יצחק ליבוש פֶּרֶץ  וְהַחֲסִידוּת



	
	יצחק ליבוש פֶּרֶץ וְהַחֲסִידוּת
	







י. ל. פּרץ היה אחד מ“שלושת האָבות” של ספרותנו החדשה:
מנדלי, שלום־עליכם, פּרץ. וכל אחד מן השלושה היה עולם מיוחד לעצמו, שנוצר
בּדמותו כצלמו של העולם אשר חי בו והחייה אותו.

מנדלי ה“סב” היה יהודי ליטאי ובספריו הציב מצבה לחיי יהודי
ליטה, עם כּל סגולותיהם ותכונותיהם, עם כּל הפּקחות והדלות שלהם, עם כּל
מרירות הסאטירה העוקצנית והרגשת המציאות האפורה.

שלום עליכם ה“נכד” היה בּן־אוקראינה, ובדבריו השופעים
חסד־הומור וחנינת־אהבה צר צורה לחיי היהודים בּאוקראינה, עם כּל הרוך
והיגון שבּהם. אָמנם, גם הוא כמנדלי היה משורר הדלות של העיירה הקטנה, אַך
הדלות האוקראינית היתה אחרת, כּי נוף־הארץ וניגון־הנפש של היהודי האוקראיני
אחרים היו.

ה“צחוק מתּוך דמעות” של שלום־עליכם והחן הטוב השפוך על כל
דפּי ספריו אָצלו להם לגיבּוריו עדינות שירית ודקות אנושית. ועד היום
נוגעות עד לבּנו הדמויות התּמימות והחולמות, של גבּורי שלום־עליכם, הגדולים
עם הקטנים, שעולמם חרב, אַך הם ודמויותיהם נשארו חיים בּדמיוננו.

פרץ “האָב” היה יהודי פּולאני, וכל הסגולות המיוחדות של
אותה יהדות רבּת־גוונים ורבּת־צבעים, נתגלו באישיותו וביצירתו של האָב, אבי
הספרות החדשה של יהדות־פּולין.

הוא היה ריאליסטן וגם רומאנטיקן. הוא החל מן ההשכּלה וגמר
בּחסידות. הוא החל בּעברית ועבר לאידית, ובכל זה נשאר אחד מעמודי התּווך של
הספרות העברית החדשה (עשרה כּרכים של כּתבים עבריים משלו הופיעו בהוצאת
“דביר”). הוא היה מהפּכן ומורה לצעירים ויחד עם זה דבק בּמקורות קדם וננהה
אחרי המסורתי והשרשי שבּיהדות (הוא תרגם ועיבּד חלקים מן התּנ"ך). הוא היה
סוציאליסטן ויחד עם זה אינדיבידואליסטן, שראָה את האישיות של היחיד כּמרכּז
הבּריאה, כּיסודו של עולם. איש ההפכים היה ובזכרונותיו העיד על עצמו לאמר:
“חשיבות יתרה נודעת ממני לדבר והיפּוכו. מכל הצורות המצויות לגבּי
קשרי־רעיונות חזקה עלי ביותר צורת הניגודים”.

כּי היה האיש משורר, עם כּל שפע־הניגודים שהם מנת־חלקו
מאָז מקדם. בּאחד משיריו הראשונים שהדפּיס בּ“האסיף”, שנת תּרמ"ז, שר על
המשורר ההפכפך, בחכמה של בעל נסיון:


הֲפַכְפָּךְ, תֹּאמְרוּ, הֲפַכְפָּךְ הַמְשׁוֹרֵר

לִרְגָעִים יִשְׁתַּנֶּה וְדַרְכּוֹ נִסְתָּרָה

רֶגַע עֹז דָּרַךְ וּסְבִיבוֹ נִשְׂעָרָה,

חִישׁ כִּמְקוֹנֶנֶת תַּאֲנִיָּה יְעוֹרֵר.







כְּעַמּוּד אֵשׁ יַעַל הוּא כַּבִּיר וְנָאוֹר,

אָז מְלוּכָה לָבַשׁ וְיַרְבֶּה לִסְלוֹחַ…

פֶּתַע כִּמְכַשֵּׁפָה אֲרוּרָה כֵּן יָאֹר

וִימָרֵר בִּבְכִי כְּיֶלֶד אֵין כֹּחַ!







תְּמוֹל נָשָׂא נֵס עוֹלָם וַיַּפְקֵד בַּחוּרָיו,

כְּתֵבֵל וּמְלוֹאָהּ, אָז אָסַר מִלְחָמָה,

וַאֲדָמָה עוֹד תִּרְעַשׁ מִדַּהֲרוֹת אַבִּירָיו…

מִבּוֹקֵר לְגוֹזְזָיו הוּא שֵׂיָה נָאֳלָמָה.






כּי “זה גורל משוררים וזה מנת כּוסם: הים ארי ומחר לטאָה,
היום נשר ומחר זבוב, ולא בהם האשמה, “לא בם התּמורה”, כּי הם רק “כּסף חי
בקנה זכוכית זכּה”. אם יחלוף ערב כּצל על שמים ואם “קרן אור יתע” ו”טל
אורות כי יפּול" – בּ“מר מדלי די להעלות ולהעפּיל הכּסף החי” –


הוּא גוֹרַל הַמְשׁוֹרֵר בִּקְנֵה הַשְּׁפוֹפֶרֶת

לֹא תֵדַע מַרְגּוֹעַ נְשָמָה נֶעְכֶּרֶת.






משלושת ה“אָבות” היה פּרץ המודרני ביותר, החופשי ביותר,
ומשום כּך היה גם החידוש של הופעתו גדול בּיותר. מנדלי ושלום־עליכם היו
אנשי פנים. מעולם לא יצאו מתּחום־עולמם־ועולמנו. ואילו פּרץ, דומה היה לאחד
שיצא וחזר, שנתבּשם מרוחו וריחו של עולם החוץ ושב הבּיתה לבשם גם אותו מן
אותם בּשמי־חוץ. הוא היה איש התּרבּות האירופּית ובעל הטעם המפונק.

ובדרך כּתיבתו ניכּר היה תמיד האמן, היודע את סוד הכּתיבה
היפה, שהיא תנאי ראשון ליצירת הלך־הנפש הדרוש ולהכשרת לבּו של הקורא לקבּל
את הדברים של הסופר, מתּוך דבקות וקשב. הוא אוהב היה את הפּסוק החריף, את
המימרה החריפה, את הניב המלוטש ואת צירוף־הלשון המפתּיע. וגם את הנקודות
רבּות־הרמזים, המפסיקות את שטף־הכּתיבה, אָהב. נקודות אלה, שהן משמשות
ציונים,אטומיים" לרעיונות שאין להבּיעם במלים, להרגשות שאין לכבלן
בכבלי־לשון, היו מגרות את עטו ואת יצר־הסופר שלו. וגם את הקורא היו מגרות
לא־מעט, כי מהן צעק אליהם הבּלתּי־מובּע, הבּלתּי־נגמר, החבוי במעמקי־הנפש
של הכּותב ו“מכתּב־אלהים” שלו.

נקודות אלו כאילו מפסיקות את עבודתו של הסופר ונותנות את
רשות־הדיבּור־והדמיון לקורא, המוזמן לעשות את חלקו ולתרום את תּרומתו
ליצירה שהיא משותפת לשניהם, לסופר הפּועל ולקורא הנפעל.

כּי קודם כּל היה פּרץ סופר מגרה. מעורר רגש ומחשבה. הוא
הסיר מדרך הקורא את המוקשים ואת המעקשים של הדברים המקובּלים, של התורות
הקפואות, של הדעות המוקדמות ושל המנהגים היבשים שאָבד ליחם ופג טעמם. היה
בדבריו מריח האָביב, מקול התור המתעורר ומעורר. ולפיכך נמשך אחריו הדור
הצעיר.

לא תמיד לקח את הלב בּשלימות האומנותית של יצירותיו, כּי
לא כולן נתבּרכו באותה שלימות. הפּובּליציסטיקה היתה לא פעם פּורצת אל
תּחום הבּלטריסטיקה ו“המגמה” היתה מעיבה לא פעם את שמש השירה שלו. אבל היה
משהו בו ובאישיותו, אשר עורר וגירה ולא נתן מנוח.

אם נסיר את קסם־אישיותו מעל יצירתו ונסתפּק רק בּקריאת
דבריו, מתּוך הבחנה ספרותית ובחינה בקרתית בּלבד, לא נעמוד על סוד־כּוחו
ולא נמצה את כּל הצפון בּו ובמתּנו. יש סופרים בּכל התּקופות, וביחוד
בּתקופות־ בּראשית־ותחייה, המשפּיעים לא רק בּתורתם שבּכתב, כּי אם גם
בּתורתם שבּעל־פּה (סופרים כּאלה היו גם בּיאליק ובּרנר) ולא רק בּעבודתם,
כּי אם גם בּעצם חייהם. וירושתם היא גם ירושת ספרות וגם ירושת חיים.

פּרץ היה “רבּי” ספרותי, שלשולחנו הסבּו חסידים ושמעו תורה
מפּיו וחטפו “שיריים” מסעודתו. ולא רבּי זועם וקפּדן היה. הוא היה
רבּי־משורר, שהלך הנפש והניגון המתנגן והקול הדק והמסתּלסל היו קובעים את
הצורה והמהות של השולחן הערוך ושל התּורה הנשמעת. כי היה איש אָמן, כאָמור,
אשר הרגיש את כּל הנענועים הטמירים של נשמת האָדם וחי חיי רוחניות תּמיד,
חיי רוחניות וחיי שבּת וחג. הוא התגעגע על היפה, על הנעלה, על החגיגי. ולא
לחינם שר בּ“שלשלת הזהב” שלו (שהנוסח הראשון שלה נדפּס בּעברית ב“השילוח”,
בּשם “חורבּן בּית צדיק”) על יהודי השבּת והחג, על יהודי הנשמה היתרה.
בּצאת השבּת אין הצדיק ר' שלמה רוצה לערוך הבדלה, כּדי שלא ישתּרר החול ולא
יצטרכו הנשמות לחזור לגיהנום, וליסוריהן. רוצה הוא לגאול את כּל הנשמות מן
היסורים. ולפיכך הוא נלחם בּחול לשם השבּת. ואותה, את השבּת, הוא מחזיק
כּ“בצבתים”, בכל מאודו, בּכל כּוחו.

שבּת תהי! שבּת! לא לחרוש ולא לזרוע, לא לבנות ולא לתקן,
לא לשאת ולא לתת. וכששואל אחד חסיד" “ויחרב העולם?” משיב שלמה מפּי פּרץ:
יחרב! ואָנו, יהודי־שבת, יהודי־חג, בּעלי הנשמה היתירה, על פּני חורבותיו
נהלך!

הוא היה מוכן ומזומן להחריב את העולם האָפור, פּרי המציאות
העכורה, שכּולה חול, ובלבד שיגיע למרומי החופש השבּתּי. הוא כר' שלמה רצה
בעולם שכּולו טוב, שכּולו זכּאי.

מטעם זה הלך אצל החסידות. הוא ה“חיצוני”, האָמן בּעל
ההפכים והניגודים, המהפּכן שקרא לחידוש־הערכים, היה מן הראשונים לגלות את
המאור שבּחסידות ולדבּוק בּה בצמאון. בּ“משנת חסידים” שלו, שהיא המשנה
היותר שקופה ומאירה של חייו, גילה גם את כּוחו האמתּי. בּסיפּורים
הריאליסטיים שלו היה מוגבּל, כּי לא “לפי כבודו” היה לטפּל בחיי־מציאות
ובאנשים קטנים. אבל כּשיצא למרחבי החסידות וסיפּורי העם, אשר בּהם נתגבּש
היופי של הסמליות היהודית, צמחו לו כנפים ונפתּח מעין־שירתו. בּסיפּורו
רב־המשמעות “בּין שני הרים” הוא נותן את תּמצית תּורתו ושירתו. בּנגלה הוא
רואה רק את הקליפּה העליונה של התּורה ו“אין היא תורת־חיים” – לפיכך הוא
עורק אל הנסתּר, אל התּוך, אל השירה שבּחיים.

נח’קה, הצדיק מבּיאלה, היה לפנים תּלמידו המובהק של הרב
מבּריסק ויצק מים על ידיו כמה שנים, ופתאום נעלם ויצא לערוך “גלות”. אחר
כּך בּא לבּיאלה והתיישב שם עד שנתגלה כ“צדיק”. למה עזב את הגאון מבּריסק?
משום ששם לומדים הרבּה תורה, אבל תּורה זו יבשה היא, אין לה לחלוחית של
חיים, של רגש ודמיון.

ושנפגשים שני הרים, הגאון מבּריסק והצדיק מבּיאלה, והרב
שואל את התּלמיד למה ברח מהישיבה שלו, הוא עונהו לאמר: אַך דבר קל חסרתּי –
אויר לנשימה. – – לא יכולתּי לשאוף רוח, רבּי, אוויר לא היה לנשמתי.
וכשהגאון שואלו בּתמיהה: ההשמעתּ לאזניך את דבריך? הוא משיב ומבאר:

– תורתך, רבּי, עמוקה מני ים, אַך גם קרה כמי הים! מידת הדין היא, תּורת בּרזל ונחושת היא – בּלי אוויר הנשמות!

הצדיק החסידי רוצה לא בגוף התּורה, כּי אם
בּנשמתה, ונשמתה היא נשמת כּנסת־ישראל כּולה ולא נשמת יחידי־סגולה,
לומדים ורבּנים. כּל ישראל – אומר פּרץ בּשם הרב מבּיאלה – היו במעמד הר
סיני, והשכינה שורה על כּל ישראל, לפיכך הוא רוצה ומבקש תּורה בּעד “החוטב
עצים, הסנדלר, החייט, הקצב – בּעד כּל יהודי פשוט ובעד ישראל שחטא”, זאת
תּורת החסידות, וזאת גם תורת החיים ושירת החיים של פּרץ.

המשורר שבּו, שבּיקש את היופי ברוחני, בּטהור, מצא את
תּיקונו בחסידות, משום שהיא עצמה, החסידות, אינה אלא גילוי שירי של העולם
ויפיו, חשיפת סודו הגדול. האדמו“ר מנמירוב, התּופס מקום של כּבוד בּיצירתו
של פּרץ, מגלה לחסידיו את הסוד, ש”כּל העולם כּולו אינו אלא זמר וריקוד
לפני הקדוש־ בּרוך־הוא… כּל העולם כּולו – זמר, והכּל משוררים, הכּל
מזמרים; כל אות ואות מן התּורה הקדושה הוא קול נגינה, וכל נשמה שבּגוף היא
קול נגינה… וכל נשמה ונשמה בּגוף היא אות אחת מן התּורה…"

ופּרץ המשורר־החסיד נמשך אחרי “דקות הענין” ואחרי
ה“רוחניות של הניגון”. בּניגון בּלי מלים ראָה את המדרגה העליונה של הזמרה,
כּי בזה הניגון ניטהרה הנפש המשוררת מכּל סיגי העולם הזה, האָפור והעכור,
היא נשתּחררה מכּבלי החומר – כּי גם הלשון חומר היא – ועלתה למדרגת־הרום של
שירת־נפש משתּוקקת הדבקה בּנשמתו של עולם.

להזדכּכות מיוחדת הגיע פּרץ בסיפּורי־העם שלו, אותם
הסיפּורים שבּהם נתמזגו יחד: התּום העממי של גבּוריו, טוהר נפשם, זוך
אמונתם, והרגשת היופי והשירה של היוצר. גם בּהם יש מן החסידות, אבל תּחומיה
רחבו ושעריה נפתּחו כלפּי המרחקים והמרומים. לא צדיקים יחידי סגולה מופעים
כּאן בּכל גדלם והדרם, כּי־אם אנשים מן העם, אנשים פּשוטים ומאמינים, נשים
צנועות וחסודות, משפּילות־עין ומעמיקות־ראות, אלה הבּנים לאלהים, שמתּוך
דלות־החיים ויסורי־הגלות התרוממו ונתעלו לשפריר־קדושה ונעשו סמלי־פלא לחיים
על אדמות. כּל הגדולה שיש בּקידוש־השם, כּל היופי שיש בּחיי הרוח, והמתגלה
לעיני חוזים – כּל אלה מאירים בּאור יקרות מסיפּורי העם של פּרץ. בּהם נמסך
ה“אני” הקיבּוצי של האומה, ושניהם נזדכּכו ונתקדשו עתּה עוד יותר, לאור
השריפה בּפולין ששרפה את אחינו.

החסידות אשר ראה אותה בעין־אָמן שלו, בכח־שכלו החריף נעשתה
פה ליסוד־חיים מכריע בּיצירתו. הוא מספּר את סיפּורי־העם שלו כחסיד שנתעלה
– למראה תפארת האדם, שעלה למרומי־הרוח למדרגת קדושה ודבקות בה', בּשעה
שטמאים מתעללים בּו ומענים אותו. האנשים והנשים האלה, העוברים בּמערכה,
מערכת היסורים של החיים, הסופגים את המלקות של המלקים האכזריים, ושומרים על
צניעותם ועל טהרתם, על תפארתּם ועל גדולתם – אנשים ונשים אלה מזהירים בזוהר
עליון בעולם עכור ואפור, בעולם טמא ומנואָץ. אלה הם בניהם של האבות הקדושים
אשר עלו על המדורות בּימי קדם ובימי הבּינים ומסרו נפשם על אמונתם; ואלה גם
האבות של הבּנים הקדושים, אשר כּעבור דור ושנים – בּימינו ולעינינו – הלכו
לעקדות החדשות שהוכנו להם בכבשני היטלר.

בּזה נגע פרץ בנקודת־היקוד של ההיסטוריה הישראלית ובזה
נכנס לפני ולפנים של חיי־הנצח של ישראל. וכאן אולי טמון גם סוד כּחו
וגדולתו. ובזה גם ערך ירושתו. הוא לא נאחז בהווה, ובחיי־ההווי של עמנו. הוא
כּאילו ראָה באיצטגנינות השירית שלו, שצורות־חיים אלה אשר רווחו בימיו
בנות־חלוף הן, העתידות לעבור בּקרוב. הוא כאילו הרגיש שסביבה זו, שגבּוריו
וקדושיו חיים בה, היא סביבת־ארעי והחיים שלהם מתרופפים ומתמוטטים, ולא תהי
אחיזה לא להם ולא ליצירתו.

לפיכך יצא לבקש את “שלוש המתּנות” הצנועות, שאורן הזוך
הולך למרחקים: א) צרור העפר של ארץ־ישראל, שיהודי מסר נפשו עליו, ב)
סיכּה אדומה מדם, שבּת־ישראל צנועה רכסה בה את שפת שמלתה, לבל ייגלה
חלילה בשרה, בשעה שגופה נסחב על ידי סוס־פּראים למיתתה, וג) כיפה שנפלה
מראשו של יהודי חסיד שאינו רוצה ללכת בּגילוי ראש, והוא שב על עקבו להרים
את כּיפּתו, תחת מטר מהלומות וצליפות של שוטי־מחבּלים.

דברים קטנים הם אלה, – צרור־עפר, סיכּה וכיפּה – שאין עין
הזר רואה בהם ממש וערך, אבל לעין היהודי הם מבריקים בזוהר־לא־מפּה, כּי בהם
מתגלה יפי־הנפש, ובהם נאחזת הקדושה.

ואלה ה“מתּנות” עם היצירות העממיות הדומות להן, כ“עינים
מושפּלות”, “אם לא למעלה מזה” ואחרות – הן מתּנות יקרות לאוצר הספרות
הלאומית, ולאוצר הירושה שהוריש לה פּרץ.






את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40308