נאומו של ויצמאן



	
	נאומו של ויצמאן
	



תרועות סואנות נשמעו באולם כשקם ד"ר ויצמאן לדבר.

ראשית כל — פתח ויצמאן — הרשוני להודות לועד הקהלה
באלכסנדריה, שהואיל לתת לי ההזדמנות לדבר באספה הזאת המלאה התלהבות. תפקידי
הערב לספר לכם מה שעשינו ומה שעלינו לעשות לטובת יהודי גרמניה בארץ ישראל.
ואולי בדרך אי ישרה אדבר גם על המצב בארץ, שכן הנואמים שקדמוני דברו על זה
בהתלהבות.

כדי לדעת מה שעשתה ארץ ישראל לטובת יהודי גרמניה, צריך
להבין את הבעיה החמורה, ולדעת מהו תפקידה של היהדות העולמית ביחס למצב
אחינו בגרמניה.

אתם שומעים, כי מצב היהודים בגרמניה אינו מזהיר. מספרים,
כי כך וכך יהודים יצאו מגרמניה והם נפוצים בכל מדינות העולם. האמת היא כי
כל יהודי המגורש מהארץ מחולק העולם לפניו לשני סוגים: א) המדינה, שהיהודים
אינם יכולים לחיות בה. ב) המדינה, שהיהודים אינם יכולים להכנס אליה.

וכדי לעמוד על שאלה זו עלינו להבין מה היא מטרת הפוליטיקה
הגרמנית ביחס ליהודים. אינני בא לבקר את השלטון. באספה זו אין המקום להביע
את כל כאב לבנו ביחס לשיטה, אנו רוצים רק לדעת מה נוכל לעשות כעת לטובת
קרבנות השיטה ולהיטב את מצבם. ההגירה, לפי מהלכה כעת, תתמיד בעשרים אלף
לשנה.

לפני שלשה חדשים היתה בלוזאנה מועצה של הממשלות הגדולות,
שהתענינו ברצינות בשאלת היהודים בגרמניה. היו שם צירים של שש עשרה ממשלות
גדולות וקטנות, ביניהן; אנגליה, צרפת, אמריקה. כולם הביעו לנו את רגשותיהם
ואהדתם בהתגלות לב; היו גם נאומים יפים, עודדים, אבל כולם בדעה אחת, שאין
מקום בשביל יהודי גרמניה. אין מקום באפריקה הדרומית, אין מקום בקאנאדה ואין
מקום באמריקה, בארופה אין מקום אף ליהודי אחד. יש אנשים החושבים, כי סרובם
נובע מהאנטישמיות. ולא היא. הרי ראינו, כי גם ביחס לפתרון שאלת האשורים לא
יכלו עד היום למצוא מקום לאומללים האלה לא בקאנאדה ולא בברזיליה, אם כי עם
האשורים אולי הוא העתיק בין כל עמי הנוצרים ומספרם רק חמשה ועשרים
אלף!

זה שנה שבאנגליה, בצרפת, באמריקה בשווייץ במצרים ובכל
המדינות, מטפלים ב 60 אלף הפליטים, שיצאו מגרמניה, ועד היום לא הצליחו לישב
חלק מהפליטים האומללים. יוצא מן הכלל, היא ארץ־ישראל. בארץ זו התישבו
אחד עשר אלף יהודי גרמניה, ובשאר מדינות העולם לא התישבו אלא אלף וחמש
מאות.

והנני מאמין את המצב בארץ־ישראל לא ישתנה, זאת אומרת: אם
יוסיף להיות נורמלי והארץ תקלוט כארבעים־חמשים אלף לשנה, נוכל תמיד ליישב
עשרת אלפים מיהודי גרמניה. אולם עלינו לעשות חובתנו.

נקח, למשל, קהלת אלכסנדריה. עברתי בסקירה את רשימת המנדבים
והתפלאתי לראות, כי בקהלה של שלושים אלף יהודים המנדבים סכומים מסוימים היו
רק חמשה ושלושים זאת אומרת, אחד לאלף. המנדבים האלה עשו חובתם. אך איה
הקהל הגדול, שהוא נדיב במחיאות כפים? אילו היינו יכולים לבנות את ארצנו
בנאומים ומחיאות כפים, הייתי עושה זאת לבדי!

הנואם עובר למצב בארץ־ישראל. בואו כעת לאיזו מושבה בארץ
ושאלו על מצבה, יאמרו לכם אנחנו ב"ה, שמחים לא חסר לנו כלום, רק דבר אחד
חסר — יהודים! לפני חמש שנים קלטו המושבות לתוכן חמשת אלפים נפש. לפני ארבע
שנים — עשרים אלף, והיום — ארבעים אלף ועוד חסר. ואין זה פלא. יש אנשים
היוצרים מקומות עבודה למהגרים חדשים, אחד — מקים תעשיה, בית מסחר, הריהו
יוצר מקומות עבודה לעולים חדשים. ואם תשאלו: כמה יהודים יכולה ארץ־ישראל
לקלוט? אומר לכם. כי המרחב בארצנו גדול.

לפני שלוש שנים נסענו אני ואשתי באפריקה הדרומית ובקרנו את
רודוסיה. מדינה זו גדולה פי שבעים מארץ־ישראל. יש בה נהרות ונחלים וכמה
מיני מינרלים. רודוסיה התחילה בבנינה כמעט בזמן אחד עם ארץ־ישראל, האדם
שהתמסר להתפתחותה הוא סיר ססיל רודוס, ושם לא היו לא קרן קיימת, לא קרן
היסוד ושום מגבית. מכרות הזהב של טרנסוואל הספיקו כל הכספים הנחוצים
להתפתחות המדינה. מספר האנשים הלבנים ברודוסיה כעת הוא כחמשים אלף. מספר
היהודים בתל אביב לבדה כמאה אלף!

ואף כי אין אנחנו עם של אכרים עובדי אדמה, כמו האנגלים
והצרפתים, בכל זאת יכולנו ליסד מושבות מופתיות על קרקעות חרבים ושוממים,
ומושבותינו עולות לנו בזול מאותן של האנגלים. בתחלה עברו עלינו כל מיני
קשיים. עכשיו אכרינו הם טובים לא פחות מהאכרים המובחרים של העמים
הקולוניזטורים.

שונאי ישראל מונים אותנו: אתם, היהודים, באים תמיד למדינות
שבהן אתם מוצאים הכל מן המוכן. באתם לגרמניה כשהיתה בנויה, לאמריקה כשהיתה
מיושבת. יסוד החברה הוא האכרוּת הקשורה אל הקרקע ואתם עוסקים בדיוטות
העליונות של הבית. התלונות האלה לא תוצדקנה ביחס לארץ ישראל. במדינה זו לא
היו קרקעות מוכשרים לחקלאות. אנחנו הכשרנו אותם ולא בידי אחרים, אלא בידי
חלוצינו אנו. שנים–שלשה דורות מהצעירים המובחרים שבנו, החליפו את עטיהם
באתיהם ויצרו את כל מה שאתם רואים היום. לא היו בנינים, אנחנו בנינו אותם.
לא היו דרכים, בנינו ובנותינו נפצו סלעים סללו את הכבישים. לאומות העולם
נאמר: צאו וראו בארץ־ישראל מה עמנו מוכשר לעשות בשבתו בצל המנוחה בארצו.
אבל, רבותי כל מה שעשינו הוא מעט. עוד רבה העבודה לפנינו, אבל אם נעבוד
ונעשה חובתנו נקרב את היום, שבו תהיה ארצנו ארץ ישראל.

אין לתאר את התפעלות הקהל כשגמר ד"ר ויצמאן את נאומו.

כמאסף לכל המחנות היה נאומו של רבנו הראשי ר' דוד פראטו.

בשירת “התקוה” ננעלה האספה הפומבית, שהשאירה רושם עמוק מאד.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40642