על פרשת דרכים: ספור מחיי בני הנעורים בגליציה



	
	על פרשת דרכים: ספור מחיי בני הנעורים בגליציה
	







א.

זה שמה: “חנה בת ר' יונה מלמד”. כל אנשי העיר ק. ידעוה, כי
יותר שהצטינה ביפי פניה עוד התנכרה בלבושיה הפשוטים, ותהי אחרונה לכל
מדה חדשה. כן משכה עליה עיני אנשי העיר בהיותה “עלמה זקנה”, כי כבר עברו
עליה יותר מעשרים שנה והיא עודה בבתוליה בבית אביה, ולא עוד אלא שתשיב ריקם
את פני כל השדכנים הבאים לדבר בה, ואבותיה חסרי אונים ולא יכלו להכריחה לכל
“שדוך”, יען אשר אין כסף בכיסם לתת לה נדה כמהר הבתולות.

עודה בילדותה שלחוה הוריה לבית־הספר, ובהצטינה בכשרונותיה
מצאה חן בעיני מורתה, אשר תמכה בימינה, כי תבקר בבית־הספר למורות. ר' יונה
ואשתו לא רצו אמנם להסכים לעצת המורָה, אבל לבסוף נפתו לה כי לא יכלו לעמד
בפני חפץ בתם וגם ראו את אי־כשרונה לכל עבודות הבית. בת שמונה עשרה שנה
היתה בעת אשר גמרה את חק למודיה ותקבל “התרת הוראה”. ויהי כי אמרה להשתמש
בידיעותיה קבלה תשובה מאת שלטון בית־הספר, כי לפי שעה לא נמצא מקום למענה.
ובידעה, כי תשובה כזאת היא תשובה פוטרת לאלתר, חדלה לחשוב על אדות בקשה
שנית, כי תנתן לה משרה באחד מבתי־הספר ותשתדל להשיג “הוראות שעה”, למען
תוכל להקל מעט על עול הפרנסה מאבותיה, ובשעותיה הפנויות כי ארכה לה העת
לשבת בביתה, בקשה לה מקומות לבלות שם את זמנה, ותבא בחברת עלמים ועלמות
ויחדו יסדו חברה בשם “אור וחיים”, שמטרתה היתה להביא חכמה בלבב חבריה וגם
להשתעשע בנשפי־שמחה, ותהי שם לראש ולמנהלת. בתוך הדברנים והדרשנים נשאה שם
גם היא את מדברותיה ע"ד אפני הטבת מצב המין האנושי, הפצת חכמה ודעת בקרב
המון העם, זכוי הנשים בכל זכיות הגברים וכדומה. ומעשיה אלה הרבו לתת חמר
ליושבי העיר לדבר בה סרה, ותהי בעיניהם כפרוצה וכמשוגעת.





גם את אביה ידעו כל אנשי העיר, ערב ובקר בכל יום תמיד
ראוהו הולך מביתו לבית־המדרש וחוזר לביתו. בגדיו היו ארוכים כבגדי כל
הכשרים שבעיר, אך הצטינו בנקיותם; נעליו היו מגהצים
ומצחצחים ושפת חלוקו היתה לבנה כשלג. גם בדרך הלוכו בחוץ, בקומה זקופה, שלא
כדרך בני גילו משך עליו עיני רואים, ומנער ועד זקן קראו לו ע“פ אומנותו בשם
ר' יונה מלמד. רב תלמידיו היו בחורים, העומדים על הפרק להיות “חתנים” או
שכבר זכו לכך, גם נשואים צעירים אוכלי “מזון” על שלחן חותניהם, ולפעמים באו
גם אנשים באים בימים לשמוע לקחו, כי היה האיש הגדול בתורה וגבור במלחמתה,
ובכל עת אשר התאבקו אתו חבריו ותלמידיו, ויקראו עליו מלחמת קשיות ותרוצים,
יצא מנצח ויך אויביו אחור. ויהי נושא חן וחסד מלפני כל יודעיו ומכיריו
ונכבד בעדתו, עד כי הרב אשר בעיר נתן את בניו על ידו, למרות עיני החסידים,
אשר חשדו אותו על קריאת “ספרים חצונים”, האסורים למקרא לפי דברי הבעשטנים,
ה”ה: ספרי הרמב“ם, הראב”ע, אברבנאל ורלב"ג 1.





אחד מתלמידי ר' יונה היה עלם מסכן, יליד עיר קטנה הקרובה
לק., ושמו מנשה שטאנגער, אשר שמע תורה מפיו חנם אין כסף. התלמיד הזה
היה תפארת רבו ויאהבהו אהבת נפש, גם השתדל להמציא לו מחיתו, בבקשו למענו
“אכילת ימים”, אף האכילהו על שלחנו מדי שבת בשבתו. חנה, אשר כל תלמידי אביה
לא לקחו את לבה ולא עִנְיְנוּ אותה אף במקצת, הביטה על מנשה בעינים מפיקות
חן ובסתר לבבה הצטערה על אבוד זמנו “בלמודים שאינם מועילים”, בעוד אשר יש
לאל ידו לעלות בכשרונותיו הטובים, כפי שנוכחה מדברי אביה, שהיה מספר תמיד
בשבחו. ומדי הסתכלה בקלסתר פניו הלבנים והעגולים ונפשה שבעה ענג למראה יפי
תארו, חשבה איך תוכל לדבר אתו ולהעיר את אזנו, כי הוא מאבד את עצמו לדעת,
אם לא יסור מדרכו אשר התוה לו.





ב.

הימים היו ימי חנכה, ימים שהמלמדים ותלמידיהם פטורים
מן הלמוד. ר' יונה הקדים ללכת לבית־המדרש להתענג על שיחות נאות בהליכות
עולם וגם התאחר שם מעט אחר התפלה. אשת ר' יונה קנתה חלב־אוזים להכין שומן
לחג־הפסח, ותקרא את מנשה לבא לאכול שויסקים 2.
ובבואו מצא רק את חנה לבדה, כי אמה הלכה לבקר את שכנתה, ואחרי אכלו רצה
לעזוב את החדר, אך חנה עצרה בעדו ותאמר אליו:

– דבר לי אליך וזה ימים כבירים קויתי על העת הזאת, אשר אוכל לדבר אתך באין כל איש אתנו…





פני מנשה התאדמו ולא יכל לענות את חנה דבר, אך היא הבינה למבוכתו, ותשאלהו:





– מדוע תבוש ותכלם?





אז גדלה עוד מבוכתו, רעיונים מרעיונים שונים עברו בראשו
וכמעט אמר לנוס החוצה, אך ברב עמל ויגיעה עלתה בידו להתחזק ולענות
לה:





– דברי, כי שומע אנכי!





ברגע ההוא באה חנה במבוכה, לבה היה מלא דברים רבים, אשר חשבה להגידם לו בשעה מכשרת, ועתה בהגיע השעה ההיא נעתקו מלים מפיה.





– אחת אשאל מאתך אותה אבקש, – אמרה אחרי דומיה קצרה, – שלא
תבלה את ימיך בלמודי התלמוד בלבד, כי נפשי תירא מאד, שלא יהיה סופך להיות
מלמד בישראל כאבי המפרנס את ביתו בלחם צר משכר עבודתו הקשה
והנמבזה…





לשמע דברים כאלה היתה מבוכת נפש מנשה שלמה, ויאמר בלבו:
אמנם כן דברו חז"ל “כל המרבה שיחה עם האשה גורם רעה לעצמו ובטל מדברי
תורה”, כי גם היא ראשית דבריה עמדי לבטל אותי מתורתי. – אך הדברים האלה לא
עברו על פתחי פיו ואחר אשר חשב עוד על תכן שאלתה ענה אותה:





– בלי דעת תדברי, בבקשך ממני כי אמשוך את ידי מלמודי, ואת
לא תדעי כי רק לכך נברא האדם, ואיך אוכל להפרד מחיי רוחי ונשמתי אף רגע? –
כן אמרת, כי תיראי שלא אהיה למלמד וגם לדבר הזה לא אדאג, כי אם אוסיף ללמוד
בשקידה כאשר עשיתי עד עתה, אוכל להיות רב בישראל ולא אצטרך להיות
מלמד…





– הנני סולחת לך על דבריך הקשים, – ענתה חנה, – באמרך
בלבך, כי אינני בקיאה בענין שאני דנה עליו. אך דע לך, כי אם תאמר להיות רב
בישראל אינך אלא טועה, כי צא וראה בכל ערי גליציה אם תמצא רבנים יושבים על
מדין בזכות תורתם ולא בזכות אבותיהם או בזכות כספם, המסיעתם לכך… ודי לך
ברמז הזה, בדעתך נאמנה, כי לא מגזע היחש הנך, כי אבותיך ואבות אבותיך לא
ישבו לכסא הרבנות…





ברגע ההוא באה אשת ר' יונה החדרה ומנשה נשאר נבוך ונדהם על
מקומו מדברי חנה. בעצלתים קם ממושבו וילך לבית המדרש, אך רוחו ונפשו לא היו
לו עוד. בלי רצון לקח את הגמרא בידו ויפתח אותה ויאמר להגות בה, אך
מחשבותיו לא נתנו דמי לו. “להיות רב לא אוכל וכל תקותי להיות מלמד!” הרעיון
הזה, הנשאר לו מתכן דברי חנה, פלח כחץ כבדו; הנערים
הסכלים מתלמידי רבי, אשר שחקתי תמיד על קטנות מוחם, הם יהיו רבנים בישראל
עקב אשר נולדו על ברכי היחש, ואנכי אהיה מלמד… אמת אמרו חז"ל “כל המרבה
שיחה עם האשה בטל מדברי תורה”, יען כי הנשים הנן חוקרות לתכלית, הן אינן
חפצות לדעת כי ה' צוה ללמד תורה, רק כמעט כלן תאמרנה “מה תהיה אחרית
הלומד?” ועוד דברי הבל כאלה, ולא תדענה כי “מאן דיהיב, חיי, יהיב
מזוני”…





הדברים האחרונים הוסיפו לו און ועצמה וישב לפעלו כמקדם
ושיחתו את חנה כמעט ונשכחה מלבו. אך בלילה ההוא נדדה שנתו מעיניו ויתהפך על
משכבו הנה והנה, עד אשר האיר היום. אז החל לבקש לו שעת הכשר לבא את חנה
בדברים על אדות הענין אשר החלו ביום אתמול, אך למרות רצונו לא הצליח חפצו
בידו. גם ביום השלישי וביום הרביעי לא היה לאל ידו לדבר עם חנה עד יום השבת
אחר הצהרים. ר' יונה התענג בחיק השנה ואשתו קראה בספר “מנורת המאור” וע"פ
הספורים הנמצאים שם הוכיחה למוסר את אזן בתה, אשר ישבה על ידה, עד אשר
חטפתה שנה ותבקש מאת חנה, כי תקרא היא את הדברים ההם באזניה, ויהי כאשר אך
החלה חנה לקרא בספר הניחה אמה את ראשה על שתי ידיה ותישן. אז חמקה חנה מן
החדר הפנימי אל חדר הבשול, ששם ישב מנשה תפוש ברב שרעפיו בקרבו וספר פתוח
לפניו.





– טוב הדבר, כי מצאתיך פה, – אמרה חנה בראותה אותו, – הנה החלנו לדבר ע"ד ענין יקר־הערך ולא כלינו את דברינו.





– דעי לך – ענה אותה מנשה – כי דבריך גזלו את מנוחתי ותדד
שנתי מעיני, כי בנתי בם ומצאתים נכונים במקצת. אך לדבר הזה לא אוכל להסכים,
כי עלי לפסוק ממשנתי ולהבטל מתורתי, יען אשר לא אזכה להיות רב בישראל, ואת
הלא תדעי כי גם אביך איננו רב ובכ"ז חי הנהו…





– אם לחיי מלמד בישראל תקרא חיים, אז לא אדע את המות מה
הוא! – ענתה חנה – ובכ"ז אל נא תשלה את נפשך בשוא, כי קשה לאיש כמוך להשיג
גם מעמד קטן־הערך כמעמד אבי. אולם לו גם אמר, כי חפצך יצליח בידך להיות
מלמד כאבי, וכמוהו תהיה גם אתה נכבד בעיני הבריות, ומה יהיה שכרך מכל עמלך?
בעד שלשה זהובים לחדש תהיה מלמד לכל עלם ערל־הלב והמוח ועליך להכנע לפני כל
מֻכֶּה־שחין וצרוע ולהיות לו כעבד. ואחרי כל אלה הביטה על פרנסת אבי
הדחוקה, למרות עמדתו הכבודה, ואיך יבדו עליו שונאיו ומקנאיו עלילות ברשע
למרר את חייו, אף אם לא מצאו עוד כל עולה בדרכיו…





– ומה היתה אחרית ישראל השחור, אשר גם הוא היה תלמיד אביך כמוני? – שאל מנשה, – הנה הוא כעת סוחר נכבד ורואה עולמו בחייו…





– אל נא תשכח, כי הוא לא היה “בחור עני”! – ענתה חנה.





מנשה לא עצר כח לשבת על מקומו ויקם ויתהלך בחדר ולפני
עיניו העביר את כל תלמידי רבו ואת אחריתם. ישראל השחור היה ממשפחת עשירים,
ע"כ השיג נדה מצד אשתו; אבל שאר חבריו, תלמידי רבו,
שהם בני הורים עניים ואינם מגזע היחש, נשארו אביונים כמו שהיו, חיים חיי
צער ועוסקים במלמדות, בסרסרות ובשדכנות…





– אמנם כנים דבריך! – ענה מנשה בכבד ראש – אך מה אוכל לעשות?





שחוק קל רחף על שפתי חנה בשחוק נצחון ותען:





– אם כן אפוא זאת עצתי היעוצה לך, כי תלמוד איזו שפה,
אשכנזית או פולנית, ואז אשרך וטוב לך, כי רואה אני בך כשרונות נעלים מאד, –
ובראותה כי נרתע מנשה לאחוריו לשמע דבריה אלה, הוסיפה: – אך גם את למודי
התלמוד אל תעזב!…





– לו יהי כדבריך! – ענה מנשה – אך איה אוכל ללמד את השפה
הזאת? ומה יאמרו כל יודעי ומכירי, בשמעם כי עזבתי את הלמודים הקדושים לבקש
תושיה ממעין נרפש?





– אנכי אעמוד לימינך ומפני שיח אנשים כסילים וחסרי־לב אל תירא ואל תחת! – השיבה חנה אמריה לו.





“חנה”! נשמע קול אשת ר' יונה מהחדר השני וגם הפעם חמקה חנה
טרם יכלה לכלות דבריה, אך עלתה בידה לשוב מהר אל מנשה לגמור את
שיחתה.





– דבריך הנם לי לשעשועים! – פנה אליה מנשה בדבריו – והנני
נותן לך את תודתי מקרב לבבי על כי יש את נפשך להורותני את הדרך, אשר אלך בה
לטוב לי. אולם לא דברנו עוד על המקום והזמן המכשרים לדבר הזה, וגם אַת הלא
תדעי, כי עלי להשמר מכל משמר…





– יהי נא הדבר הזה עלי! – ענתה חנה – אנכי אמצא את המקום ואת הזמן…





גם הפעם נפסקה שיחתם, כי שמעו את קול צעדי ר' יונה אשר קם משנתו, ותמהר חנה אל אמה ומנשה נתן עיניו בספר אשר לפניו.





ג.

ממחרת היום ההוא והלאה למדה חנה את מנשה בשפת אשכנז ובשפת
פולניה, כפי ידיעתה הטובה עליה, ואחרי ירחים אחדים השתוממה למראה עיניה אשר
ראתה, כי עמלה החל לעשות פרי.





שתי שנים תמימות חלפו ועברו מאז. מנשה הוסיף לעשות חיל
בלמודיו ואיש לא ידע מאומה, כי מצאה חנה מקום בבית חברת “אור וחיים” ללמדו
שם יומם, ובלילה חזר על למודיו באין איש אתו. אך שנוים רבים נכרו בחיי מנשה
ובהלך רוחו. חשקו ללמוד התלמוד חלף ועבר וכמי שכפאו שד ישב בבית־המדרש ויתן
עיניו בספרים ולבו בל עמו, גם התחמק משם ויעלם לשעות מספר מדי יום ביומו.
רבו היה הראשון אשר התבונן בדבר הזה וישמרהו בלבבו, גם גמר אמר להתחקות על
שרשי רגליו.





ראשית הספרים, אשר נתנה חנה למנשה לקרא בם, היו רומנים; אך הספרים האלה לא היו מעַנינים אותו, ע"כ
החלה לתת לו ספרי חכמה ומדע, ופעם אחת נתנה לו את “הכח והמשפט” ללאסאל ואת
“ההון” למארקס, ושני הספרים האלה לקחו את לבבו מאד ואך בם הגה כל הימים. כן
הציגה אותו לפני העלמים השונים, אשר באו לבית חברת “אור וחיים” ואחד מהם
הבטיח, כי ישתדל להמציא לו ספרים ככל אשר יחפוץ.





באחד הלילות אחר השעה עשירית ומנשה שוכב על משכבו על ספסל
אחורי התנור בבית־המדרש ומעין בספר אשכנזי, והנה ר' יונה בא. מנשה היה עסוק
ברעיוניו ולא ראה ולא שמע את כל הנעשה סביביו, וירא ר' יונה ויבהל, ויחר
אפו מאד על כי לא הגיד לו מנשה, כי יודע הוא לקרא גם “בשפת לועז”, ויקח את
הספר מיד ממנשה ויתבונן בו ובראותו על השער את שמו ואת שם מחברו: “ע”ד מצב
הפועלים" מאת לאסאל, זרק אותו ארצה בחרי אף.





ר' יונה היה איש בקי בהליכות עולם ויודע את כל השאלות
העומדות על הפרק ולא בשמן בלבד, כי אם גם בתכנן. ואף אם ידע לקרא ולכתוב
בשפת אשכנז, לא היו כל הענינים האלה גלוים וידועים לו ע“י קריאה בספרים, כי
אם ע”י השיחות בבית־המדרש שבין מנחה למעריב, אשר ידֻבר שם אז “על העצים ועל
האבנים”, על עניני המדינות, איזו למלחמה ואיזו לשלום, ועל כל שאלות
החיים.





– לא אוכיחך – אמר ר' יונה אל מנשה, אחרי אשר שככה חמתו
מעט – על כי לקחת לך מועד ללמוד בשעותיך הפנויות גם ספרי חול, אף אם לא טוב
עשית, בהסתירך סודך ממני, כי אינני קנאי הפוסל ומטריף את כל הספרים שאינם
כתובים בלשון־הקדש, רק על זאת יחרה אפי עליך, כי בחרת לקריאתך ספרים
המתנגדים להממשלה, אשר אנחנו חוסים בצלה וחיבים להוקירה כבבת
עינינו…





מנשה אשר נבהל מאשר קרהו פתאם, החל לאסוף את רעיוניו, ויען:





– לא כן, רבי ומורי! כי דברי כותב הספר הזה הנם רק נגד
בעלי הכיס, המוצצים את לשד הפועלים, זוללים וסובאים ומתענגים על רב טובה,
בעת שאין להפועלים האמללים אף פת לחם לשבעה…





– הבן את דרכך! – ענהו ר' יונה ולא נתנהו לכלות את דבריו –
וראה כי היא נגד מצות תורתנו הקדושה, ששם נצטוינו לאמר: “לא תחמוד.” ואיך
נוכל לחמוד הון אחרים? כן זכור ואל תשכח מה שאמר נביאנו ירמיהו “דרשו את
שלום העיר” ושטת הספרים האלה להפר שלום העיר בהתנגדות לבעלי הכיס, עד כי
סוף סוף תתעורר מרידה ומהפכה תולד בקרב הארץ. לא עתה לי העת להאריך אתך
בדברים, להראותך משוגת השטה הזאת והתנגדותה לדת ישראל. – ע"כ אם חכמת בני,
ישמח לבי גם אני, אך השתדל ללמד דברים שיכולים להועיל לך בחיים ותוכל
להוציא מהם את לחמך בימים יבואו…





ובטרם הספיק מנשה לענות על כל הדברים האלה, כאשר היה עם לבבו, יצא ר' יונה מלא מחשבות עמוקות.





ממחרת התראו מנשה וחנה פנים, ותרא חנה את מנשה יושב דומם
ורוח כהה מרחפת על פניו וכאשר שאלתהו מה קרה לו, ספר לה את כל דברי שיחתו
את אביה.

– – צדקו דברי אבי במקצתם – אמרה חנה – ולמרות כל
אידיאליותי הנני מסכמת מעט לדעתו, כי עליך לבחר לך איזה ענין ללמדו על
בריו, שיהיה מקור לפרנסתך; – בחר לך, למשל, את תורת החשבון והמסחר.





– המספרים היבשים ודרכי המסחר אינם לוקחים את לבבי ונפשי תאוה ללמוד ענין, אשר אוכל להצטין בו…





– אם כן – ענתה חנה – זאת עצתי היעוצה לך, כי תחל ללמוד
בספרים המדברים על עבודת האדמה, כי הוא ענין שיוכל ללמדך ארחות חיים טובים,
בהיותו ענף־פרנסה, אשר לא רבים מישראל יחכמו להחזיק בו, ע"כ לא ירחמום
העמים, באמרם עליהם כי כל חפצם להתעסק רק בנשך ובמרבית ובמלאכות קלות, אף
שאינן נקיות… וכמדמני, כי הלמודים האלה לא יהיו לך יבשים, כי תוכל ללמד
את תורת האיקונומיה לכל פרטיה וגם תוכל להצטין בפנה זו.





– גם הענין הזה איננו שוה לי! – ענה מנשה – אמנם יוכל
היות, כי יכלתי להצטין בו, אך אין את נפשי לו. גם הטעם אשר נתת לדבר לא יקח
את לבבי, כי לו גם אפנה אנכי לעבודת האדמה ולו גם אחז בעצמי את ומחרשה,
להוציא לחמי מן הארץ בזעת אפים, כי גם אז לא יחדלו לשנא את היהודים ולאמר
עליהם, כי הנם “אוכלים ואינם עושים”…





– ואולי – ענתה חנה – תוכל להתעתד לעמוד על המבחן להכנס לאוניברסיטה…





– לדבר הזה אסכים בכל לבי – ענה מנשה – והנני נכון לשמוע לאשר תצויני לעשות, למען אוכל לבצע את חפצי זה.





– הנני נכונה לנחותך בעצתי – ענתה חנה – ושמחה תהיה לנפשי אם תאבה לשמוע בקולי.





לו יכלתי לשמוע תמיד את כל אשר תצויני לעשות – ענה מנשה
ובעיניו נראו דמעות – כי אז הייתי המאשר בארץ… אולם – הוסיף לאמר,
בהחזיקו בשתי ידיה – אך חלום חלמתי עד עתה, חלום נעים מאד, אשר לא הרהבתי
עז בנפשי לספרו לך, ומי יודע מה תהיה אחרית החלום הזה אשר חלמתי?…





– אל נא תדאג, יקירי! – ענתה חנה – חלומותיך לא ידברו שוא…





שתי שנים נפגשו מנשה וחנה יום יום ובכל העת ההיא לא הראו
זל“ז כל אות חבה, אף כי היתה אהבה ביניהם, אהבה טהורה, אהבת אח לאחותו
ואחות לאחיה. אמנם “חלם” מנשה על אדות אהבה אחרת, אך רוחו לא נתנתהו לדבר
ולשפוך את רגשות נפשו בחיק חנה ולא מצא און לו לגלות לה את רחשי לבבו, וחנה
ידעה לטמון את רגשותיה בקרבה ולהחביאם עד עת מצא, – והנה באה העת ההיא:
מנשה השמיע אותה בפעם הראשונה דברים, אשר לא הסכינה לשמוע מפיו ומדי דברו
החזיק בידיה… ובידעה, כי דבריו המעטים נובעים ממעמקי לבו, מרמ”ח אבריו
ושס“ה גידיו, ע”כ היו חשובים בעיניה כאלו כרע על ברכיו “לבקש את ידה” ככל
חקות התרבות האירופית… ותען לו מה שענתה…





כנדהמים עמדו שניהם באין אמר ודברים, עד אשר התעורר מנשה וישאל אותה:





– היש את נפשך לפתור את חלומותי לטובה?…





ותנח חנה את ידה על שכם מנשה, ותאמר:





– אני שלך ונפשי שלך!





ד.





ימים רבים העמיקו חנה ומנשה לחקור ויתהפכו במחשבותיהם על
אשר יש לעשות, ויחליטו כי יעזוב מנשה את העיר לנסוע עירה ל. ושם יתעתד
לעמוד על המבחן מכל למודי הגימנזיום, כדי להכנס לאוניברסיטה. ובבקר אחד
לא־עבות נודע הדבר לר' יונה, כי יצא מנשה את העיר. ומכתב נתן על יד חנה,
שבו קרא ר' יונה את הדברים האלה:





מורי ורבי היקר והנכבד! סלח נא לי ברב טובך על אשר נואלתי
וחטאתי נגדך, כי עזבתי את עירי ונטשתי את ביתך מבלי הגד לך דבר ומבלי קחת
מאתך ברכה. דע לך, כי הנני אוהב את בתך היקרה, אהבה על מנת לקחתה לי לאשה:
ואתה, רבי הנכבד, אם לא תדע את האהבה מה היא, ראה מה שכתב עליה המלך החכם,
כי היא עזה כמות ומים רבים לא יוכלו לכבותה… האהבה הזאת היא תעודדני, כי
אחל עתה ללמוד את אשר ילמדו נערים קטנים בני עשר שנים; בגללה אתרגל אל חיים חדשים וצרכים חדשים, השונים תכלית שנוי מחיי
וצרכי עד עתה והיא שתתן בי כח, כי אתגבר על כל המכשולים והחתחתים, אשר אמצא
על דרכי… והיה כי אהיה לאיש, לפי מובן המלה הזאת אצל בני העמים האחרים,
לאמר: כי יהיה לאל ידי לכלכל בית בכבוד, אז אתיצב לפניך וברשותך ובהסכמתך
אקח את בתך וארשתיה לי לעולם…





“עוד הפעם אבקש סליחתך, מורי ורבי, ואתכבד להגיד לך, כי הנני תלמידך הנאמן לעולם, האוהבך אהבת בן מנשה”.





מן העת ההיא עברו שנתים ימים. ממכתבי מנשה, אשר כתב לחנה
מדי שבוע, ראתה כי הוא “מתעתד” לעמוד למבחן וכי הוא נלחם הרבה למצא
לחמו.





באחד הימים לעת הערב, ר' יונה היה נכון ללכת ביתה־המדרש
לתפלת המנחה, והנה נפתחה הדלת ונושא הטלגרמות בא החדרה. ר' יונה נבהל מאד
ואשתו, אשר היתה בחדר הבשול להכין הכל לכבוד יום השבת הבא, ותהי שם תפושה
ברעיוניה, עד כי לא ראתה את נושא הטלגרמות בעברו על פניה, באה החרדה ובידה
תרנגולת נמרטה, ותבהל גם היא והתרנגולת נפלה מידה.





“טלגרמה מעיר ל.!” קרא האיש מבלי התבונן על הבהלה אשר הסב בבואו, ויושט לר' יונה פתקא לחתום עליה.





ר' יונה לקח את הטלגרמה ובידים רועדות פתח אותה, ויקרא:





“כרגע הזה עמדתי בנסיון ונמצאתי מכשר להכנס למחלקה השמינית בגימנזיום מנשה”.





בו ברגע באה גם חנה החדרה ור' יונה הושיט לה את הטלגרמה, אחרי בארו לאשתו את תכנה מפרש ושום שכל.





ביום השלישי בא מכתב מאת מנשה עם תמונתו. ר' יונה לקח את
המכתב לקרא אותו וחנה הביטה בתמונה ונפשה התענגה למראה פני בחירה, ותרב
להסתכל בהם…





– שמעי גם אַת את דברי מנשה! – קרא אליה ר' יונה – ואל תרבי להסתכל בתמונתו…





חנה עשתה אזנה כאפרכסת לשמוע את דברי המכתב, אך לא יכלה להסיר עין מעל תמונת אהובה. ואלה דברי המכתב:





"ברב עמל ויגיעה עלתה בידי לעמוד כעת בנסיון. נכרי הנני
בעיר הזאת ובימים הראשונים לבואי הנה לא מצאתי לי כל גואל ומודע. בכל פנה
אשר פניתי הסתירה ההצלחה את פניה ממני, ואהי אמלל במלא המובן. ימים רבים
צמתי, כי לא היה לי לחם לאכול ובמשך חמשה ירחים רצופים לא היה לי גם מעון
לשבת בו ואהי נאלץ לשוח ולטיל כל הלילה בחוצות העיר ושנתי ערבה עלי על אחד
הספסלים בגן “הישועי”, בפרדס “הסטריאי” או על “הר־החול”. דפקתי על פתחי כל
נדיבי העיר, אך שומרי הפתחים לא נתנוני לבא אל “הנדיבים” החדרה, ואף אם
שחקה לי השעה וחפצי הצליח בידי לדבר אל אחד הנדיבים האלה, גם אז שבתי ריקם
מלפניו. האחד נתן ידו אל תוך צלחתו ויאמר לתת לי נדבה חמש פרוטות;
השני נתן עלי בקולו ויגער בי, כי לא אוגיעהו בדברי;
השלישי הצטדק לפני וכן גם הרביעי והחמישי. בקרתי בבית הקהל וגם משם יצאתי וידי על ראשי; פניתי אל חברת “אגדת
אחים” ואשוב בידים ריקות, כי בדקו שם את פטריוטותי הפולנית ולא נמצאתי ראוי
לתמיכה. עד אשר רחם עלי אחד הפרופיסורים בגימנזיום ואושע במקצת ועד אשר
התודעתי אל רבים מתלמידי הגימנזיום ובעזרתם נושעתי תשועה מחלטת. – אמנם
חפצתי לבא עתה לחדות בשמחה את פניכם, אך נדר נדרתי בצאתי את העיר ק., כי לא
אתיצב לפניכם עד אשר אהיה לאיש, על כן אבליגה על חפצי זה.





"לחנה אהובתי הנני שולח מתנה, אשר תשמח עליה: אחת הדרשות,
אשר דרשתי פה באספת תלמידי הגימנזיום ואשר הדפיסו על חשבונם והכנסותיה
הקדישו לטובתי. יראו עיניה וישמח לבה, כי עמלה לא עלה בתהו והזרע, אשר זרעה
על תלמי לבבי, עשה פרי הלולים. בדרשי את הדרשה הזאת פזרו לי כל שומעיה כבוד
ותהלה ובו ביום החליטו ליסד “אגודת תלמידי הגימנזיום” לתכלית הפצת חכמה
ומדע בקרב החברים, להתעסק בשאלות היום, בתקון עולם ובהטבת מצב הפועלים,
ומאה עלמים נספחו לה מיד.

“חיו בשלום כנפשכם וכנפש אוהבכם הדורש שלומכם וטובתכם מנשה”.





ה.





מן היום ההוא עברה עוד שנה אחת. הימים היו ימי חדש תמוז
וחנה קותה יום יום למכתב מאהובה, שבו יודיע אותה, כי עמד בנסיון הכללי מכל
למודי הגימנזיום.





באחד הימים ההם ישבה חנה על יד אמה ותקרא באזניה חדשות
מגליון אחד העתונים האשכנזים שהיה בידה, והנה פתאם ראתה שם טלגרמה מל.
לאמר:





“בשבוע הזה עמדו אחדים מתלמידי המחלקה השמינית בגימנזיום
אשר בל. לדין, בגלל אשר יסדו חברה נסתרת בלי רשיום הממשלה. השופטים פטרום
אמנם מכל ענש, אך מטעם מנהל הגימנזיום נגרשו שלשה מהם ונאסר עליהם לבקר
בגימנזיום עד עולם. שם התלמידים האלה: מנשה שטאנגער, דוד קאָסאָל ותיאודור
שפיצקי.”





כהלומת רעם ישבה חנה אחרי קראה את הדברים האלה וכמעט יצאה
נפשה בחשבה על מצב הדבר הזה כמו שהוא. – “עתה אבדה כל תקותי!” הגתה ברוחה
הקשה, אך התאמצה בכל כחה ועזה להבליג על יגונה, לבל יודע הדבר
לאבותיה.





* *





בהגרש מנשה מן הגימנזיום היה “כאניה בלב ים” ולא ידע את
אשר יעשה… ויאות לעצת רעהו דוד קאָסאָל לקחת משרה קטנה על שכמו
בבית־מסחר־השטרות אשר לאביו. ולא מצא שם מנשה את המנוחה, שהיה רוצה בה, כי
יותר שהמשרה בכבודה ובעצמה לא מצאה חן בעיניו, בהיותה אך מלאכה ולא חכמה,
עוד נלאה נשוא את הפכפכות נותן לחמו. כי האדון מסר את כל דבר מסחרו לבנו,
ובנו זה שהיה מראשוני החברים באגדת תלמידי הגימנזיום ומראשי דברניה, היה
“נאה דורש ואינו נאה מקים”, כי הוא אשר דרש ע“ד גזל עניים ע”י בעלי הכיס,
לא בוש בפני מנשה להונות את העניים הבאים שערי בית־מסחרו, גם לא השגיח ברעו
ויעבד בו חמש עשרה שעות ליום, אף כי לא אחת נשא מדברותיו ע“ד “עבודת שמונה
שעות ליום!” ולא זאת בלבד, כי לא בוש להגיד למנשה, כי “שאלת הפועלים” היא
שאלה שלא תפתר לעולם וכל העוסקים בה באמונה הנם שוטים ונבערים מדעת, ובאותה
שעה בעצמה הלך לאספות הפועלים לדרוש שם ע”ד פתרון “שאלת הפועלים” ולקלל את
כל “המוצצים את לשד הפועלים העניים”… ולא יכל מנשה לעצור ברוחו וישאלהו
להגיד לו פשר הדבר הזה.





– כאשר תדע הנני בן עשירים – החל רעהו תשובתו – ואין לי כל
צרך לטפל בנגעי בני־האדם ולקרא חמס על עושקיהם, כאשר יאמר היינה, כי שונאי
רותשילד הנם רק אלה “שאין להם מאומה”. אך דע לך, ידיד יקר, כי יש לכל אדם
רגש התנשאות וחפץ לשפך ממשלתו על אחרים, אם בגשם או ברוח. יש מסתפק בממשלתו
אשר בתוך ביתו ויש נעלה בחכמתו ומושל על כל רעיו השואלים עצות מפיו;
יש מושל ברוחו על כל בני־האדם בהיותו חכם מדיני ועוד כאלה.
כן גם יש החפץ לכל אדם שקרא ושנה, מעט או הרבה, להשפיע מידיעותיו על חבריו,
ומה יעשה איש אשר כמוני? – אין כל איש, אשר יבא לשאול עצה מפי ומקום להפיץ
את דעותי אין לי; “דוקטור” לא אהיה לעולם, ע"כ אין לי כל תקוה להיות בחברה מדעית; חברת האצילים לא
תספחני אליה, באשר אני יהודי, ומה היה עלי לעשות? נתתי את ידי ליסוד חברתנו
והנני מתראה כדורש טובת הפועלים… אך לבי נכון ובטוח, כי כל מנהלי תנועת
הפועלים יהגו כמוני…





– בנוגע לך – ענה מנשה – לא אוכל לחות דעי בהחלט, כי
יוכל להיות, כי דבריך כן היא. אך אין לך כל צדקה לאמר, כי כל בני האדם
מרגישים כמוך, ודי לי להראותך באצבע על כל אותם הסופרים המקריבים את
כחותיהם וכשרונותיהם על מזבח דעותיהם…





– שוטה שבעולם! ענה האיש – הטרם תדע, כי לו כתבו אנשים
כאלה בענינים אחרים, כי אז לא היה רשומם נכר בספרות ולא עלתה בידם להיות מה
שהיו…





* *





מנשה התפטר ממשמרתו ויבקש לו כהנה אחרת. המקרה אנה לידו
לקרא באחד העתונים כי יבֻקש איש הבקי בהליכות מסחר השטרות וכל החפץ לכהן
בכהנה זו יפנה לבית־המערכת. בשמחה הלך מנשה ביתה־מערכת ושם שמע, כי בעל
בית־המסחר המבקש לו עוזר הוא האדון שפיצקי אבי תיאודור רעו. וימהר מנשה
ללכת גם אליו ולשמחת לבבו מצאהו בביתו.





– שלום בואך! – צהל אליו האדון את קולו ויושט לו את ידו – מה הדבר, אשר בגללו כבדתני לבקרני?





הטרם תדע ותבין על מה בקרתיך היום? – ענה מנשה.





– ומאין לי לדעת זאת? – שאלהו האדון.





– הודעתך בעתונים היא הביאתני הלום – ענה מנשה.





– הגם בסרסרות תתעסק? – שאל האדון ויעקם את שפתיו.





– למעני אבקש את הכהנה הזאת – ענה מנשה במבוכה קלה.





לשמע הדברים האלה בא האדון במבוכה, ויאמר:





– צר לי מאד, כי כבר מצאתי לי איש למשרה הזאת.





– אי אפשר! – קרא מנשה – כי את מודעתך מצאתי בעלה של היום
ובעלה של אתמול לא מצאתיה. אין זאת, כי אם סבה אחרת יש בדבר, הנני משביעך
אפוא שתאבה להגיד לי קשט דבר אמת ואל תכחד ממני מאומה…





– סלח נא לי! – ענה האדון אחרי דומיה שהתארכה מעט – על כי
לא אוכל למלא משאלות לבך, יען אשר קבלתי עלי שלא לתת משרה בבית־מסחרי לכל
איש יהודי…





מנשה נבהל וישתומם לשמע הדברים האלה, ויקרא:





– אתה אדוני, אשר ראשית דבריך תמיד, כי לא תדע הבדל בין
בני הדתות השונות, לא תתן משרה לאיש, עקב אשר נולד על ברכי הדת הישראלית!
איה סבלנותך?





– מאד תדאב נפשי בגלל הדבר הזה, אך לא אנכי הראשון, המדבר בפיו וחושב אחרת בלבבו…





במפח נפש עזבהו מנשה, וילך לו. הלילה ההוא עבר עליו בנדוד שנה, לבו סחרחר וראשו היה עליו כגלגל לפני רוח מרב מחשבותיו…





עברו עוד ירחים מספר. מנשה מצא לו כהנה בבית־מסחר־השטרות,
אשר לאחד מראשי עדת ישראל. ויחל להתרחק מעט מחברתו ולהתבודד באהלו, אך
בהיות כל חיי רוחו לעסוק בצרכי צבור, הוסיף להעמיק חקר בתחלואי האנושיות
ורפואותיה… בהיותו בבית האיש ההוא, מצא שם את כל העתונים בשפת אשכנז אשר
לעניני ישראל, גם את “המגיד” ואת “הצפירה”, שהיה אדוניו חתום עליהם, והוא
שהיה רגיל לפסוח תמיד על כל הענינים הנוגעים לישראל, מדי קראו באחד
העתונים, החל לקרא את כל הנוגע לישראל בשקידה רבה, ובקראו בעתונים הללו ראה
ויתבונן, כי גדולה מכת ישראל ממכת כל שאר האמות וגם שונה ממנה תכלית שנוי.
הוא, שהיה מתנגד לכל דעה לאמית, אשר מצאה לה מסלות בלב עמים רבים, שנה
את דעתו, כי באו לידו ספרים המוכיחים בעליל ע"פ תולדות השתלשלות הדורות
ותורת הגזע, כי אהבת הלאם היא דבר המחויב להיות, כי באין אהבת הלאם יפרע
האדם.





בעת ההיא נוסדה חברת “ציון” בל. – ליד מנשה באו גליונות
אחדים מהעתון האשכנזי “תשועת עצמו”, המחברת “אויטאעמאנציפאציאן” לפינסקר
והמחברת “נסיון לפתרון שאלת היהודים”, ויחל להגות בדעות הַמֻּבָּעות שם,
שהחלו להכות שרש בלבבו וילך לשמוע את הדרשות שנדרשו בחברת “ציון”, אך דברי
ראשי הדרשנים, אשר דרשו שם בעת ההיא לא יכלו להפק מאתו רצון, כי לא דברו
דברים ברורים להודיע אנה פני דעתם מועדות, כי כל דבריהם היו אך מליצות
ריקות, אשר קלקלו מה שנתקן בלבו ע"י הדברים שקרא…





ו.





בעת אשר נגרש מנשה מן הגימנזיום יסד בעזרת רעיו קאסאל
ושפיצקי חברה בשם “אחוה והשכלה”. מטרת החברה היתה כמטרת האגדה, אשר יסד
לתלמידי הגימנזיום, ואליה נספחו חברים למאות מכל המינים והדתות. אך ברבות
הימים התגנבה רוח חדשה אל החברה הזאת והאנטישמיות החלה להטביע את חותמה
עליה. אז החלו החברים היהודים לצאת את החברה הזאת, וישארו בה אך מנשה
וקאָסאָל.





באחד הימים ההם היה וכוח בין החברים ע“ד “שאלת היהודים”.
רב החברים חוו את דעתם לחובה ואחד מראשי הדברנים אמר, כי היהודים הנם השאור
שבעסת חברת האדם המעכב את גאלת המין האנושי ע”י שהנם דוחקים את עצמם לתוך
כל מפלגה שבמדינה ובהם: פטריוטים נלהבים, ליברלים, דימוקראטים, סוציאליותים
ועוד כאלה, והצד השוה שבהם, כי אין נכונה בפיהם ושומר נפש ירחק מהם.
היהודים הפולנים מרגישים בצרת בני אמונתם במרוקה והיהודי
האשכנזי אח הוא להצרפתי, אף כי שנאה רבה בין שתי הממלכות האלה. בכל
עם ועם לא ירגישו האצילים כל רגש קרבה לבני עמם העניים, ובלייכרידר האזרח
האשכנזי שומע כי ברומניה גרשו את משה הסוחר במכנסים ישנות מכפר מושבו
ולבבו ירתח בקרבו ויחוש לעזרתו; אך לו נניח, כי
עזרת בלייכרידר האשכנזי להיהודי העני ברומניה היא מעשה אשר יסודתו באהבת
אדם ובלב מתנה בלבד ואין בה כל כונה אחרת, אבל מה נוכל להגיד כי נראה איך
ירע ליעקב הרוכל הגאליציאני, אם ישמע חרפת רותשילד הצרפתי או האנגלי, אשר
לא ראהו מעולם וגם לא ידעהו? הנמצאת כזאת גם בעם אחר? – סוף דבר: היהודי לא
יוכל להמנות על כל מפלגה מדינית שבעולם ואם יאמר כי הוא נמנה אין להאמין
לו, כי אין לבבו שלם את המלגה ההיא.





אז קם מנשה להצדיק את היהודים ולשום לאל את כל דברי הדובר
הקודם, אך ברגע ההוא נשמעו קולות שונים: “כלה דבריך!” ורבים מהנאספים החלו
להכות בידיהם וברגליהם ולצעק קול גדול, כדי לבלבלו ולהשתיקו.



– מה קצי כי איחל? – דבר מנשה אל לבו בשבתו בדד בחדרו אחרי
שובו מן האספה – פה לא יכירני מקומי… ערבוביה נוראה בראשי, דעות מדעות
שונות, וכל מה שאני חפץ להתאמץ בדעותי הקודמות יבואו המעשים ויטפחו על
פני… רגע אחד יולד בי החפץ להסיר את כל דאגות הכלל מעל שכמי ורגע אחד
אזכור, כי לא לעצמו יחיה האדם… ומה עלי לעשות, וכל אדם דואג לעצמו ולרגלי
מלחמת החיים ילכו כל האידיאלים חמס ובני האדם מתגשמים ומתפשטים… אך
יותר מכל אלה אני רואה, איך שגיתי עד עתה. האמנתי, כי מעטים הם המדברים בלב
ולב ונוכחתי כי כל אדם כוזב; האמנתי, כי יש אנשים,
שאינם שונאים לישראל והיום נוכחתי לדעת את ההפך… אך הנה נתן לי אחד ממכרי
את החוברת “איך צריכה להיות מגמת פני הצעירים העברים?” אשר הוציאו בני חברת
“ציון”. הבה אראה אולי באמת הצדק אתם. – מרגיש אני בלבבי, כי נחוץ לי איזה
“אידיאל”, איזה רעיון נאצל, להתעסק בו ולהקריב את כחותי על מזבחו;
אולי אוכל למצא בדעה הציונית את שאהבה נפשי… ואם
יכזב בי גם האידיאל הזה, אז אתגשם, אך גם ההתגשמות הזאת תהיה מעורבת
באידיאליות, כי אז אשוב עירה ק. אל חנה, אשר בטוח אני בה, כי לא תכזב
בי ותשמור לי את בריתה עמדי…
















ראה “ספר המדות” להר“ן, פרק ”להתרחק מחקירות" סי‘  ה’.  ↩



גריעבען, פסחים צ"ו.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40970