בעית החנוך



	
	בעית החנוך
	



1

אלכסנדריה, כ“ב חשון תרפ”ב.

הספקתי לתת לקוראי “דאר היום” סקירה כללית פחות או יותר
מדויקה ממצב החנוך של המוסדות הכללים והפרטים בעירנו, ועתה רוצה אני לתת גם
חוות דעותיהם של אחדים מראשי הקהלה בנדון זה:

בהפגשי בימים האלה עם רבנו הגדול רפאל די לה פרגולה אמר
אלי: בעקר הנך צודק בדבריך על אדות מצב החנוך בקהלתנו ומיום בואי לשרת בקדש
בעירנו זאת לפני שתים־עשרה שנה, התבוננתי לצערי הגדול כי דור שלם שלנו הולך
ומתחנך בידי זרים ללא תורה וללא יהדות… אך אחרי כן נוכחתי עפ“י ידיעות
תכופות מידידי הרבנים בארצות אחרות, כי סדנא דארעא חד הוא, והשאלה הזאת
לדאבוננו, איננה שאלה מקומית פרטית, כי אם שאלה כללית, עולמית, אין לך
קהלה יהודית, תהיה העשירה ביותר שתוכל להטפל בחנוך כל בני קהלתה, והפתרון
היחידי לשאלה הבוערת הזאת. – מוסיף כבוד רבנו – הוא לפי דעתי: ליסד חברת
חנוך גדולה עולמית, כעין אותה של האליאנס, במטרה לפתוח רשת של בתי חנוך לפי
רוח היהדות והלאומיות בכל ארצות הקדם, ודוקא בשביל ילדי הבינונים, כי לילדי
העניים הלא ידאגו פחות או יותר ראשי הקהלה בעצמם, ול”עשיריו", או כמו שהנך
קורא אותם, בני “השדרות הגבוהות”, הנה המה לא ישלחו את בניהם לבתי
החנוך שלנו, ותמיד יבכרו את בתי הספר של הזרים, אם לא, כי יהיו לנו בתי ספר
בנויים בתכלית ההדור, עם מנהלים ומחנכים ממדרגה ראשונה ועוד ועוד, – מה
שאי־אפשר לנו לעת עתה לחשוב על זה – ואז, רק אז אולי נוכל למשוך אלינו
אחדים מעשירינו.

הנה מדוע השתדלנו תמיד לעצור בעד סגירת בתי הספר של
האילאנס בעירנו, הלא לה יש די נסיונות של הרבה שנים עם מוסדותיה החנוכיים
הנפוצים בתורקיה, באפריקה ובארצות הקדם; אינם חסרים לה גם מורים מומחים
העומדים על גובה הפדגוגי הדרוש, שיוכלו לחנך דור משכיל, ויחד עם זה יהודי
ואזרחי… ולמרות מגרעותיה בשטת למוד השפה העברית אשר אפשר היה להביא בה
תקונים ולשפרה – אל נשכח שמאתים תלמידים ותלמידות אשר קבלו את חנוכם בבתי
ספרה בעירנו, למדו לכל הפחות להכיר את חובותיהם הדתיות, ידעו דברי ימינו
וכו' והעקר – הוצאו מצפרניהם של הכמרים ומהשפעתם המרעלה.

ומה המריץ את האליאנס לסגור את בתי ספרה בארץ מצרים?

בשנת 1897 פתחה האליאנס בתי ספר באלכסנדריה לבני האמידים,
הבינונים, למען הרחיקם ממוסדות החנוך של הישועיים, ולקהלה היו כבר אז
בתי־חנוך מסודרים חנם לילדי העניים, הפועלים והסוחרים הקטנים ולא יכלה
לתמוך במוסדות החברה הפריזית, והאליאנס המשיכה את מפעליה אשר התפתחו
והצליחו פחות או יותר, אפס כי תמיד היו לה “גרעונות” גדולים, ואי־אפשר היה
לה להמשיך את מוסדותיה.

– ומתי החליטה האליאנס לסגור את בתי ספרה?

– זה היה בשנת 1910, השנה הראשונה לבואי לשרת בקדש פה, אז
נפוצה השמועה כי האליאנס חושבת לסגור את בתי החנוך שלה בעירנו, אנכי באתי
בחליפת מכתבים עם האדון ביגר מזכיר החברה, ויכלתי לשכנעו לדחות את החלטת
החברה לעוד איזו שנים… אך הגרעונות היו הולכים וגדלים מדי שנה בשנה,
והחברה לא יכלה עוד להמשיך מצב שכזה. הנה, למשל, בשנת 1913 היו הכנסות של
שכר למוד ועוד, לעשרִים אלף פרנק, – הכנסה לא רעה לפי ערך הכסף לפני תשע
שנים, – אך ההוצאות עלו לשלשה וארבעים אלף פרנק, והחברה השלימה את
הגרעון.

– האם כבוד רבנו, אינו חושב כי הקהלה מחויבת מצדה לדאוג גם
לילדי האמידים, ולמנוע עד כמה שאפשר את ההשפעה המזיקה שמקבלים בבתי הספר
הנכרים?

– בודאי! הלא תמיד הנני מדבר בנאומי לפני הקהל, כי קהלה
כקהלתנו המפורסמה לתהלה בעולם, איננה צריכה להסתפק במה שועד בתי הספר מטפל
באלפים התלמידים העניים בבתי החנוך של הקהלה – היא מחויבת לדאוג גם בעד
חנוכם העברי של יתר בני העדה, ההולכים וגדלים מבלי לדעת מהיהדות
ומהלאומיות, ואין להם כל מושג מכל מה שמתרחש בארץ אבותינו ובעולם היהודי…
אפס כי לזה יהיה צרך לנהל תעמולה חזקה בקרב צעירינו ליסר חברות ואגודות לשם
מטרה זו: לפתח שעורי ערב, לסדר שורת נאומים של דברי ימי ישראל וכו'.

הנה ראינו נסיונות אחרים שנעשו בזמן האחרון ע“י אנשים בעלי
מרץ, ביסדם שני בתי ספר: “התקוה” ו”שבת אחים", ושמח אני להודיעך כי המפעלים
החדשים האלה הולכים ומצליחים, למרות כל המעצורים אשר פוגשים על דרכם, וככה
יהיה אפשר – אם לא לפתור את השאלה אך להפחית קצת את המצב הרוחני העגום של
קהלתנו.







קורות 2 (2).jpg


התזמרת של בתי הספר לקהלה. המנהל א' עזרן וא' חמסי – Philharmonique des Ecoles de la Communauté





אלכסנדריה כסלו התרפ"ב

רציתי לדעת גם דעתו של ידידנו האדון דוד יודילוביץ,
מראשוני מחיי שפתנו על אודות מצב החנוך בקהלתנו; הלא הוא מפורסם במחננו
בתור קנאי קיצוני לעברית, ובכל הזדמנות באספות כלליות או בנאומים פומביים,
הוא המבליט ערך שפתנו, והמזכיר לנאספים את מציאותה של הלשון העברית.
הארון יודילוביץ ידוע לא רק בעולם המסחר בעירנו, כי אם גם בעולם ה“אצילות”
שלנו, לאמר: בין האצילים שבעדתנו; הוא ידע לרכוש לו, במשך שנות שבתו פה, את
הערצת כל יושבי עירנו יהודים ולא יהודים; וכלם מכבדים אותו ומתחשבים אתו
ואת דעותיו.

סרתי אליו ואשאל את דעתו על מצב החנוך; כי לדעותיו, ביחוד
בנדון שלנו, יש ערך, והאדון יודילוביץ הואיל בטובו למסור לי את השקפתו
זאת:

“אחינו באלכסנדריה רגילים תמיד להביט, על למוד הלשון
העברית דה”י, תורת היהדות ורוח הלאומי הישראלי כעל מותרות, כעל לוקסוס
כעל דבר שאינו נושא שום פרי בחיים החמריים של היהודי הנצחי, ושהם רק
דבר של הרחבת הנפש בלבד.

וכיון שזהו דבר של הרחבת הנפש בלבד, ומכיון שאלפי הילדים
שהעדה דואגת לחנוכם. הם ילדי העניים, ומכיון שילדי העניים זקוקים רק לחנוך
של “יכולת להרויח פרנסה”, ומכיון שהזמן קצר והמלאכה מרובה וצריך שיספיקו
ללמד ראשית כל אנגלית, וצריך גם איטלקית, יען כי כל אלה המה “נותני לחמנו
ומימנו ופשתנו”, במעמד זה יוצא ממילא כי אין עוד מקום ללשון עברית וספרות
עברית ודברי ימי ישראל ותורת היהדות בשלימות. כי אי אפשר להלעיט לילדי
עניים דבר שאינו משמש כי אם בשביל הרחבת הנפש בלבד, ובעת שנחוץ לתת לידי
העני כלי זין למלחמת החיים בתכנית הלשונות צרפתית, ערבית, אנגלית
ואיטלקית.

ובכן כל שעה שנבלה בלמוד עברית, הרי היא גזולה מהפרנסה של הילד העני, הרי זה הוצאה על חשבון למוד יתר השפות.

זהו מהלך המחשבות של ראשי עדתנו ביחס לתרבות עברית.

והנה לו ראיתי כי אותם העומדים בראשות העדה, מפיצים את
תורת היהדות, לשון עברית וידיעת דברי ימי ישראל בין ילדי העשירים אשר
ביניהם יש מלבד הלמודים הרגילים גם הרבה דברים של הרחבת הנפש כגון: תניס,
קריקט, שחיה, מרוץ אפנים, וכו, וכו' כי אז אמרתי: האנשים האלה נאמנים הם
לתעודתם ולתאוריה שלהם; אבל הלא לילדים העשירים אין כל זכר של למודים עברים
ודברי ימי ישראל, ותורת היהדות, עוד הרבה פחות מאשר לילדי העניים, ואם כן
הלא אין ה“כלל” “כלל” והתאוריה של לוקסוס העברית כולה מכזבה.

ובאמת איננה עומדת כלל וכלל בפני הבקרת:

א) ככל בתי הספר של כל עמי התבל מלמדים קודם כל את לשון
עמם וכי חיי המשפחה דורשים את זאת, והנאמנות למסורת אבות דורשת זאת,
והחיים המשותפים של חלקי האומה ביניהם לבין עצמם דורשים, ואת הרוח הלאומית
החבושה והצרורה בתוך הלשון הלאומית, דורשים את זאת. סוף דבר מיץ חיי
האומה צפון בחיק הלשון והוא ראש וראשון לחנוך ילדי כל עם ועם, ואח"כ
באות כל יתר הלשונות הזקוקות להחיים.

ב) וסוף סוף הלא דבר אחד הוא, באיזו לשון מלמדים דברי ימי
התבל, יהי בערבית, בצרפתית או באיטלקית, בגרמנית או ביונית, וכן בגאוגרפיה,
וכן בפיזיקה וכן בכימיה, במתמתיק, בתולדות הטבע וכו' ובלבד שילמדו אותם
היטב היטב, ויחדרו עד התהום, ושהתלמיד ידע את החכמה והמדע באר היטב (באיזה
לשון שהיא), הלשון הזרה היא רק אמצעי להחיים, בעת אשר לשון האם היא חלק
מחיי המשפחה והלאם ומסרת אבות, שהיא חלק מהנשמה הלאומות.

ג) בזה שמלמדים לילדים רכים במחלקות היותר נמוכות הרבה
לשונות זרות מטמטמים את מוחם, וזוהי הוצאה על חשבון המדעים והחכמות שהילד
צריך לעכל בתחלת חנוכו בראשית התפתחותו, וזוהי הסבה שמתוך בתי הספר במצרים
יוצאים ילדים בלתי מבושלים במספר יותר גדול מאשר בכל בתי הספר
שבעולם.

מתוך בתי הספר הנמוכים צריכים לצאת 75 למאה ילדים משוכללים
בכל ורק 25 למאה מטומטמים, פגימים, – ולצערנו אך חלק קטן מאד למאה (לפי
השערתי) יוצאים פה משלמים, והוא גדול מאד למאה, לא גמרו את תכנית בתי ספרם
בשלמות, באופן שאינם יודעים שום לשון בתכלית השלמות, ולא את החכמה והמדעים
לפי תכנית בית הספר בתכלית השלמות – הכל אצלם לקוי ומקוטע לחצאין, לשליש
ולרביע.

ד) לא נכון לחשוב, כי למוד העברית מזיק ל“חנוך של פרנסה”,
כל יהודי רוסיה, פולניה, רומניה ואוסטריה למדו את לשוננו וספרותנו על
בוריה, כן העני וכן העשיר, וזה לא הזיק כלל לפרנסתם ולא לארופיותם, בכל
גדולי הרוח שקמו בארופה מבין היהודים, בכל מקצעות החכמה והמדע, הכספים,
המסחר וחרשת המעשה, כמעט תשעים למאה מהם, הנם מאלה שקבלו חנוך עברי, מן
לוצטו ועד איינשטין, מן נורדו ועד ויצמן, מן יוסף הלוי דרנבורג ועד צדוק
כהן, מן גרץ ועד בלוך, מן לטריס ועד בן יהודה מן פרסיטש ועד גולדברג, מן
סוקולוב ועד ליבונטין, הופיין, אטינגר, אוסישקין, דיזינגוף, שץ, ז’בוטינסקי
ומאות רבים אחרים, כל אלה הידועים פה סופרים, אמנים, סוחרים, בנקירים,
פקידים גבוהים, אוניורסיטאים אוטודידקטים, לכלם היתה ספרות ישראל, לשון
ישראל, רוח ישראל למופת ולסמל ההתפתחות, והתברכו ברכושם הרוחני והמופתי הזה
על פני כל חבריהם מגויי הארץ.

ה) שגיאה גדולה בהחנוך באלכסנדריה שמלמדים בגני הילדים
לשונות רבות. – בגן הילדים צריכה לשלוט רק הלשון העברית, וממחלקה א'
והלאה שבבתי הספר צריכים ללמד מלבד עברית גם לשון ארופית אחת – ולא יותר,
ואם תרצו גם ערבית שפת המדינה; ואז, רק אז יהיו בני הדור החדש הזקוק
לפרנסה, אנשים שלמים ויהודים משלמים בכל, ויוכלו בנקל למצוא מחיתם ופרנסתם
בכבוד.

כי ע“י תרבות שלמה ובריאה (לא מקוטעה) יהיו מוכשרים לכל מקצועות החיים הקשים”.

זוהי השקפתו של האדון יודילוביץ ביחס למצב החנוך העברי בארץ מצרים.

(יתר מוסדות החנוך והתרבות של הקהלה יבואו להלן).










המאמרים הבאים נתפרסמו ב“דאר היום” בחשון  התרפ"ב.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40673