפה או המר, כי כבר
נכון הוא המושג גם מבלעדיו. אבל לא כן היה גם עם האדם בראשית התפתחות
השכלתו, כי הוא לא יכול עדנה לתאר לו את המושג האחד בלי צירוף המושג
המתנגד לו, ועל כן התאחדו יחד גם בשפתו. רק למען באר חפצו, לדעת איזו
משתי המלות מתכון, הוסיף לו בהכתב איזו אות לזה, ובהדבור את תנועת
אבריו, וכאשר נראה זאת גם היום בקרב העמים הפראים, גם בקרב רבים מהעמים
הנאורים (עי‘ ע"ז ביחוד בס’ הנ"ל של Tyler בהפרקים בשם Geberdensprache גם Geberdensprache und wortsprache). בשפתנו העתיקה אמנם אין מקום לזה כנודע, כי אין גם בתוכה
שתי מלות מתנגדות המיוחדות למושג אחד, דבר אשר אולי יוכל להיות לאות,
כי מהתקופה היותר קדמונית שלה אין שריד עוד לנו, אם נחשוב לזה את המלות
המעטות כמו אי־פה שהיא איה ופה כאחד, אני־הוא וכו’.  ↩



על השם ישעי‘ עי’ Olshausen בדבריו על שמות העצ"פ. השמות יקמיה ויכניה נמצאו כתקונם,
בההפעיל, יהויכיו ויהויקים. בשמות נתנאל, עשהאל, ידעיה וכו', עוד נראה
התמונה העתיקה בהפעל, שהיתה שוה עם תמונתו בארמית. אם גם התמונה הזאת
מאוחרה היא, וכי מראש היו כל המלות עם תנועה בסופן ותחת קטל למשל היה
מראש הפעל קַטַלַה, וכאשר הוא כן גם בערבית (Steinthal,
Charakteristik d. Haupt Typen des Sprachbaues p. 258) זאת לא נתאמץ לבקש לדעת פה. אך די לנו לראות, כי בתקופה
ידועה השתמשו בהפעל בדרך כזה כתמונתו בהארמית.  ↩



בהשמות בצלאל ובנימין, עוד נראה התמונה העתיקה של
המלות צל ובן, שנמצאו עוד גם במקומות אחרים, גם זולתי שמהעצ“פ, וכמו
צלמות, בן־הכות (Olshausen). כן גם בהשמות
עמיהוד וכו‘ שגם בם המלות הוד, נועם וכו’ הן בתמונתן העתיקה. (בהשם
אלנעם תבוא גם מלת אֶל ת‘ אֵל, כן גם אֶב, אֶש ת’ אָב איש בשמות אביתר
ואשבעל, השמות עדריאל חלקיה יתרעם יורו על תמונה קדומה עַדְרְ, חִלְק
ויִתְר בב' אותיות בלי תנועות בסוף, חזון יקר מאד בשפתנו כעת (כמו קשט,
נרד, שהראשונה אמנם נתקנה לקשֶט, והשנית בל"ס נכריה היא). בהשם איתיאל
(שהוא כמו עמנואל), עוד אות התי”ו בהמלה אתי רפויה היא. בהשם
אביגיל (שהוא כמו אבי־גיל) עוד נראה אות היו“ד במלת גיל מרגשת במבטא
(גם מהמלה עיר עוד נשאר זכר כזה בהרבוי עירים, שופטים י‘ ד’).
השמות אבי אחי הם בנפרד כבהנסמך כעת. (מלת אב היא גם מבלעדי זאת זרה
בתמונתה, כי מלבד התמונה העתיקה הנ“ל אֶב תבוא גם בהנסמך בתמונת הנפרד,
וכבהשעצ”פ אבשלום, גם אב המון גוים, ת' אבי). גם בהשם חסדיה נראה מלת
חסד בתמונה אחרת מאשר היא כעת בסה”ק, ירבשת כנודע, הוא כמו ירבעל (כן
גם השם איש בשת ת' אֶשבעל), וגם בו המלה בֶשת היא כתמונתה העתיקה. על
המלות העתיקות שבהשמות קין, נח וכו‘ גם שמות האבות והשבטים ועוד, כבר
דברנו במקום אחר (במאמרנו דברים אחרים בהמאסף תלפיות). השמות
האלה יוכלו להיות גם למקור נאמן למלות רבות עתיקות, אשר כבר אבד זכרן
מאתנו, וכהשמות מתושאל, מתושלח (הרבוי מתים עוד יבוא בשפה המליצית),
יקותיאל, גמואל, יעואל, חבצניה וכו’. גם הכנוי אביו, אחיו בהוספת היוד
יורה על התמונה הקדומה הזאת אבי, אחי גם בהנפרד.  ↩



איזה דברים על חזרות בהשמות האלה וסבתן, עי‘  גם Hanernik Handbuch d. hist. krit. Einleitung in d. Alte
Testament, חלק א’ צד 151, במקום יתאמץ להוכיח אפסות
דברי כל אלה, החושבים את ספורי התורה רק למעשה ידי סופר מאוחר, בהתמכם
בזה על הבאור הזר – לפי דעתם – של שמהעצ"ב האלה, – בהורותו גם הוא על
הזמן הקדום של השמות האלה ושפתם העתיקה.  ↩



כמלת Sie לרבים בל"א, אשר  אחת היא לב' המינים.  ↩



כבהשפות הרומניות גם הסלאוויות.  ↩



כבהשפות הסלאוויות: Я, ты, онъ говорилъ  בש"ר.  ↩



מלבד המקומות בהתורה, שנתקנה ע“י המסורה, גם ישעי‘
ל’ ל”ג, תהלים ע“ג ט”ו, מל“א י”ז ט“ו, איוב ל”א י“א גם דהי”א כ“ט ט”ז,
בספרים שונים אשר לא יוכל להחשב רק לשגיאת הסופרים והמעתיקים לבד
(Von Bohlen, die Genesis p. 45). בזה אמנם
יסורו גם המעקשים הרבים בהפעל, שיבוא בזכר לשם נקבה או להפך, כמו
חרדת אדם יתן מוקש, ודעת לנפשך ינעם, לפתח חטאת רובץ, ועלטה היה, פלגש
כלב מעכה ילד, מדוע שובבה העם הזה, וחטאת עמך וכו', כי גם כל אלה הן
נוכל לחשוב רק לשארית התקופה הקדומה, אשר בה לא היה עוד כל הבדל בהמין
גם בהפעל, ואשר עוד השתמשו בו כה וכה באופן כזה גם אחרי היות כבר ההבדל
בהמין לחק קבוע.  ↩



כמלת אַת, המשמשת גם כעת במקומות אחדים גם לזכר
ושלא נתקנה ע“י המסורה, וכמו ואת תדבר אלינו (דברים ה' כ"ד), ואַת שבת
בעדי, ואַת עשית את השמים וכו' (לפי דעת געזעניוס, Hebr.
Grammatik p. 80, גם בהמקומות שבם תבוא המלה הזאת
קמוצה אך בלי ה“א בסופה (כבמזמור ו‘ ד’ ועוד) ושנתקנה ע”י המסורה, היתה
מראש אַת, כי רק הקרי לבדו מנוקד הוא). ההבדלה הראשונה שלה בהמין
היתה כנראה, בהוספת אות היו”ד לנקבה אַתִּי, שעוד נשאר ממנה שריד מעט
בהפעל, (ירמיה ה‘ ג’ ד', יחזקאל ט"ז בכתיב). כי לא הוסרה אח“כ רק מפני
חשש ההתחלפות לבד בהמ”ב כדעת חוקרי הלשון, הן נוכל לראות מהנכח והנסתרת
בהעתיד – תפקוד, כן גם תפקדנה לשני גופים שונים, שלא חששו גם
בהן מפני טעות כזה, מלבד שבמהל“ג בעצמה – אַתּי לא יכל היות כל
משגה בה, ובל”ס סבה אחרת היא אשר הסבה כל זאת. השערת אחדים מחוקרי
הלשון, כי היה מראש גם בהרבוי בנסתר הבדל בהמין, וכי עוד נשאר גם מזה
שריד בהמלות ידעון, צקון ועוד (ע' Olshausen),
אך השערה רחוקה היא, כי אות הנו“ן בלי ספק, נוספה רק ליופי הלשון לבד
וכאות הה”א במקומות שונים, וכאשר אמנם נראה זאת גם בהפעלים לנכח, כמו
תשכבון, תחילין, תתחמקין וכו'.  ↩



כבד הוא למצוא בסימני הגוף אשר להפעלים ביונית
ורומית, את עקבות מלות־הגוף אשר להן כעת – יאמר מאקס מיללער (בספרו
הנ"ל I צד 190). אף כן הוא גם עם השפות החיות,
כי גם בהן אין כל דמיון למלות הגוף הנוכחיות שלהן עם אלה שבסימני
הפעלים (כן בל“א בהפעל Lieben בהנכח  והנסתר: Du liebest, er liebet, שלהברת  est גם et אין כל דמיון עם  מלה”ג Du, er; איך נשתנו המלות האלה ואיך חלו
בהן ידי הזמן, עד כי נהפך מראהו כלו, הן נוכל לראות גם ממלת
העזר esse ברומית, אשר כנודע המלות הנגזרות  ממנו לפי הגופים השונים הן: Sumus, esti, Sunt שלמלת esti אין כל יסוד, כי היתה  צריכה גם היא להיות Sutis כבב' המלות האחרות.
אבל החידה תמצא על נקלה, אם אך נתבונן אל השפות הנגזרות מהרומית כהשפה
הספרדית והפורטוגזית, כי בהן עוד נמצאה באמת המלה הזאת גם בהנכח
בתמונתה הראויה, לאות, כי מראש היתה כן בהשפה הרומית שגורה בפי ההמון
הדובר בה, וממנו עברה גם אל לשונות העמים האלה (הנ"ל צד 61).  ↩



מה שיתאמץ הר“ש לעוויזאָהן (בספרו הנ"ל במאמרו בית
האסף צד 53) לתת טעם לזה, כי ”לרוב הם שמות אשר מטבעם לא ימצאו ע“פ
הרוב כ”א הרבה ביחד, כמו נמלה, דבורה, גחלת, שבלת, לבנה, האנה ודומיהם
וכו' וע“כ הם כשם מקרה לבד – ההתאמצות הזאת אך לשוא היא. כי כמה שמות
הם, אשר לא יכנסו בסוג כזה, ובכ”ז שונים הם למיניהם במספר היחיד מאשר
בהרבים. מלבד טעמים אחרים, אשר לא יתנו מקום להשערה הזאת.  ↩



כאשר נשארו עוד שמות רבים כאלה גם עתה בסה"ק בכ‘
התמונות יחד וכמו ענן ועננה, עץ ועצה, מעון ומעונה, חרס וחרסה, נחל
ונחלה, דג ודגה וכו’.  ↩



לפ“ז אמנם יתכן גם דרך השמות האחדים, אשר סימן
הרבוי שלהם הוא גם נגד הטבע, וכמו אבות, פלגשים ועוד, כי גם שמות רבים
הם אשר היו מראש לנקבה ואשר כעת הם לזכר או להפך, נוכל לראות מהשמות
בית, זית, וכו‘ בסי’ נקבה לזכר או שמות האברים יד, רגל וכו‘ בסי’ זכר
לנקבה וכו'. אם אות התי”ו לסימן נקבה היא קדומה מאות הה“א, כמובן, כבד
הוא לדעת כעת, אך נראה כן הוא, כי סי' האות האחרונה, אות הה”א, לזכר
בהמספרים עד עשרה, שהם כנודע המספרים המקורים ועל כן גם מקדם קדמתם,
יורה ע“ז, כי מראש היתה הוראתם ההפך מאשר היא כעת. ואולי יורה ע”ז גם
התחלפה בהכנוים והנסמך לאות התי“ו, כמו מנחה, מנחתי, מנחתך, מנחת וכו',
כי היתה אות התי”ו עוד מקודם בהמלות האלה, וכאשר אמנם נמצאו עוד שמות
כאלה גם בשתיהן יחד, וכמו עזרה ועזרת, שנה ושנת, נחלה ונחלת וכו‘, אף
כה וכה גם במלה אחת, וכמו עזרתה, ישועתה, אימתה וכו’, שהוא כמעין
התחרות בין שתי התמונות האלה, דבר אשר נראה כה וכה גם בהפעלים, וכמו
הבאת וקראת וכו‘ ת’ הבאה וקראה, גם החבאתה, נפלאתה וכו'.  ↩



על סי‘ המין בכלל בהרבוי עי’ E. Meier, die
Bildung u. Bedeut. des Plural מצד 26 והלאה, במקום
יתאמץ להוכיח, כי לרב הוא רק מין סתמי לבד, ביחוד בהשמות המפשטים. אף
מלות שונות הן, כנודע, שהן גם במספר היחיד בתמונת הרבוי, וכמו חכמות
(חכמות בנחת ביתה), אָחות, חמות, שבשתי האחרונות האלה לא יוכל היות כל
ספק כי הן ליחידה (הר“י שטיינבערג בספרו הנ”ל).  ↩



כן לאחדות ג‘ מינים ולאחדות זולתן רק שנים, ובהשפה  האנגלית מלת the משמשת לג’ המינים כאחד. “השפה
הזאת, הצעירה בשפות שנסתעפו מהגרמנית, תורנו דעת את שפת האדם בקדמותה,
כי גם היא לא תדע כל הבדל בהמין” (L. Rosenthal, Lazarus Geiger
sein Leben etc. p. 28) ועי' בההערה הבאה.  ↩



אם אחדים מחוקרי הלשון יחשבו את העדר סימני המין  בהשפה, כבהאנגלית לגרעון, רק לבת השתבשות הלשון במשך הזמן (O.
Peschel, Yölkerkunde p. 131 ולדעת זו נוטה גם
שטיינטהאל), הנה נוכל להבין הדבר רק באופן כזה, כי ההשתבשות הזאת נהיתה
רק אחרי שכבר הגיעה השפה להשתלמותה, לא כי היה כן גם מראש ומקדם. איך
התנודד עוד סימן המין בשפתנו גם בהתקופה המאוחרה, (מלבד המלות הבאות
בתוכה בב' המינים כאחד וכפי שהבאנו למעלה), נוכל לראות גם משמות אחדים
מבעלי החיים. כן בהשמות אַיל וחמור הבאים בנקבה (כאיל תערוג, אחבשה לי
החמור וארכב עליה (שמואל ב' י"ט) אף כי לשני אלה גם שמות נקבה
מיוחדים: אילה ואתון. בהשפה האנגלית כנודע, נסמן מין הנקבה בבעה"ח רק
בהוספת מלת She היא לבד, וכמו:  (She–lion, She–bear She–Wolf.  ↩



בבש"א das Weib, das Mädchen, מלות לנקבה בהמין הסתמי (גם das Mensch על כנוי גנאי). מלבד המלות כמו das Kind, die Waise
שלשני המינים כאחד שמעין זה גם בשפתנו מלת נער  בקדמותה. במלה האחרונה Waise אמנם נבדלת היא  למינה בפי יושבי מקומות אחדים (עי' Adelung בערך זה). אך אשר יפלא עוד יותר הוא, כי גם המלה das
בעצמה, היתה במקורה מראש מין נקבה (עי' במחברתו  של W. Schulze בשם Wie sich der Mensch
in der Sprache ete erweist p. 22). גם מלות אחדות הן  שבשמוש מיוחד הן בלי סימן הרבוי, וכמו Zwei Mann, drei Maas
שגם הן רק שרידי התקופה הקדומה של השפה (הנ"ל).  ↩



כמו חטאת, שנאת, מלאת, קראת וכו‘ בהמקור מנחי ל“א
על דרך המקור מנחי ל”ה, גם קנה, ראה, עשה וכו’ המקור הנסמך מנחי ל“ה
לפי גל”א, קוה, נקה וכו‘ המקור והצווי כאחד כשלמים, שב תשבו (ירמיה
מ"ב י') בהתערבות ב’ הגזרות נפ“י ונע”ו, כן גם יצר, יצג, יצע, הבאים
פעם בנפ“י ופעם בחפ”נ וכו‘. ועי’ ע“ז בס' חלקת הפעלים והמלות להר”מ
רייכערכאהן בפ' המרכבים במקום ידבר על כל אלה ברחבה.  ↩



על אחדים מהשמות, שהיו מראש גם בהנפרד כאשר הם
כעת בהנסמך, כבר העירונו למעלה בדברינו על שהעצ“פ, גם כן השמות מעון,
דבר, ארון וכו' שהיו מרכש אף הם מְעון, דְבר, אֲרון, וכעדות השעצ”פ
בית–מעון, לא–דבר, גם מלת ארון הנמצאה במקומות אחדים גם בהנפרד (מלכים
ב‘ י"ב י’, דהי“ב כ”ד ח'), ואשר אין ספק, כי כל אלה נשתנו רק מפני
הסמיכות, כי גם שמות רבים הם שבאו מראש בהנפרד כבהנסמך גם בלי סבה
כזאת, לא יוכל היות לסתירה לדברינו, כי די לנו לדעת, כי הרבה מהם נשתנו
רק מפני הסבה הזאת לבד.  ↩



Olshausen בספרו הנ“ל צד  8–9 החושב לתנועות מקוריות רק התנועות a, i, u, וכי כל שאר התנועות נוסדו רק ברוב הימים, דבר שמשך אחריו
בהכרח שנוי עקרי בתמונות המלות. גם מלות רבות בשפה המליצית, העתיקות אף
הן (וכדרכה להשתמש במלות נושנות כאלה גם במלות נכריות רבות, ובהמלות
הארמיות במקומות שונים), מעין שנוי כזה בהשפה נוכל לראות גם בהכנוי
שאליו להנסתר וכמו ”למינהו“ אשר נראנו עוד בראש תורתנו גם במקומות
אחדים אחרים, כמו ופלגשהו (שופטים י“ט כ”ד), שיהו (ש“א י”א ל"ד) גם
”אורהו“ בהשפה המליצית (איוב כ"ה ג'); כי בהשפה המאוחרה, כנודע, נשמטה
אות הה”א. גם מלות המקום על, אל, עד וכדומה, שהיו בראש גם בהמליצה
הפרזית עלי, אלי, עדי, וכעדות הנטיות שלהם עלינו, עליך, עדינו, ושנמצאו
כעת לרוב רק בשפה המליצית. ואולי גם סי‘ הרבוי הזר בהשמות ועוד, כּמו
נסיכמו, עבותימו, אלהימו, אלימו, במו וכו’ היה מראש רק הרבוי הפּשוט
(הנ"ל), כן גם הרבוי האחר שדי, ידי, חלוני, גובי, חורי וכו‘ (לפי דעת
הנ"ל היתה מראש תמונה אחרת גם להנכח ברבים בהפעל, והוא תו ת’ תם, וכמו
צמתוני, העליתונו, שנשאר עוד גם ממנו שריד. ואולי מעין זה גם שאר
התמונות הזרות כמו יכסיומו, תדמיוני וכו' אהמיה, חסיו ועוד, שלאלה
האחרונות גם תמונתן הראויה; אהמה, חסר גם עם אות המ"ם בסוף לרבים –
וגרשתמו, ועוד כאלה רבות.  ↩



לא נשים שקר בנפשנו לחשוב, כי כל דברינו פה הם
למעלה מכל ספק וכל השערותינו כמסמרות נטועים הן, כי בדברים כאלה הן
נוכל להתמך רק בהשערות לבד. אבל נדמה, כי קרובות הן יותר להדעת והאמת
מהשערות כל אלה, המתאמצים למלאות פני כל ספרי קדשנו שגיאות לאין מספר
אין נקי מהם. ביחוד גם בתורתנו, אשר כבבת עינו נצרה עמנו בכל עת (איך
הגדילו התלמודים מוראהם על הסופרים והמעתיקים, שאם יחסרו אות אחת וכו'
הן נודע לכל) ומכל יקר יקרה לו, כי בה לא יכלה בשום אופן עזובה רבה כזו
למצוא מקום לה. ואם נמצאו באמת איזו העתקות, הנוטות מהמקובל אצלנו, אין
ספק, כי ההעתקות האלה נחשבו למשובשות ואין מי אשר נשען עליהן, ועוד
שמורים דברינו ע"ז לעת אחרת.  ↩



לא נלאה את הקורא בתוצאות שונות מכל הדברים אשר
ידברו ע“ז בספרות העמים להימין וגם להשמאיל, כי כל אלה ימצא על נקלה
בכל ספר מלון מדעי. אך כל מבקש דעת דבר לאשורו, הוא הלא יודה, כי אך
שוא יחזו להם כל אלה המחזיקים בהדעה הזאת, – כמציאת המשקל גם החרוז
בסה”ק – ובדמיונם שוא יתאמצו גם להפוך הכתובים ולשנותם כחפצם, אך למען
יתאימו יחד עם חזות רוחם הזאת (עי' Bellermann versuch über die
Metrik etc. בהקדמתו, אף כי בכלל נוטה גם הוא להדעה
הזאת). גם על דברי חכמי עמנו ופלגות דעותיהם ע“ז אף הם (כבעל הכוזרי
המכחיש זאת בהחלט כן גם הרדי“א, בעוד אשר הר”א בן חביב יחזיק בה בכל
עז, גם דברי בעל מאור העינים, הארקולטי ועוד זולתם) לא נעיר פה ולא נבא
במשפט גם דעותיהם, כי גם כל אלה הלא יוכל למצוא במקומם. ורק על אחת לבד
נעיר פה, והיא, על ההוכחה על מציאת החרוז. כי המקומות אשר בם יבוא באמת
בסה”ק, הוא – כאשר יבין כל מבין – רק מסגולת שפתנו לבד באותיותיה השוות
בסוף המלות בהכנוים ועוד, לא גם במחשבה ע“ז מראש. גם בהמקומות המעטים
שיבא בם גם בלי השווי הזה, הוא בלי ספק רק מקרה לבד, ובאשר נמצא כן גם
בדברי הומירוס וביחוד אצל אביד, שלא יעלה על לב איש לחשוב, כי
גם הם נתכוונו לזה מראש (עי‘ Sommer, Bibl. Abhandlungen במאמרו המיוחד לזה, כן גם Bieck, Einleit. In d. Alte
Testament p. 85, אף כי יסכימו גם הם, כי במקומות
אחדים יבא בכונה, מה שהוא אמנם סתירה לשאר דבריהם. ועי’ עוד ע“ז במאמרו
של שי”ר בכ“ה וי”ו גם בדברי הר"ה די־לא־טורי באוצר נחמד א' צד 141). גם
איזה שעשועים בהמלות השוות בחברתן כמו נע ונד, תהו ובהו, הוד והדר, שם
ושארית, פחד ופחת, בוקה ומבוקה ומבולקה, משפט ומשפח וכו', לא יוכלו
היות כמובן לראיה אף הם למציאת החרוז בסה”ק, ועי' גם דברי דוקעס ע"ז
בעלה המזרח לשנת 1843 מצד 338 והלאה.  ↩



כל תלונות גדולינו עליהם וכל דברי תוכחתם לא הועילו
מאומה, כי מוסר לא לקחו, לא נביא פה את דברי הראב“ע הנודעים, בפירושו
על הפסוק ע”כ יהיו דבריך מעטים, אשר בשבט אפו ייסרם, כי אם נעיר על
מעשי האיש הגדול, מאור עמנו, הרס“ג, אשר בכל מעשיו ופעולותיו כן התאמץ
גם בזה, לבער אחרי הרעה במקורה, בערכו לתכלית זו כל המלות בסה”ק, “שיש
באפשרות להוציא משרש אחד”, ולשום בן מעצור להשחתת השפה בידי אלה.
“מלחמה ארוכה וקשה – יאמר הרשד”ל ע“ז. אשר בימיו היתה לתועלת גדולה כי
הפייטנים, אשר היו לפניו… התירו להם הרכבת מלות זרות, אשר זרו לדרכי
הלשון, ורס”ג ז“ל בחכמתו ובתבונתו התן לבו לעמד בפרץ ולגדור גדר ולשום
גבולות להרכבת המלות, לבלתי תהיה עוד הלשון כעיר פרוצה אין חומה” (בית
האוצר צד י"א). אך עינינו הלא ראו, כי גם הוא לא הצליח במעשהו, וגם
קולו היה כקול קורא במדבר.  ↩



רבינו תם בשירו על הנגינות, המובא בהמאסף  ישרון של קאבאק שנה ה'.  ↩



הר"א בחור בספרו פרקי אליהו, גם הר“ש
גבירול כנודע, חבר שירים כאלה על הדקדוק, (אפס קציהם הביא הפרחון
בראש ספרו הערוך) ואשר ירוממם הראב”ע על לשונו בראש ספרו מאזנים.
אך נודעה המליצה על ספרו הזה, כי לא בכל עת מאזניו מאזני צדק הם,
ואולי כיון בדבריו רק לתכנם לבד.  ↩



מהס‘ זבחי צדק להר“י אורוביש (וויניציה
1667). והוא ענין שדשו בו גם רבים זולתו (שני ספרים ממין זה נמצאו גם
בב”י והם הלכות שו"ב לר’ יחיאל בן אלכסנדר כהן, (הלכות שחיטה בחרוזים
לר‘ אליהו ב"ר יצחק, עי’ באוצה"ס של בן יעקב בערך זה).  ↩



הר"ש מולדילה בספרו מועדי דוד, אמשט'  1740.  ↩



רק אחדים מאלה נזכיר פה (בפסחנו על האזהרות
מעשי ידי הקדמונים) והם: הס‘ יריעות עזים לר/ שמעון ירושלמי על תרי"ג
מצות (וויניציה שנ"ז), מעין חכמה לר’ נח חיים צבי אבד“ק המבורג
(ועלדהיים תקמ"ד), שירת משה לר' משה מייזליש (שקלאב תקמ"ח), שניהם ג”כ
על הענין הנ“ל. עין משפט על כל דיני שו”ע ממחבר בלתי נודע, עם נוספות
מר‘ אברהם היידע (פראג שע"ה), קול שמחה לר’ שמחה ראפופורט על דיני שבת
(פרוסטיץ שס"ג), כן גם המשניות מסכת שבת בחרוזים בשם שירת דודי
(אצל בן־יעקב בטעות שירת דוד) לר‘ אברהם שמואל מוויניציה (וויניציה
1719), ערוגה קטנה על מצות עשה לר’ דניאל קלייף בדרך א“ב ותשר”ק
(המבורג תקמ"ז), אור עולם לר‘ מאיר מרגלית “סימנים טובים על כל דינים
הכוללים בארבעה טורים” (פולניה תקנ"ה) שירה לחיים על תרי"ג מצות לר’
חיים ב“ר זבלון יעקב (ווארשא 1814), תרי”ג מצות להגאון הר“י איבשיץ ג”ב
על הענין הנ“ל (פראג 1765). (גם פרקי אבות על דרך שיר לר‘ שבתי מארוני,
הוא המעתיק גם שירי התמורות של אָביד לש"ע, אשר אפס קצתם נדפסה (פאדובה
1748) עי’ ע"ז בהביבליוטיקה של פירשט חלק ב' צד 331) פני יצחק לר' יצחק
ב”ר אברהם חיות (קראקא 1519?), כל דיני שו“ע י”ד בשירים וחרוזים וכו‘.
גם על דיני גט ביחוד, דיני ס"ת, אסור והיתר, דיני ממונות ושבועות
(המיוחסים לר’ האי גאון, והובאו בגנזי נסתרות של קאבאק חלק ג‘ ועוד, על
כלם יחד חרזו חרוזים, האריכו למעניתם. לאיזו מדרגה של חסר טעם
הגיעו בזה אחדים מהם, נוכל לראות מהס’ חזק יד (על הדינים שבס' יד
החזקה להרמב“ם שנמצא בכ”י ולזכות בו את הרבים ראה גם אור הדפוס) לר‘
שלמה ן' מובחר (אדעסא תרכ"ו) בשיריו בו גם על הענינים היותר
מכוערים שגם בדברים פשוטים לגעל נפש הם, (בהחרוזים הלכות קריאת שמע מס‘
ז’ והלאה) גם שאר דבריו אך חסרי טעם הם ומלאים תפל ורוח, עד כי נוכל
כמעט חהמליץ עליו דברי מליצתו על זולתו בהקדמת ספרו: “דברתי בחזון
לחוזים מהתלות, ועושים חבילות חבילות, כשיר המעלות, וכדבר אחת הנבלות,
בקנה אחד עולות, זבחים ועולות, טרפות ונבלות, מקרא מגילות, נגעים
ואהלות, עיר ובהלות” וכו’. אך עוד גדול הוא ממנו בעל הספר אבן
תקומה (ר' אהרן ב“ר שמואל, ווילנא תקע”ח). ספר גדול בד‘ חלקים, אשר
תחבולה אחרת יותר מסוגלה לפעול ההפך מאשר חפץ מחברו, והוא, לחבב דעת
הדינים וההלכות על הקורא, לא יכול למצא עוד, כה ישרטו חרוזיו שרטת בלב
כל קוראם ומקולם יחת. אך לא לנו לבד היתה הנחלה המבוהלת הזאת, כ"א גם
הספרות הקראית העניה והמעטה בכמותה, גם היא הן תוכל להתפאר, כי לא יחסר
לה מזג כזה, וכהס’ מסה ומריבה הנודע לר' אברהם פירקאוויץ, אשר אולי
נאץ בו האיש את שפתנו עוד יותר מכל נאצותיו הנוראות שמה על הספרות
הרבנית. אך לא נכחיד האמת תחת לשוננו, כי גם בספריות העמים נראה כי
כנגע הזה וכי גם הן לא נקו ממשוררים כאלה והיא נחלת ימי הביני לפי טעמם
או חסר טעמם. ורק אחד לבד נביא פה, אפס קצה שיר הנודע בימי הבימים, אשר
שלחו חכמי ביהמ"ד שבסלרנה להמלך ראָבערט מאנגליה על כללי הרפואה
בהעתקתו האשכנזית (במקורו ברומית ימצאנו הקורא בספרו של
Wunderlich בשם Gesch. D. Medicin צד 26):
 
Die Meister der Schule Salern, Weit bekannt,

Schicken dem König von Engelland,

die gegenwärtige Arztbüchlein,..

Wie der Mensch bewahr das Leben sein.

Willst du haben dein Herz gesund,

Willst du stark sein und mit Siechthum unvermudt,

Sei fröhlich, zorn lass von dir gan,

Gross Sorgen solst du fahren lan…

(Faulmann, Jm Reiche des Geistes p. 148).

למלאות דברינו נזכיר עוד גם את מעשה ידי הר“מ שטערן,
הוא ספרו כתר תורה על תרי”ג מצות. כי אף גם בעיניו לא ישרו כל דברי
הפייטנים האלה ומשפט קשה יחרוץ אף הוא עליהם: “כי מלבד האזהרות הנודעות
משר המליצה ושר גדול כנף הזמרה הר”ש גבירול. לא יפן פעמי כל הנשארים…
ולא מצאתי בו אף שמץ טעם שיר וריח זמרה… לעג לשון ואין בינה“ וכו‘
(בהקדמתו לספרו הנ"ל), אך לא יצא גם הוא ידי חובת משורר באמת, לא מאשר
קצרה ידו מעשות זאת, כי אם על טבע הענין בעצמו הזר לריח השירה. איזה
דברי חדודים בשיריו או בחרוזיו ימצא הקורא בהלשון נופל על הלשון,
בהתחקות אחרי מליצת הכתובים, שבסוף כל בית וכמו: ויחשבה אלי
לשבורה, אל שְאול ואל בית הדמים, וְייקץ נָח מיינו, על
יוֹבֵל ישלח שרשיו, המה את ערלים ישכבו (על ערלת העץ) וכו’ אך
גם דברים, אשר בשום אופן לא מעין תפארת השירה המה (וכמו: זב עמקך הבת
השובבה וכו') אף כה וכה גם חרוזים סרי טעם וטחי תפל, וכהחרוזים האלה:
רק בתולה לו יבחר (הכה"ג) לאשת בריתו ורעיתו, אשר פעמיה בנעלים יפו
במישרים!! מלבד נטית המשורר הזה, כנודע, למליצות זרות ורחוקות, וכמו
חרב–הקצף, רשת הטומאה מזורה וכו', וכאשר כבר נפקד עליו – לפי זכרוני –
עונו ע”ז באחד עלי מה"ע המגיד.  ↩



כהונת אברהם לר‘ אברהם הכהן, וויניציה 1719. כי גם
בעלי האסופות דאגו לטובת חורזינו, להקל עליהם טרחם ומשאם, הן נוכל
לראות מזאת, כי גם ספרותנו העניה ככלל מספרים מורי דרך, נמצאו ג’ ספרי
מלין לצורך החרוז, והם: שרשרת גבלות להר“ש אולווירה (כמליצתו בראש
ספרו: למען היות כל איש שורר בביתו), יד חרוזים לבן הגאון הר”מ
חפץ, והס' אמרי נואש (בכ"י) להר"ש דיאופירה.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/44553