בנימין נחום סילקינר



	
	בנימין נחום סילקינר
	







א

הוא היה ראש המשוררים העברים בּאַמריקה והשירה היתה לו
עבודת־קודש, שאת טהורי מאווייו נתן לה. תּו טראגי היה חרות על מצחו – של
איש ומשורר, אשר לא השיג את מבוקשו. תּמיד היה מדבּר על מה שעתיד הוא לתת,
על מה שמתרקם בּחשאי, על החזון המתרפּק על הלב ומבקש את תּיקונו.

ובכל זה, למרות אי־המנוחה העמוקה שלו – או אולי בּזכותה –
היה בו משהו שלם ומושלם. בּשירתו יש לא רק הלך־נפש, לא רק צלילים בּודדים
ותועים, לא רק קרעי־עננים הנישאים על שמים רמים ורחוקים – כּי אם גם משהו
יסודי, מוגמר ומלוטש. יש בּשיריו שורות שאין לשכחן, יש בּלשונו נימות רכּות
ודקות כּל־כּך ובשירתו – נעימות זכּות ושקופות כּל־כּך, עד שאפשר לשבּצן
כּמרגליות בּכתר השירה העברית. ואורן יהי הולך ומזהיר בּשלוות־חן
ובהדרת־יצירה.

התּנ"ך – זה היה המקור הנאמן והמקיר שממנו שתה, שממנו מלא את כּל הוויתו, ומעוזו ואמתּו חי והתפּרנס.

לשונו, בּיחוד בּאגדות ובבאלאדות שלו, היתה חסודה ומלאָה
הבנה ואהבה. וכן היתה שירתו. אור האהבה והסליחה עולה ממנה. ויגון דק ומתוק
היה שפוך על שיריו הקטנים והנחמדים.

והיותו בּן־התּנ"ך עשתה אותו לאציל הרוח, לבן־גדולים
וטהורים, לבן־מלכים. המלכות – היא חלום כּל חוזה וכל משורר – היתה גם
חלום־שירתו.

“מלכות” זו היתה הבּיטוי הפּנימי לגעגועי־החזון שלו, לאותה
ממשלת יופי ורוח שאינה פה במציאות העכורה, אבל היא ישנה שם “בּארץ החוילה”,
בּארץ החלום והחזון.

ואמונתו זו בּ“עולם הבּא” השירי המתּיקה את כּאבו, שהיה
חבוי מאד, אבל גם גלוי מאד, הוסיפה לשירתו את חסד־הסליחה, את חן
ההומור.

בּיחוד בּפואימות שלו מן השנים האַחרונות, אשר בּהן עמק
והצטלל כּחו השירי, היה מאותו ההומור המנחם והמבין. יפי־השירה הזדווג עם
חכמת־החיים.





בּ

שיריו של סילקינר הצטיינו תמיד בּזוך־הרגשה ובתום־בּיטוי.
יש איזה יגון דק ומתוק בּהם, אבל לעולם אין הוא נהפך עלינו לעצב כּבד או
ליאוש מדכּא. בּעומק לבבו הוא מאמין, וכל מאמין הוא גם סלחן. לפיכך נראהו
תמיד מקבּל בּאהבה את היסורים אשר מינה לו הגורל. הוא מבין וסולח. סולח
מתּוך תּפילה שבּשירה. ואַף כּי רבּים בּשיריו צלילי הסתיו והשלכת ואַף כּי
כמה וכמה פעמים יחדור יגונו ללבּך, לא תרגיש בּו התקוממות והתמרמרות, משטמה
או קללה. חלילה. הוא איש הבּרכה ולא איש הקללה; ובאחד “משירי הגאולים” כּה
יגיד לאַרצו:

אם קננה עת רבה בלבבי זעומה

קללת משטמה ונקמה איומה

על אָדם לי הרע ועל אל –

לא תרגיז מנוחתךָ קללתי הישנה:

למדבר הנורא נתתיה מתנה

ולזעוות הישימון בילל.





וכן, דממה אם היתה בעיניו עצורה השליך בּת־עינו “בּמצולה
ננערה ויהי לה לקבר הגל” ו“אנחה יחידה אם בּחובּי נסתרה – – – ותּהי לי
שעשועים בּכל עת – – – בּשואת ליל אמש מסרתּיה לסערה ותאבד בּזעף
ורתת”.

כּך דרכּו תמיד לעבור על הרע: את הקללה יתּן למדבּר, את
הדמעה ישליך אל המצולה ואת האנחה ימסור לסערה. וכשיבוא אלינו כּבר יהיה
מזוקק וחפשי מכּל אלה. ואור הבּרכה יעלה.

הוא אוהב לא את רגע הסער, אלא את זה הבּא “כּשוך הסער”.
אָז “שלווה עגומה יורדת על תּלי חרבות ושממה” ובשעה שמתפּלשים אַדירי היער
ותפארת הדורות נדפת, אָזנו מקשיבה את לחשם של קטני היער השרים איש בּאָזני
רעהו והמולכים בּכפּה על כּמהים ופטריות.

וכתום הקיץ ורוח ערב טמיר יעבור הומה על חלונו ויעיר נים
יגונו – מה יעשה? היצעק מכּאב? היבכּה מיאוש? חלילה. כּשהוא מרגיש, כּי
“הולך לו הקיץ ויוצאים בּעקביו כּל יפה וכל ענוג: פּרחי־יה בּשדה,
פּרחי־איש בּלבב”, יקרא אל האדים התּועים: נלווה את הקיץ! כּי –


אַשריו שבעברו –



אם רב ואם מעט פּעלו –

אין דבר שיעכור

במותו את טהרו.




וכן נראה בּשיר־האהבה הנחמד שלו, “שבּעיני בבּוקר את
חסדך”, כּי די לה “לברכּת עיניך מתגעגעות להשבּיח את רוחו הנפעמה” ו“עיף
כּי אָשוב בּערב וראשי בחיקך אָשימה, תּלטפי שערי ושרתּ לי את תּפילת השינה
הנעימה” ו“במוכּת אפלה ותועה” אותה קבּלת יסורים, אותה ענווה
נפלאָה.





לימיני לרגל הסלעים

נא שבי, אחותי, דוממה

וחבוקים במכסה ערפל

ליל סופה נבלה מחכים

לצפירת הבוקר, השופעה

נחומים ללבות נמקים…





וכשיאיר יום צעיר – מה יהיה? “נפּרד בּברכה נובעת מעמקי לבּנו”…

כּך ישיר לו המשורר את שירת־יגונו החרישית ויאציל גם עלינו
מיפיה הענוג והעגום. ואפילו שירו הקל והמוסיקאלי “בּארץ חוילה”, שאין
כּמותו בקובץ טוב לילדים, יסתּיים בּשורות ענוגות־נוגות אשר לא תרפּינה
ממנו עת רבּה:


אַך עצוב האַרמון



ועזוב כקן,



כי בת אין למלכה –



ולמלך אין בן.




ג

אותו ניגון־יגון של “בּת אין למלכּה ולמלך אין בּן” ילווה את סילקינר מאָז ומתּמיד.

בּן־המלך ובת־המלכּה אשר אינם – אלה דמויות־היופי אשר יבקש
ולא ימצאן בּחיים. ובחן־שירה ובחכמה לא־מעטה ישיר על זה בּבאלאדות ובאגדות
שלו. אם בּשירים הראשונים די היה לו בּהורדת־דמעה ובהעלאַת צליל־עצב בּודד
מכּנור נפשו – לא די לו עוד בּאלה. הוא מתחיל לטוות מטווה שלם של
חוטי־מציאות־ודמיון, הוא תופס לשון אגדה ומעשיה, הוא יוצא בדרכי חכמים מימי
קדם – לספּר מעשיות אשר אפשר לשלב בּהן מראות דמיון ולשבּץ בּתוכן
מרגליות־משל. בּ“אגדת הצלילים” וב“שני מכתּבים”, בּ“אבצן איש תּם”
וב“אַרמון המלך”, בּ“הגר” ובעוד כּמה דברים מן השנים האַחרונות אָנו
מרגישים בּדרך החדשה, שיש בּה משהו מריח־המזרח, אָנו טועמים מטעם השירה שיש
בּה משהו מחכמת־ישישים. יסוד חדש של הומור דק ומר־מדלי־הסאטירה נכנס
בּדברים אלה.

בּ“אבצן איש תּם” יבקש אבצן כּל ימיו את הילד אשר גער בּו
פעם וישלחהו בקללה. כּי בהכלימו אותו נשבּתה טהרת־חייו. ובכל אשר ילך יראה
את דמותו של הילד הנעלב. “שיח קטן כּי יראה מתלבּט בּרוח – וזכר הילד ונפשו
תשוח. אפרוח כּי יהגה בקנו בּדממה – והנה בּעלוב ולבּו בו המה”. ולא היתה
לו דרך אַחרת אלא לצאת לעולם ולבקש את הילד, למען כּפּר את פּניו. שנים
רבּות נדד ולא פעם נואש ממצוא את מבוקשו וכבר חשב כּי “אין לו כל תּקוה
ושבר לתקן המעוות – זולתי הקבר”. אבל סוף־סוף הגיע למחוז חפצו אשר שם מצא
את הילד־מלפנים אפרים. עתּה יהיה מאושר! הוא יכפּר את פּניו בּמנחה והוא
יקבּל את הסליחה אשר יבקש כּל הימים. אַך – האושר והשקט המבוקשים לא באו,
לא באו! כּי אפרים, אשר גדל וזקן בּינתּים, שכח את הכּל, “כּי עם ימי
ילדותו עברו גם ששונם ויגונם מלבּו נעקרו”, וכששמע את אבצן מתחנן לפניו
שיסלח לו את עוונו, לא ידע מה הוא שח וחשבו למשוגע. “ואם גם כּדבריך כּן
היה – צחק אפרים ואָמר – לא אדע על מה יזעף לבּך – – – ואם מעט לנו צרות
כּל יום מימינו כּי נוסיף עליהן גם יגון־עלומינו?”

רק אָז, למראה אפרים הצוחק, נפקחו עיני אבצן לראות, “כּי
אותו הילד זה כבר מת ואינו ועד בּלתּי ירה לא תשורנו עוד עינו ורק בּלבּו
ובנפשו, בּעצבו ויגונו חי הנעלב הקטן וחי גם עלבּונו” – – –





ויפּרד ממנו ויברכו בצאתו

וישב על חמורו מלא עצב לביתו.





וב“אַרמון המלך” יעברו אַרבּעה נביאים לפני המלכּה וכל אחד
יספּר לה על מה ינבא ועל מי. הצעיר בּחבורה יספּר, כּי העתיד הרחוק יחזה
חזיונו ולאַחרית הימים יתאר דמיונו. הוא הצעיר מכּולם יודע יותר מכּולם מה
טמון בּחיק העתיד… השני – והוא בחצי שניו – חושב, שנתן “לעם ולארץ לתקן
כּל מעוות ולסתּום כּל פּרץ”. הוא מטיף ומוכיח ודורש צדק ומשפּט ומאמין
הוא, כּי לא לריק יגע, לא לחנם עמל. השלישי – איש בּא בימים, עוד יותר
ינמיך את קולו. הוא רק בּעקבות העבר יצא וכל טוב שמצא בדרכּו הביא
לדורו:





בזהב לב האָבות לב בנים העשרתי,

ביפי חיים חלפו חייהם פּאַרתי –

לשם זה דברתי, נבאתי.





אולם ישיש הנביאים, שהוא גם כּפוף־קומה גם לבן־שער, מה יגיד הוא?

“ואני לא חוזה אני ולא נביא – – – חזון כּל ימי לנפשי
הרבּיתי לה תמיד כּל נעלה ונשגב נבּאתי ועל גדולות ונפלאות
נאַמתּי”.





ועתה, בערוב יומי, אני צופה עברי

ומבקש בלבי ובנפשי את שכרי –

והנה זה שכר חלומותי:

לא קבל לבבי אַף אחד מאמרי

ולא נתקיים בנפשי אַף אחד מדברי

ולא אַחת מכל נבואותי…

אַחר גילוי כזה – האם אפשר עוד להאמין ולשיר, להיות שלם עם אלהים ועולם?

למשורר אַחר שהיה מתקומם ומתמרמר, מסתּער ומתגעש, אולי
אי־אפשר היה הדבר. אבל מי שקבּל בּאהבה את יסורי־הנוער וסלח לכּל מתּוך
בּת־צחוק – סלח עד הסוף.

וסילקינר הבין את כּל המשחק הנפלא הזה, של הכּחות המתנגדים
והסותרים זה את זה, והשלים אתּם. זהו יחס פּילוסופי, כּמעט סטואי, לשאלות
החיים והמות, הטוב והרע, המשפּט והמשפּח. ולא לחנם תּספר הגר לישמעאל
בּ“הגר” שלו על כּחו וגדולתו של המדבּר. מרחמים בּרא אלהים את המדבּר. הוא
ראָה את צער בּחירי העולם וענות־נפשם על רעת האָדם ויחמול עליהם ויעש להם
מקלט – המדבּר. שמה יברח “כּל נאנח ונאנק על תּועבות בּני־אָדם ושפך מרי
שיחו בּעזובת הישימון ולנפשו הדווה ימצא מרגוע בּמדבּר”.

ומי שזכה לשמוע “את שוועת המדבּר וכחותיו הכּלים, את אנקת
הישימון העורג לגאולה” ידע, כּי ישנם יסורים הגדולים לאין־ערוך מיסוריו
ומצוקות שנגדן מצוקותיו כּאַין; וקצפּו –

יטוהר ויזוקק מסיגיו

ונהפךְ והיה לתוגה חרישית

מלאתי רחמים וחמלה וסליחה.





וכשם שהיחיד נגאל שם מיסוריו, כּן גם יבוא יום שהמדבּר עצמו יגאל ויפרח שוב.

ולפי שעה? אין להתייאש ולהחריד עולם. אלא מה? נשמע־נא לקולו של סילקינר:

אַקומה ואלכה ולא אדאג

לאַן מחוז חפצי – אַיו,

הן אותה בת־צחוק המנחמת

מופיעה גם שם וגם פּה.





גם דמעת האָדם בארץ

היא אַחת באשר היא שם

וילדים יש בכל אשר אפנה,

ולב אנוש – מים ועד ים.





סילקינר היה משורר בּת־הצחוק הסולחת והדמעה הזכּה, הילדים התּמימים ולב־האנוש החולם והמתפּלל.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40558