הַ"לּוּז" שֶׁבְּמֶנְדֶּלִי



	
	הַ"לּוּז" שֶׁבְּמֶנְדֶּלִי
	



א

העוד מנדלי חי?

שאלה זו כבר נשאלה לא אַחת ולא מאחד. ואם־ירצה־השם עוד
תּעלה ותישאל לא־פעם. ובשעה זו שאָנו חוגגים את יום־הולדתּו המאָה, כּדאי
שנעיין בּכל הענין הזה למען נדע מה שנשיב לאּפּיקורס, בּיחוד
כּש“אַפּירקורס” זה ישכּן עצמו בתוכנו.

אולם טרם נעבור לעיון בּעצם הענין, מן הראוי לזכּור
ולהזכּיר שמנדלי אינו חלילה היחיד אשר עליו הונף הגרזן המחודד של שאלה זו.
כּבר היה הדבר לעולמים. די לנו להעלות על לבּנו את זכר ההשכּלה ושינוי
הערכותיה. בּימיה – כּח אַדיר ומשנה ערכים היתה. אחר כּך כּבה אורה ופנה
זיווה. עד שבּא הדור השלישי וראָה לאשורו את כּל הטוב והבּריא שהיה גם
בהשכּלה המתקיפה וגם בּ“חסידות” המותקפת. הוא, דור חדש זה, ידע למצוא את
האור שבּחושך, אשר בו נלחמה ההשכּלה, אך הוא גם ידע למצוא את החיוב
שבּשלילת־ההשכּלה. ואין זו גוזמה להגיד, שבּיחסנו אָנו אליה יש הרבּה יותר
הבנה ואדיבות מאשר בּיחס אבותינו אליה.

אַמות־המידה הישנות, גם של נושאי הלפּיד הבּוער של ההשכּלה
וגם של מורדי־האור המסכּנים, עברו ובטלו ובמקומן מצאנו והמצאנו אנחנו
אַמות־מידה חדשות יותר וצודקות יותר לפי דעתּנו – “והיה העקוב
למישור”.

וכן הדבר בּיחס לארי שבּחבורת ההשכּלה – י.ל. גורדון.

בּזמנו ובסביבתו היה קולו קול־אַדירים, שאגת־אַריה.
בּעוז־שירו ובחוסן־ניבו, בּתוקף־אישיותו ובאש־נפשו ניפּץ והרס, שיבּר ומיגר
אידיאות ואישים שהיו מקודשים בּעיני העם. ומובן שמשורר לוחם שכּזה טעם גם
את טעם ההערצה של חסידים וגם את טעם השנאָה של מתנגדים. אלה ואלה הוסיפו לו
כח – כּי כּשנאה כּן האהבה מפעילה את הנפש, יוצקת בּה און ומגבּירה את
השפּעתה. אבל כּעבור דור אחד שקעה שמשו, כּי שאלת הרבּנים שהטרידה כל־כּך
את גורדון שקעה גם היא ואיבדה חריפותה. חשבו רבּים שגורדון “תּם ונשלם”,
אבל הדבר לא כן היה, כּי לאַחר שפּגה החריפות משני הצדדים והגיעה שעתו של
הדור השלישי – הוא הכּתוב המכריע – נפלו הקליפּות גם מן המתקיף וגם מן
המותקפים ונראה האור שבּשניהם.

וגורדון קם לתחיה.

דור בּיאליק ותלמידיו הוא שהחייה אותו והחזיר לו את עטרת שירתו.

כּן אָנו רואים הופעות ואישים תּמים לגווע ולפתע פּתאום הם
זוכים ל“תחית מתים”. ופרחים שאָבד עליהם כּלח מתחילים שוב לפרוח. (דוק
ותמצא, שלא רק בישראל כּן, כּי אם גם באומות־העולם).

כּי רק משוררים השרים על טהרת השירה אינם נתונים בסכּנת
כּליון חרוץ, כי אין הם מניחים לאבק הזמן שיכסה את גביעי הפּרחים של
שיריהם. הם צדים את חוט־הנצח שבּהוויה ורוקמים מהם את שירתם – וכן זוכה
הליריקה הטהורה לעמוד בּרעננותה ולשמור על זוך־בּדלחה.

אולם גורלם של סופרים סוציאַליים, היונקים מתּקופתם
והמתארים את חיי ההמונים, רע מזה. אלה – סכּנת־שקיעתם גדולה מאד, כי עצם
החומר שבּו יטפּלו משתּנה ומתחלף ולפעמים גם חולף. וכשיד הזמן הווה בחומר,
סובלת גם הצורה ואור הדברים מועם.

מנדלי היה סופר סוציאַלי.

הוא קשר את גורלו בּגורל העיירה היהודית הדלה והמדוכּאת,
בּגורל גבּוריו העניים ובעלי המום. הוא שיכּן את עצמו ב“עמק הבּכא” וכתב את
“ספר הקבּצנים” הרוחש מתּולעי־הדלות. (כי “מי כהיהודים הקבּציאלים עניים
ושפלים ומדולדלים בּכל האָרץ?”). וכשעבר זמנם של אלה והחומר נתעלם בּעב
הענן של התּמורות ועלה באש הכּליון של מלחמות, פּרעות ומהפּכות, – חשבו
רבּים כי עם החומר חלף עבר גם בּעל החומר. ומכּאן – השאלות
והתמיהות, הספקות והפּקפּוקים בּערכּו וחיוניותו של מנדלי גם לדור הזה,
דורנו.





ב

אָמנם כּן הדבר. החומר של מנדלי נתיישן, בּתוקף השינויים
הכּבּירים שבּאו עליו ועלינו. ואלמלי תלוי היה מנדלי בחסדו של החומר בּלבד,
מי יודע מה היה גורלו באמת. אבל כּחו של מנדלי לא היה רק בּחומר, כי אם גם,
ובעיקר, בּאור הפנימי אשר גילה בו ובצורה האמנותית אשר נתן לו.

החומר היה לו, כּלכל אָמן בּרוך־יה, רק חומר, שממנו יש
לבנות וליצור הכּל מחדש. ומכּיון שלבנות אָהב וליצור ידע הקים
בּנין אחר על חורבות הבּנין שהיה מט לנפּול. ושנפל אַחר כּך, ובנין זה
יאריך ימים יותר מן המקור.

מנדלי היה בּן־תּקופתו ואיש־דורו. הוא היה שקוע ראשו
ורובּו בחיי גבּוריו ובהווי של סביבתו. הוא היה ריאַליסטן אדוק שלא הניח
אַף קו אחד, שיש בּו משום הבלטת האופי של האיש או המעשה. הוא נאחז בּכל
חושיו בּמציאות, ובתאוותו זו היה מגיע לא פעם לידי הפלגה של
גרוטסקה1.

אבל בּכל דרכיו אלה היה הרבּה מהרגשתו הבּריאָה של
מספּר־צייר, הרוצה וגם יכול לתפּוס דברים בּצורתם ובציוריהם. יש בּדבריו
הרבּה דרוש ספרותי, הרבּה מוסר־השכּל ורמזי־חכמה על האופי היהודי, העוויתיו
ותנועותיו. אבל בּזכות אלה בּלבד לא היה יכול להחזיק מעמד זמן רב. אלה אינם
נחרתים בּלב הדור השני ואינם נשמרים בּזכרון הדור השלישי.

מה שנשאַר ונשמר לימים רבּים הוא ה“יש” הספּורי־ציורי
ובו יבּחן הסופר. כּשמנדלי מתאר אנשים הוא משתּמש הרבּה בּכח המונולוג,
שהוא דיבּור, אבל מתּוך הדיבּור יתהווה הציור הנותן חיים לאיש.
דמות מוכר ספרים המסתּמנת מדברי ר' מנדלי או חברו ר' אַלתּר אַחרת היא מן
הדמות המסתּמנת מדברי הקבּצן פישקא החיגר. בּציור הראשונים הוא מסתּייע
בפסוק או בהדו, בּמאמר־חז“ל או בצלילו; ואילו בציור השני הוא מסתּייע ב”אבר
מן החי" של לשון־האידית הפישקאית.

ל“יבוא רקב בּעצמותיו” הוא מוסיף: “אַ קיינק אים אין די
בּייניע”, בּלשונו המגומגמת והעלגת של פישקא. ולא נתקררה דעתּו עד שהביא
מאמר שלם בּלשונו הקלאסית של פישקא – (“עך מיט מאַן וואַבּ ווי פישע מיט
פיסיעך גאי פיינדלעך…”).

ומנדלי מתנצל לאמר:

“כּדאי להשמיע פּעם אחת דבּורו של פישקא בּלשונו היהודית
שמתּוך כּך ידעו כמה קשה היה עלי הטורח להשלים שיחי המגומגם כּתיקונו
ולתרגמו עברית”.

אבל לא רק מתּוך שיחת־גבּוריו יצייר את פרצופיהם ויסמן את
תּכונותיהם. הוא אינו סומך על נס הדיבּור, אלא שוקד בּכל כּחו על
הציור.

וכה תופיע לנגד עינינו דמות פישקא:

“ראשו עליו כקערה סגלגל ומרודד, פּיו רחב, שיניו עקומות
וכרכּומיות, מגמגם בלשונו ואינו הוגה את ה”ריש" כּראוי, גבּו מעוקם קצת
והוא חגר בּרגל אחת".

ואם לא די בזה נשפּל לסוף העמוד ונקרא עוד:

“פישקא היה רגיל להלך יחף ובלא קפּוטא, אל בכותּנתּו
הטלואָה ובבגד “אַרבּע כּנפות” מזוהם ובמכנסים רחבים, עשויים קמטים, קמטים
ותלויים כּשקים. מלאכתּו היתה: הלוך וקרוא בּיום הששי בּחוצות כּסלון:
עמדו, בּעלי בּתים, ולכו לבית המרחץ!”

וכן גם על שאָר בּני החבריא המהוללה ישקוד בּציוריו:

“יונטל, הקיטע המפורסם (ה)”זוחל על ירכו סמוך על ידות של עץ בּשתי כפּיו".

ובת־זווגו היא “הקבּצנית, המפורסמת כּמותו, בּעלת שינים
רחבות ומחוסרת השפה התּחתּונה”. ונחום’צי, השוטה הידוע שבּקהילה, פּרש את
כּנפיו “על ראש אותה הבּוגרת, שמילדותה זרחה צרעת בּגבחתּה ובקרחתּה כעטרה,
ושהיו מעבירים עליה השמועה בּעיר שהיא אַנדרוגינוס”

בּגדישות שכּזו ינהג בכל מקום, גם כּשיטפּל בּיחידים וגם כּשיעסוק בּצבּור.

תּמונת בּית־המרחץ בּערב שבּת, למשל, היא כל־כּך חיה
ורוטטת עד שאין לשכחה (“קול־קולות על גבּי האצטבּא העליונה: יהודים, קצתם
שוכבים שם בלא כח, נאנחים ונאנקים, וקצתם מזויינים בּחבילי זרדים וצועקים:
שמע ישראל, בּני רחמנים! יהמו נא רחמיכם! או הבל, בני ישראל! אפיקו הבל!
אפיקו הבל!”)

בּקריאת “שמע ישראל, בּני רחמנים!” וה“אוי הבל!” יש
כּל־כּך הרבּה תענוג מיוחד במינו, תּענוג עד כּלות־נפש, שגם ממרחקי זמן
ומקום, עוד נרגיש בּלהט המשונה הזה ובחיי האנשים המתמוגגים מאושר…

ובדרך זו הוא הולך גם בּתיאורי־הטבע שלו. מתּוך ניתּוח
מעמיק וחדירה חדה, מתּוך חריזת פּרטים פּעוטים וציד תּנועות קטנות,
אגב־אורח, הוא מחייה לנגד עינינו תּמונות־נוף ודמויות בּהמות, חיות ועופות.
וכשהוא מצייר יום קיץ חם הוא ממצה את חומו. ועינו חודרת ומרגישה בלהט החמה
בּצומח, בּדומם ובחי. החמה לוהטת. ותבואות ואילנות אינם מזדעזעים. ופרות
רובצות נטויות גרון ומנענעות אָזנים, חוטטות ומעפּרות בּטלפיהן וגועות
מפּני החום. והוא גם את הפּר יראה “פושט זנבו ורץ, מנענע ראשו לצדדים,
פּתאום יעמוד, מרכין מצחו עד לעפר, שואף ומנשף בּנחיריו, נוהם ובועט ברגליו
– והבל יצא”.

ו“אצל ערבה זקנה, עקומה וסדוקת רעם, עומדים סוסים צפופים, מאהילים זה על גבּי זה בּצוארותיהם כּדי לעשות צל
כּל שהוא ומצליפים בּזנבותיהם להבריח את היתּושין, והצרעין מעל
גבּם”.

אבל התּמונה טרם נשלמה. עוד תּראה עינו “בּראש האילן עורב
אחד מתנענע על ענף רך בּאַויר העולם, ונראה מרחוק כּאילו הוא מתפּלל עטוף
טלית קטן של לבן ותכלת יחד, משתּחווה ונופל אַפּים בּכפיפת ראש”. ועוד יש
שם יתּושים וזבובים, וצרצור וצלצל…

בכל הזדמנות שבּאָה לידו – והוא סופר עסוק, כי רב מה רב
החומר המתחנן לתיקונו בּספּור ובציור! – הוא עומד לשבּח לטבע ולהדרו. אין
זה כּי אם שם בּמעמקי ישותו צפונה תּכנית שלמה. כּשהוא מפליג בּדרך הציור
של בּני־אָדם ומגזים קצת ומגבּיר את יסוד הסאטירה ומגיע עד לשערי הגרוטסקה
הוא אָץ להתחדש ולהתרענן בּחיק הטבע. זה המשחק הנצחי של צל אור. כּשחול
החיים נעשה כבד מנשוא, נמלטת הנפש למקלט הקודש של שירת הטבע. וראה: פּה
מתעדן מנדלי וכל ניגון־נפשו מתרכּך. בּפרקי האָדם והחברה שבּספּוריו הוא
אַכזרי בריאַליותו ועוקץ בּסאטירה שלו. ואילו בפרקי הטבע והנוף הוא רך
ועדין, מלא רחמים וחנינה. האור מקבּל פּיוס בּעד חשרת הצל שירדה עליו ועל
עולמו.

וכן מכניס האָמן הפּקח שווי־משקל בּיצירתו ו“שלום בּית” לספּוריו.

תּמונת הליל של פּרק ח' בּ“עמק הבּכא” עם מסחר־הכּוכבים –
היא מלאכת־מחשבת הזורעת אור על כּל סביביה, ולא רק בספר זה. נהרה גדולה
מופיעה ומאירה את השטח לאָרכּו ולרחבּו.





ג

הרי שמבּחינת האמנות בּלבד כּבר קנה לו מנדלי את עולמו,
הזה והבּא, כּי הוא ראָה דברים לא בעין־סופר סתם, כּי אם
בעין־אָמן. וההבדל ידוע וניכּר למדי. סופר סתם הרואה דברים ומספּר
עליהם – ספק אם יתקבּלו על בּני דורו. נתקבּלו על בּני דורו – ספק אם
יתקבּלו על בּני הדור הבּא וכן על הדורות הבּאים אַחריו. והסיבּה מובנת.
הוא ראָה דברים כּמות שהם והשתּדל לצלמם. אלה שהיו אתּו וראו אתּו יכולים
ל“האמין לו” ולהעיד עליו כּי בעינם ראו. חלף הדור – חלפו העדים וחלפו
הדברים שנראו פעם לאותו סופר.

אולם האָמן־היוצר הרואה דברים אינו רואה אותם “כמות שהם”
וכמו שנראו לבני דורו שחיו אתּו. הוא רואה דברים שאינם נראים לאחרים. הוא
רואה את תּוכם ואת אורם הפּנימי. וזה התּוך אינו מתחלף. ולשם קיומו הוא
אין צורך בּ“עדי־ראייה”.

ואם יש צורך בּהוכחות יתרות (האומנם יש צורך בּהן?), שוטטו
ברחבי הספרות העולמית, האזינו לצלילי השירה, שירת האהבה ושירת הטבע, שירת
הסבל ושירת הפּדות, שירת הגבורה ושירת הקדושה, ותראו ותחושו שאמצעי הבּיטוי
העיקריים – שבּראשם בּא הציור – אחרים הם ובשרשם הם נפגשים ומתנשקים.
לשון המראות היא, שעליה שר בּיאליק, והיא נצחית. רק הגוונים משתּנים רק
הצירופים מתחלפים. ורק הנשמות היחידות והמיוחדות של המשוררים הן המשנות
את הניגון ועושות אותו כּל פעם חדש, רענן ומקורי, כּנתינתו משמים.

ואותו יסוד “נצחי” היה ביצירת מנדלי. ומכּיון שהיה, וודאי שגם יהיה.

אבל נשמה זו, שבּלעדיה אין חיים ואריכות־ימים לשום משורר,
אינה יכולה למצוא את תּיקונה אלא אם כּן היא מוצאת לה גוף חי וקיים –
לשכּון בּו.

וביצירת מנדלי נמצא לה גוף חי ומלא־תנועה, הלא הוא גוף
הקיבּוץ היהודי. אין כּמנדלי מחונן חוש הקיבּוציות הישראלית ואין
כּמותו חש בּכל ניד וניע של “האני הקיבּוצי” הזה. הוא מדבּר עליו תּמיד
כּעל אורגאניזם חי, של איש יחיד, וחי ומתנועע אתּו בּכל הליכותיו ודרכיו.
“התּחלואים – אומר מנדלי – תּוססים בּחשאי בּתוך גופם של הקבּציאלים”.
ובמשפּט זה הושג מאכּסימום של אינדיבידואליות בּציור־קבּוץ.

וכשם שאברי האָדם היחיד דבקים אחד בּמשנהו וחיים יחד עד
שמהווים גוף אורגאני אחד, כּן דבקים אצל מנדלי אנשים יחידים מישראל אחד
בּחברו למען יתהווה אותו גוף קיבּוצי, שהוא היצירה היותר גדולה ואַדירה של
מנדלי. "בּמקום ששנים עומדים – אָנו שומעים מפּיו – בא השלישי ובמקום שלשה
בּא הרביעי וכך הם מוסיפים ובאים ומצרפים למנין, לקיים מה שנאמר: “וקבּצנו
יחד”.

נעימה זו היא היסודית בּיצירתו ועם־ישראל שבּגיטו הרוסי
מופיע לנגד עינינו כּאחד שלם, שעוד לא היה כמותו בספּור בּימינו. לא
מפּרטים בּודדים, המצטרפים לאחד, מתהווה דמותו של הגוף הקיבּוצי הזה, כּי
אם בּמהותו העצמית ובדמותו המיוחדת הוא מופיע לפנינו – ובשמו מתהלך מנדלי
בּינינו ומספּר את פּרשת חייו וגלגוליו. (“ואני מנדלי, שכּל כּוונתי תמיד
להועיל לאַחינו בני ישראל כּפי מיעוט כּחי, לא יכולתּי לכבּוש את
רוחי”.)

ואף כּי יש הרבּה־הרבּה מרי ואופל, דלות ונוול בּחיים אלה,
אין בּהם יאוש. כּי פילוסופים הם גבּוריו של מנדלי והם יודעים לשאת את עול
החיים בּגבורת־נפש. יחידים סתם וודאי לא היו יכולים לעמוד בּכל זה. אבל
יחידים, שהם חלקים קטנים מקבּוץ גדול, אינם יראים ואינם נרתעים. כּחם –
נצח. וחייהם – נצח.

ומכּל הרחש הזה של אנשים עכורים ומוקאים, אנשים המתפּרנסים
זה מזה והאוכלים זה את זה, אנשים שירדו עד שאול תּחתּיה של דלות ושפלות, לא
נורעל ברעל היאוש והמות, כּי אם להיפך – איזה שקט מיוחד עולה מכּל זה. איזו
מנוחה עליונה נובעת מכּל הגלגולים והתּלאות של כּל מיני הקבּצנים. היא
המאירה לנו נשמת הנעלם הגדול הקבּוץ היהודי המופלא מתּוך הנשמות והגופים
האלה. מנדלי נתן ידיו בּעיסת־אָדם זו ולש ממנה את “לחם הפּנים” של
קבּוץ־ישראל. ואָנו עומדים מלאים תּמיהה והשתּוממות בּפני העולם אשר
יצר.





ד

בּאחד ממכתּביו לי.ח. רבניצקי כּתב מנדלי לאמר: “סגנון זה
של הספּורים שלי בּעברית בּריאָה חדשה היא שנמלכתּי עליה מתּחילה בפמליא של
מחשבות לבּי ומוחי ואָמרתּי: נעשה סגנון עברי שיהא חי, מדבּר בּרור ובדיוק
כּבני־אָדם בימינו ובמקומנו ונשמתו תהא ישראלית. והוא יהא ראוי שינתנו על
ידו ספּורים לישראל בּעברית”.

ואין ספק בּדבר, שזה האיש מנדלי עשה סגנון עברי הראוי באמת
“שינתנו על ידו ספּורים לישראל בּעברית” ולא רק ספּוריו, כּי אם גם ספּורי
אחרים.

כּי סולל וכובש היה מנדלי בּאורח־תּפיסתו בּדרך ציורו
ובאופן־סגנונו. ידוע הדבר, כּי מלחמה קשה היתה לו עם שתּי הלשונות, עברית
ואידית, שבּהן כּתב. ולכמה שנים פּרש מן האַחת אל השניה. אבל גם בּשעה
שהתייחד בּאהלה של האַחת והתעמק במסתּריה וצלל למעמקיה, גם אָז היה לו קרב
גדול, מן הפּנים. שאלה גדולה לכל אָמן, הרוצה ללכת בּדרכּו הוא, כּיצד יסגל
את החומר לצורה או להיפך. ושאלה עוד יותר גדולה היא: כּיצד יסגל את לשונו
הוא, לשון האָמן, ללשון הנפשות הפּועלות בספריו. ואם לסופר מאומות־העולם
שאלה קשה היא – הרי היא קשה שבעים ושבע לסופר יהודי שגבּוריו מדבּרים
בּלשון אַחרת והוא כותב עליהם ומדבּר בּשמם בּלשון אַחרת.

כּיצד אפשר לדובב את שפתי הגבּורים בּ“ספר הקבּצנים” וב“עמק הבּכא” בּעברית והדבר יהיה טבעי?

שאלה עמוקה היא ואם לבנים ולנכדים נמצאָה הדרך, הרי זו בזכותו של הסבא. אבל לו עצמו לא היה סבא אשר יראה לו את הדרך הישר בּספור העברי החדש.

ואם בּכל זאת הצליח ליצור, כּעדותו של בּיאליק, את “שפת
עבר הגדולה והמאוחדת”, שנתנה אזרחות לכמה וכמה סופרים שבּאו אַחריו, הרי זה
שוב בּזכות אותה נשמה יתרה שהיתה לו, אותו ניצוץ גאוני אשר עשה אותו למה
שהיה בימיו ולמה שיהיה בּימים הבּאים.

ובזה לא רק סופר לקוראים היה, כּי אם גם סופר לסופרים.
אפשר שכּמה קוראים, ואפילו סופרים, לא ידעו ולא יכּירו עוד בּמה שנתן הוא,
כּי סגנונו ואופן כּתיבתו כּבר נעשו חלק בּלתּי־נפרד ובלתּי־ניכּר של כּל
סופרינו, בּבחינת “ויאסף אל עמיו”. אבל אם יש קוראים וסופרים כּאלה שאינם
יודעים ואינם רואים – אין זה סימן שהדבר איננו. “לא ראיתי – אינה
ראייה”.

אולם כּל אלה שאָזנם מוכשרה להבחין מאזינים להמיית הפּרוזה
של מנדלי בּזרם הפּרוזה העברית החדשה ועשרו הרב מפוזר על פּני שבעה ימים של
ספּורים, מאמרים ואַף שירים. הוא השפּיע על אַחד־העם ועל בּיאליק, על
בּן־ציון ועל שטיינבּרג, על עגנון ועל בּרקוביץ ועל רבּים אחרים. ובאופן
כּזה נעשה למספּר הלאומי, אשר ממעייניו שותים ולאורו הולכים סופרים
וקוראים.

ובזכות כל אלה הדברים, ורבּים אחרים שלא נמנו בכאן,
נעשה מנדלי לדמות אדירה וכובשת, המולכת במלכות ספרותנו.

וכאָז כּן עתּה –

עוד מנדלי חי.










נזכור־נא את ציור פּניו של ר‘ אַלתר: "ופניו טובעים
בים של שערות צהובות ועכורות, שיש בהן כדי להספיק פּאות וזקן גם לו
לעצמו וגם לכמה וכמה יהודים. ובתוךְ ים של שערות זה עולה כאי רחב ועב
חטמו של ר’ אלתר“. או התמונה בבית המלון, אשר שם ”נראו חוטמים למיניהם,
שקועים ושרועים, משורבבים ורחבים כאבטיחים וקשואים; ואַחר החוטמים –
מיני זקנים ארוכים וקצרים, כדים ומחודדים; ואַחריהם קדקדי שער
ובלוריות; ואַחריהם פּרצופים, צורות זכרים וצורות נקבות", או התיאורים
שהוא מייחד ל…פשפשים.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41145