עִבְרִית



	
	עִבְרִית
	







א

אהבת האָדם העברי ללשון העברית, הקרויה בפי האומה “לשון־
הקודש”, היא אחד הנכסים הלאומיים היותר יקרים שלנו. אהבה זו עוברת
כחוט־השני בכל תולדות חיינו. היא ממלאת כּל לב יהודי, ואפילו מי שאינו נזקק
בחייו ללשון זו, רגש גאווה ועונג. כי יודע הוא האדם מישראל שלשון־הקודש היא
לשון־הנצח של האומה. דור הולך ודור בא, והלשון העברית לעולם עומדת. לשון
הולכת ולשון באה, ולשון־הקודש לעולם עומדת. גלות־הולכת וגאולה באה,
ולשון־המקור של ארץ־ישראל לעולם עומדת.

ואם גם החליף עם ישראל את לשונותיו פעמים רבות, לפי הארצות
והמדינות שאליהן הטיל אותו גורל־גלותו, לא בגד חלילה בלשונו ולא זנח אותה
ליום. ההשתמשות בלשונות זרות, או לשונות יהודיות גלותיות, שנולדו מתוך
לשונות זרות, היתה לו רק הוראת־שעה, לשם תּכלית זמנית של חיי יום־יום, עד
יעבור זעם. אבל את לשונו שלו, לשון־הקודש, לא שכח ולא זנח. הוא השתּמש בּה
בתפילותיו, בקינותיו ובפיוטיו, הוא שפך בּה את שיחו לאלהים, במזמורי־תהלים
העמוקים והנוגים, הוא עבר על פּרשת השבוע, שנים מקרא ואחד תּרגום, מדי שבת
בשבּתּו, וכל תּולדות חיי האומה, מראשית ימיה, עברו לפניו בּסך. גבּורי
האומה, יוצרי־רוחה ומעצבי־דמותה, חיו בנפשו והחיו את רוחו. וכולם הופיעו
ונגלו לו בלבושם המקורי, העברי.

״העולם נברא בלשון הקודש״ – אָמרו קדמונינו, כי להם נתגלה
העולם, כּל העולם, בּלבושו העברי. אבל גם אנו, בּני התּקופה הזאת, היודעים
ומשתּמשים בּלשונות רבּות יודעים נאמנה שעולמנו אָנו, היהודי, נברא
בלשון הקודש. כי רק בּה נתגלה ונתגלם אופיינו הלאומי־תּרבּותי, ורק בּה
מצאָה לה את בּיטויה הנאמן ביותר כּל השקפת־החיים שלנו.

בּני ישראל ידעו תמיד, ויודעים גם היום, לכתּוב ולדבּר
בּלשונות שונות, ויש גם סופרים יהודים שקנו להם שם בספרויות העולם, אבל
אנשים אלה, המדבּרים בּלשונות העמים, וסופרים אלה הכּותבים בּלשונות
לועזיות, אינם מגלים את מהותם היהודית, והיא עיקר־נפשם, אלא את המהות
החיצונית שרכשו לעצמם בּתוך הסביבה הזרה.

רק האיש, הכּותב ויוצר בּלשון העברית, מוכשר לגלות בּדבריו את מהותו הלאומית העמוקה וגם את עומק נפשו הוא.

והדבר פּשוט בּתכּלית: בּלשון זו חיים מושגים יהודים
היסטוריים, וטמונות סגולות עבריות עתּיקות ומיוחדות בּמינן, שאין משלם
בּלשון אַחרת. בּלשון זו יש מלים, ניבים, צירופים ופסוקים, ששרשיהם עמוקים
כּל־כּך עד שהם נוגעים במרחקי זמן, שאין בּכוח לשון אחרת לנגוע בּהם.
בּלשון זו יש לכּל מלה וניב ריח תּקופות רחוקות וטעם יינות משומרים,
המעוררים בּנו כּיסופים ומאוויים, העוברים את גבול הלשון.

ממילא נעשה האיש המדבּר או הכּותב בלשון זו יותר מסתם איש
מדבּר או כּותב. הוא נעשה שותּף לרחוקים וגדולים, הוא נכנס לרשות־מסתּורין
של גדולי־רוח ועשירי־חיים, ויונק ממקורם. הוא מרגיש עם בּיאליק, בּעת קראו
את דבריו היונקים מדברי קדמונים, שיד גדולה ונאדרה זורקת אותו “אל גובה
לא־נחקר, אל מרחק לא־נודע”. הוא שומע קולות ורואה לפּידים, הנושאים את הנפש
עד לב השמים – ויודע הוא שלב־השמים הוא ביטוי עברי שאין דומה לו –
והקולות והלפידים העולים מתוך כּתלי בית־המדרש, אשר שם המתמיד, הם הנינים
והנכדים של הקולות והלפידים אשר ראה העם בּשעת מעמד הר סיני. וטרם ישאל את
השאלה, אשר שאַל המשורר, כּבר ידע את התּשובה.






מִי צָפַן הַקְּסָמִים בַּגְּוִילִים הַבָּלִים,

מִי נָתַן הַכֹּחַ לַאֲמָרוֹת עֲבֵשׁוֹת,

לַחֲצוֹב לֶהָבוֹת מִלְּבָבוֹת חֲלָלִים

וּלְהָתֵז נִיצוֹצוֹת מֵעֵינַיִם עֲשֵׁשׁוֹת?


זה הוא נצח ישראל וזה הוא נצח לשונו, אשר בּה כּליון נפש, ובּה חיבּה עזה, ו,,כל אומר אש חוצב, כּל מלה דם מזה".

ולשון, אשר כּל אומר בּה חוצב אש וכּל מלה מזה דם, אינה
סתם לשון, המשמשת אמצעי למשא־ומתן ודיבּור פּה בלבד. לשון כּזו היא אות
ומופת, אוצר־רוח ונקודת־יקוד, של עם גדול ופלאי, החי בגלות ונכסף לגאולה,
הנהרג כּל הימים וחי לעולמים, המדבר בּלשונות שונות ואוהב אהבת־קדושה את
האַחת, שהוא קורא לה לשון־קודש.

בּלשון זו נתגלה אלהי־ישראל לעמו ובלשון זו נכרתה ביניהם הבּרית לעולם ועד. זוהי לשון העבר שלו וזו גם לשון עתידו.

ב

הלשון העברית היא לשון־בּראשית שלנו, כּי בּה למדנו
בּראשית חיינו ש״בּראשית בּרא אלהם את השמים ואת הארץ". והכּרה ראשונה זו
היא החיה בסתר נפשנו, בּתוך שכבת היסוד של מהותנו ועצמותנו.

בּלשון זו נתגלה אלהים בּמחזה לאַברם, עוד טרם נעשה
לאַברהם אָבינו, ויאמר לו להביט השמימה ולספור הכּוכבים, טרם כּרת אתּו
ברית.

בּלשון זו נראה אלהים למשה רבּנו מתּוך הסנה, זה הבּוער באש ואיננו אוכּל.

בּלשון זו שרו משה וישראל את שירת הים, שירת הגאות הלאומית והלידה החדשה, לאַחר שיצאו ממצרים.

בּלשון זו דיבּר משה מהר־סיני ו״אלהים יעננו בקול״ – וניתּנה תּורה לישראל.

וכּל החוקים והמשפּטים, הכּתובים בתּורה, ושעל־פּיהם חי
העם בּמשך אלפי שנים, בּעברית הם כּתובים. וכן כּל המאורות הגדולים בּחיי
העם, למן כּיבוש הארץ ועד חורבּנה והגלות הראשונה, מראשית המלכות ועד
אַחרית הנבואָה, ומשיבת ציון הראשונה עד חורבן הבית השני, ויצירות הרוח
שלנו מעזרא ואַנשי כנסת הגדולה ועד ימי המשנה והגמרא, למן ספרות־ההלכה ועד
צמיחת ספרות־המסתּורין ומהן לספרות הגאונים ולספרות ימי־הבּינים, דרך
הקבּלה והחסידות עד ספרות ההשכּלה ועד ימינו, ימי ספרות התּחייה, וכל
ההופעות המדיניות, הרוחניות והמשיחיות למימי קדם ועד ימינו, ימי חידוש
מלכות ישראל –בּכל אלה היתה הלשון העברית היסוד והעיקר. בּה נתגלו ונתגבּשו
ובה נעשו לאותות חיים וצוואות לדורות אחרונים.

בּה מצא המוסר הישראלי את ביטויו הנעלה ביותר בחוקי־התּורה
ובחזיונות־הנביאים – (״לא תטה משפּט אביונך בּריבו״ – ״וגר לא תלחץ״ – ״וכל
אַלמנה ויתום לא תענון״ – "וריבו אַלמנה״) – ובה מצאָה הנפש העברית את
תּיקונה בתפילות־דבקות בּה׳ (“כּאייל תּערוג על אפיקי מים כּן נפשי תערוג
אליך אלהים”, “צמאה נפשי לאלהים, לאל חי” ו״צמאָה לך נפשי, כּמה לך
בּשרי").

בּה גם מצא הטבע את בּיטויו השירי האַדיר וספר־הספרים, הוא
אוצר לשוננו, מלא תיאורי־טבע עזים וחריפים, החודרים לפני ולפנים של הופעות
הטבע (“השמים מספּרים כּבוד אל ומעשה ידיו מגיד הרקיע, יום ליום יבּיע אומר
ולילה ללילה יחווה דעת”, “ההרים רקדו כאלים, גבעות כּבני צאן”, “עוטה אור
כּשלמה, נוטה שמים כּיריעה”. “כי הנה הסתיו עבר, הגשם חלף הלך לו. הנצנים
נראו בארץ, עת הזמיר הגיע וקול התּור נשמע בארצנו. התּאנה חנטה פגיה,
והגפנים סמדר נתנו ריח. שלחיך פּרדס רמונים עם פּרי מגדים, כּפרים עם
נרדים, נרד וכרכּום, קנה וקנמון, עם כּל עצי לבונה, מור ואהלות עם כּל ראשי
בשמים” ו״הדודאים נתנו ריח ועל פּתחינו כּל מגדים").

כּל הרגשת־החיים היהודית שבּה מאוחדות ארציות ושמימיות,
גשמיות ורוחניות, תּענוגות עולם הזה וחזיונות עולם הבּא, כּל הרגשת־החיים
הזאת, אשר בּזכותה עברנו כּל מדורות־גיהינום והגענו עד הלום, בּאָה לידי
ביטויה השלם בּיותר והנפלא ביותר בּלשון העברית. מושגים מופשטים ונעלים
מתמזגים עם מושגים פּשוטים ומוחשים, דמויות סמליות של כּבוד־אלהים, שאין לו
גוף ואין לו דמות הגוף, שוכנות כּבוד יחד עם ציורים אנושיים מאוד, ההופכים
רוח לחומר ואל – לאיש. היסוד האנטרופורמורפי חזק מאוד בּתנ״ך וממילא גם
בּלשון העברית.

ּהעברי הוא איש הממש האוהב את הציור הבּולט, שיש בּו
מבּהירות הפּסל, האָסור עליו. ואפילו לאלהים הוא מייחס תּכונות אנושיות. ה׳
נראה לאַברהם כשהוא יושב על פּתח אהלו באלוני ממרא. וכשאַברהם מתחנן אליו
על אַנשי סדום – זו התּחינה האנושית העמוקה והנפלאָה – הוא נגש אליו, אל
אדונו, ומדבּר אליו כּדבּר איש אל רעהו: האַף תּספּה צדיק עם רשע? האַף
תספּה ולא תשא? השופט כּל הארץ לא יעשה משפּט? ואלהים עונה אותו כּל פּעם
בּפשטות לוקחת לב ובצניעות אנושית מאוד: אם אמצא בסדום חמשים צדיקים בּתוך
העיר ונשאתי לכּל המקום בּעבורם – וכשעמד אַברהם על המקח וירד עד עשרה ענה
אלהים ואָמר: לא אַשחית בּעבור העשרה.

ובמלחמת יעקב עם אלהים, (בּשובו מלבן), עם כּל המסתּוריות
שבּה, וחצאי־הצבעים־והקולות הממלאים את “שדה־הקרב” הזה (וישאל יעקב ויאמר:
הגידה נא שמך, ויאמר: למה זה תשאל לשמי?) גם שם כּתוב: “ויאָבק איש
עמו”.

אלהים הוא לא רק אלהי צבאות, כּי אם גם איש צבאות.
ואַפּו יחרה בעמו. הוא יושב על כּסא רם ונישא ושוליו מלאים את ההיכל. האור
הוא שמלתו. אהלו – השמים. והוא רוכב על עבים ומהלך על כּנפי רוח. הוא מדבּר
ואומר וזוכר ואוהב ושונא, הוא קנא ונוקם, הוא רחום וחנון, וניחם על הרעה.
(“ולא אוסיף לקלל עוד את האדמה בעבור האדם, כי יצר לב האדם רע מנעוריו”,
“ולא אוסיף עוד להכּות את כּל חי כּאשר עשיתי”).

ודברי התּורה כתובים בּאצבּע אלהים. עמוס רואה את
“אדני נצב על חומת אנך ובידו אנך” ומיכה רואה את ה׳ “יוצא
ממקומו וירד ודרך על בּמתי ארץ”.

תּכונות אנושיות אלה, שפילוסופים וחוקרי־דת כּל־כּך עמלו
לבארן ולטשטש את ציוריותן השירית (זכרו נא את כּל עמקות חכמתו של הרמב״ם
שרצה לציין את תּכונות האלהים ולהסיר ממנו כּל אבק אנושיות וממשיות) –
תּכונות אלה הן סגולות־היקר של העם העברי ותפיסתו הממשית, ואלה נשמרות בּכל
טהרתן ותומן רק בּלשון העברית. בּכל לשון אחרת, שאליה מועברות הסגולות האלה
על־ידי תרגום, מתגשמים הדברים וקדושתם מתחללת. ואילו בלשוננו, אשר בּה
נוצרו בימי־קדם, יש בּכל אלה התּכונות והסגולות מתמימותו של העם־הילד, שהוא
משורר בטבעו, ומעוז גילויו של האָדם הקדמון, אשר בּשרו כמה לאל חי.

וכשבּאים אנשי־דורנו, בּתקופת הרדיו והאווירון והצוללת
והטילביזיה, בעולם החדש כּבעולם הישן, והם דבקים בּאהבה בּלשון עתּיקה זו,
שהיא חיה כחדשה וצעירה בימינו, ומעצבים בּה דמות חיים חדשה, ויוצקים לתוכה
את הגות־רוחם ולחש־נפשם ומאווייהם הכּמוסים בּיותר, והם מחיים אותה וחיים
בּה – האין בּזה משום הופעה אנושית גדולה?

דור הולך ודור בּא, לשון הולכת ולשון בּאָה, תּרבּות הולכת
ותרבּות באָה – והלשון העברית לעולם עומדת. לא עומדת, כי־אם מתנועעת, חיה,
מתפּתּחת ומתמלאת כּל פּעם חיות חדשה.

ג

החיות הזאת היא חיות של פּנים, היא חיות של נפש.

כּי זאת הלשון חיה חיתה בעם, בכל התּקופות ובכל הזמנים, בכל הארצות ובכל הגלויות.

בּבבל ובפרס, בּיוון ובמצרים, בּספרד ובאפריקה, בּגרמניה
ובפולין, בּאיטליה ובצרפת, בּליטה וברומניה, ועתּה גם בּאמריקה, הצפונית
והדרומית, היתה הלשון העברית מלווה כמלאך טוב ונאמן את עמה אשר
אהבה.

בּכל תקופה ובכל ארץ היו קמים לה ללשוננו גואלים בּדמות
משוררים וחוזים, חכמים ופוסקים, פּרשנים ומדקדקים, והיו מנגנים בּכינור
הלשון העברית. ומרעידים גם את נימי העם. לא כּל היהודים ידעו, או דיבּרו,
עברית: קשה, קשה שעבּוד מלכויות וזעומים פּני האם־החורגת, הגלות, אבל רובּם
כּכולם היו משתּמשים בּה, בּתפילות ובפיוטים, במזמורים ובקינות, וגם
בּעניני יום־יום. שטרות וחשבונות, דברי זכרון ורשימת ימי לידה ומיתה,
מכתבים וצוואות, אלה וכאלה נכתבים היו בעברית. כּי ידוע ידע העם שלשונות
זרות, שהוא משתּמש בּהן, לשונות זרות הן, שאין להן חלק בּעולם הבּא
שלו.

ואָכן הלשונות אשר סיגל לעצמו במשך ימי־גלותו הארוכּים לא היו בעיניו חשובות וקדושות כּלשונו שלו, הראשונה, היחידה, העברית.

הלשון היותר יהודית מן הלשונות הזרות, שאימץ לו העם העברי
לתקופות רבות, היתה הלשון הארמית. בּה נכתּב רוב התּלמוד, בּה נכתּב הזוהר
הקדוש, תּרגום אונקלוס שלה מצורף לתורה עד היום הזה, בּה נאמר הקדיש, בּה
נקראת תפילת “כּל נדרי” בּה גם נכתּבת ה״כּתובּה". אבל עם ישראל לא ייחס
מעולם שום קדושה ללשון זו. היא נשארה באוצר תרבּותנו לא בזכות עצמה, אלא
משום שבּה נתחבּרו ונכתבו ספרים גדולים ויקרים לנו. ולא יצוייר שבּזמן מן
הזמנים תּקום בּתוכנו תּנועה לתחיית הלשון הארמית, משום שבּה נכתבו התּלמוד
והזוהר. התּלמוד והזוהר נלמדים בּמקורם על־ידי לומדים וחוקרים, או שהם
הולכים ומיתרגמים לעברית, למען יוכלו להיעשות גם בּימינו ספרי־עם. אבל עברה
של הארמית עבר ולא יהי עוד עתיד לה. (ולא בלשוננו, שכמו וו המהפּך שלה היא
הופכת עבר לעתיד).

והערבית, אשר בּה יצרו גאונים כר׳ סעדיה גאון, ר׳ יהודה
הלוי, ר׳ שלמה בּן־גבירול, הרמבּ״ם ואחרים, אף היא לא האריכה ימים ועברה
מחיינו לבלי שוב. היצירות היותר פּנימיות ועמוקות של גדולי־רוח אלה,
הנוגעות בּיסודות חיינו, נכתּבו עברית (השירה היא תמיד לשון־הנפש ואין לה
תּרגום אמתּי) ואלה שנכתּבו ערבית ותורגמו עברית נשארו. השאר לא נשארו.
(וזכורים לנו דברי הרמבּ״ם לבנו: בּני, יודע אני את החטא שחטאתי לעמי
ומתפלל אני לה׳ כּי יזכּני להשיב את הגזילה לבעליה ולתרגם את ספרי ללשון
הקודש).

ופילון, שכּתב יוונית, ידע את כּל עומק־האמת של מאמרו הידוע: “מארמית לא נשאר, מערבית לא נשאר, ומיוונית לא נשאר”.

מבּשרו חזה זאת, כּי נשמתו נשארה טמונה ביוונית.

הלשון היחידה, שעמדה במבחן־הדורות ושהתגבּרה על כּל סערות הזמן ועל גלי־הזדון שעמדו לבלוע אותה ואת עמה, היא הלשון העברית.

ובבוא לפני כמה מאות שנים תּור הלשון האידית, שהקיפה
מיליונים מבּני עמנו אשר השקיע בּה הרבּה כוחות נפש ותכונות רוח עמוקות, מה
עשתה הלשון העברית?

בּמצוות העם וברצונו באָה והשכּינה את עצמה במעמקיה וסתריה של הלשון האידית. יותר משלושת אלפים, ואולי קרוב ל־4,000, מלים, ניבים ומושגים עבריים נבלעו בתוך הלשון הזאת. ויעשוה
מלאת חן ותוכן, מלאת טעם וריח יהודיים. כּל מושגי הדת והקדושה נכנסו כמות
שהם לתוך הלשון האידית. הקדוש־בּרוך־הוא ורבּונו של עולם, השם יתבּרך וברוך
השם, אם ירצה השם ולמען השם, אמונה ושכינה, עלייה וקדושה, חסד ורחמים,
התפעלות והתלהבות, חכמה ושכל, צדקה וצדיק, שבּת ויום־טוב, רוחניות וגשמיות,
כּיבּוד־אָב ויראת־שמים, שמחה וששון, חופּה וחתונה, סימן טוב ומזל טוב,
תּורה ותפילה, קדיש ויתום, תּענוג ונחת, דבקות וחסידות – כּל המושגים האלה,
שיש בּהם עושר רוחני רב, נקלטו ונספּגו לתוך הלשון האידית.

וכן גם כּל מלות־החיבור־והקריאָה החשובות שהן בּנות ההגיון
ואמות החריפות הדיבּורית, נלקחו מעברית וניתּנו לאידית: אדרבּה וחלילה,
אפשר ואפילו, וודאי והלוואי, ממילא וממה־נפשך, הכּלל ולא די, קל וחומר ועל
כּל פּנים, כּמעט ולכל הפּחות, מי יודע? והייתּכן קודם כּל ובאשר בּכן,
ורבּים אחרים.

כּן נתמלאָה הלשון האידית מריח הניבים ומטעם הפסוקים
העברים. ומאמרי חז״ל היו מרחפים על כּל שפה, וחכמת דורות היתה מבצבּצת
ועולה בּשפע מתוך שיחות קלות ורציניות. הוד הלשון העברית היה חופף על כּל
חיינו.

חוויות ומאוויים, כּיסופים וגעגועים, צבעים ומראות, הדים
וצלילים של חיי עם בּמשך אַלפי שנים, אשר נטמנו ונצפנו בּלשוננו, נשתּמרו
בספרים ופרכּסו בלבבות ורעדו על שפתים, וכולם חיכּו לשעת־גאולתם וליום
תּקנתם. ושעה זו ויום זה הנה בא ויאתיו.

ד

יש יופי והוד בּאהבה זו של אָדם בּן־דורנו ללשון ימי־קדם.

כּל אהבה רוחנית יש בּה משהו מגילוי השכינה, כּי בּה מגלה
האָדם את האני העליון שלו, המקרבהו מעט לאלהים. אהבה רוחנית היא אהבת אמת,
כי אין היא תלויה בדבר גופני. אשה נאה, אילן נאה, ניר נאה מגרים את היצר
ואת החושניות באָדם וגופו מתרעד מכּמיהה.

אַך לא כן אהבה רוחנית, כּאהבה לה׳ או אהבה לתורה או אהבה
ללשון. בּזה מתפּשט האדם מגשמיותו ומשתחרר מעול גופניותו. הוא מתעלה
ומתעדן, מזדכּך ומיטהר. ועולה לספירת־הטוהר של הרוח.

האהבה ללשון היא אחת המדרגות הגבוהות בּיותר בסולם ההאָרה
האנושית. היא על פּי רוב נחלת יחידים, משוררים, סופרים ובלשנים. להם היא לא
רק כּלי־החמדה המשומר למענם מימי בראשית, כּי אם גם כּלי־היצירה הנותן להם
את היכולת להבּיט אל תּוך העתיד וליצור בּכוחות־עצמם יצירות נפש
שוקקת.

להם היא כינור־פּלאים וסם־חיים. כּי כל מלה שלה וכל ניב שבּה הם משכּיות־חמדה, שבּזכותן הם רואים את עולמם ואת חזון־רוחם.

המשורר משבּיח את סערת רוחו בצליל דק, המתאים לחברו ומתמזג
אתּו למנגינת־הנפש, הקוראת דרור למאוויי־לב. משורר יכול להתענג עד בלי די
על המלה “ויפך”, על דרך השירה, בּמקום המלה השכיחה, “ויפכּה” או “ויבך”
במקום “ויבכּה” או “בּן” בּמקום “הבין”׳ או ו״יתעצב אל לבּו" במקום “התעצב”
סתם.

או כשהוא אומר לה לאהובתו: “ממקום שאַתּ נסתּרת שם,
יחידת־חיי ושכינת־מאוויי – הגלי נא ומהרי בואי, בּואי אלי מחבּואי” הוא
מרגיש שהשיג לא רק את עומק אהבתו, כי אם גם את לב אהובתו. וכשהוא
מלחש בּרטט: “ואני עוד לא ידעתּי מי ומה אתּ – ושמך על שפתי רעד”, הוא לא
רק מבּיע רגשי לבּו, אלא גם משקיט סערת רוחו על־ידי צירוף האותיות, המרעיד
את שפתיו.

ואיך לא יאהב ואיך לא יעריץ את הלשון, זה כּלי זינו־וביטויו, שנתנה גאולה להמיית נפשו?

וכן גם הסופר בּפרוזה, המעצב דמויות חיות בסיפּורו או בונה
עולם של מחשבות, דעות ואמונות בּכוח מלים וצירופיהן, שאחרים משתמשים בּהן
לשם דברי־הבל ורעות רוח, או אינם משתּמשים בּהן כּלל. כּשיוצר המספּר או
הדראמתורגן או המשורר דמות רוטטת של איש או אשה, הסובלים ומפרפרים
בּיסוריהם וחולמים חלומות ולוחמים מלחמת החיים, ומסתּבּכים בּסבך שאין ממנו
מוצא ולבסוף הם נחלצים ויוצאים אל המרחב – האם לא יברך הסופר את הלשון, אשר
עשתה את כּל אלה לו?

וכשכּותב החוקר או המבקר את מחקרו או מסתו על ענינים
ואישים, הנראים כּל־כך רחוקים ומובדלים מן החיים. והוא עושה אותם קרובים
ומובנים ומואָרים ומוחשים לא רק לעצמו, כּי אם גם לאחרים, שמעולם לא חשבו
עליהם ולא ראום בּעיני־רוחם – האם לא יודה וישבּח החוקר או המבקר את זה
המנגנון הדק והמסתּורי, הקרוי לשון, שהרים לפניו את המסך והכניסו לתוך
חדרי־החדרים של המחשבה והיצירה?

והבְלשן, המטפל במלים בּודדות, שרוב העם אינו מרגיש בּהן
ואינו יודע את מוצאָן ויחוסן, אַף הוא חי בחייהן ומתגלגל בגלגוליהן. כּל
מלה היא ישות רוחנית מסויימת, ששרשים לה בחיי האָדם ובחיי העם, בתּולדות
התּרבּות והדת, בּמעמקי ההוויה. והיסטוריה ארוכה לה ופנים רבּים לה. והיא
חיה את חייה, הגלויים והנסתרים. והבּלשן, כּהמשורר, מרגיש בּהוויתה, שומע
לרעידתה, מבין את רוחה, ומסתּכּל בּסגולותיה וגלגוליה, ושש על כּל גילוי
שלה ועל כּל רמז שבּה.

חכמי המשנה ובעלי הקבּלה ידעו את סוד החיים של האותיות
וירדו לצפונותיה, וגילו בּה צורות וכוונות, בּלתּי־ספורות ובלתּי־משוערות.
(ולפי הקבּלה יש עוד אות כ״ג בּאלף־בּית העברי, העתידה להתגלות ולגלות
נצורות ונפלאות).

אבל לא רק המשורר, הסופר, החוקר והבּלשן מוצא בלשון העברית
ובמליה ענין חיים ויצירה. גם העברי סתם, הקורא הוותיק ה״חובב שפת עבר"ּ
רואה בה מתּן יקר, אשר ניתּן לו מאת אלהי־העברים, לחיבּה רבּה
ועמוקה.

הוא מתענג על כּל יצירה חדשה לא רק בּזכות מהותה הפנימית,
הספרותית־שירית, או המחקרית־מדעית, כּי אם גם בּזכות סגולות הלשון שלה.
אין כּעברי בעל לשון ובעל סגנון ודקדוק. ולא פחות מעונג־השבּת של
היהודי גדול הוא עונג־הלשון של העברי.

ה

בּזכות האהבה הגדולה והמתמדת ללשוננו, קם והיה הפּלא הגדול
של תּחיית הלשון העברית בּדורנו. ובזכותה באנו עד הלום. – פּירושו: עד קום
מדינת־ישראל. כּי היא, הלשון העברית, היתה הכּח האדיר ביותר, והגורם המכריע
בּיותר, בּמפעל התּחייה והגאולה, של העם והארץ.

היא, הלשון העברית, היתה בּכל חליפות הזמנים מגדל־עוז, אשר
בּו התבּצר היהודי הדבק בּמקור־מחצבתּו. בּלשון התּפילות והפּיוטים, הקינות
והסליחות, הזמירות והתפילות, – שהיא עברית – היה דבק לבּו לא רק בּאביו
שבּשמים כּי אם גם בּארצו החרבה, שעליה התגעגע ולגאולתה ציפּה. והיא, הארץ
הזאת, היתה חיה בּלבּו בזכות התּיאורים השיריים של פּרקי התנ״ך אשר נכּללו
בסידור ונעשו ללחם־חוקו של היהודי. הנוף הארץ־ישראלי הרחוק היה מאפיל על
נוף הארץ אשר בּה חי. ובּהזכּירו את נפלאות האלהים יוצר העולם היה זוכר
ומזכּיר את יציאת מצרים ודרכו במדבּר ומלחמתּו במלכי־קדם עד אשר נכנס לארץ,
אשר אותה נתן אלהים “נחלה לישראל עבדו”.

והמטר והיורה והמלקוש והדגן והתירוש והיצהר של הימים
הרחוקים בּארץ הרחוקה מרחק גיאוגראפי נעשו ישויות ממשיות וגורמים משפּיעים
בחייו הגלותיים. בּפסח היה היהודי מתפּלל על הטל ובסוכות – על הגשם.

ואפילו קטורת־הסמים של בּית־המקדש והקרבּנות השונים אשר
הועלו על מזבּחו ליווהו בּדרכו בּכל אשר הלך. ובשוררו שירי־הללויה היה זוכר
ומזכּיר את עבדי־ה׳ “שעומדים בּבית־ה׳ בּחצרות בּית־אלהינו״. וסיומן של
התפילות בּמה היה? – בּמשאלה ש״יבּנה בית המקדש בּמהרה בּימינו” ובתקווה
ש״תּחזינה עינינו בּשובך לציון בּרחמים" ו״בא לציון גואל". כּל הכּיסופים
והמאוויים האלה נתאחזו ונתמזגו כּל כּך בּצלילי הלשון העברית עד שאי אפשר
היה להבדיל בּין השנים הדבקים. ואפשר להגיד בּלא גוזמא שעצם הרינון של
התפילות בלשונן הרכּה והנפשית היה משבּיח את המיית הלב ומשקיט את
סערת־הגעגועים. כּלומר: הגיית המלים העבריות של התפילות היתה לא רק אמצעי
למטרה אלא היא עצמה נעשתה בּבחינת־מה מטרה. היא עצמה נעשתה הישג נפשי
ולאומי גדול. בּזכותה היתה התּחושה הציונית חיה בּלב כּל יהודי במשך כּל
ימי־גלותו.

היפּלא מעתה שבּבוא תקופת־ההשכּלה, ואחריה תקופת־התּחייה,
נעשתה הלשון העברית הכּלי היקר בּיותר והאמצעי האדיר בּיותר של
מפעל־התחייה־והגאולה? כּל הספרות העברית החדשה נולדה וגדלה בטהרת הרעיון של
גאולת העם והארץ. למן “אהבת ציון” ו״אשמת שומרון" של מאפּו ועד הסיפור
החדש־בּיותר של ארץ־ישראל החדשה, וכן למן שירי ציון והתנ״ך של מיכ״ל ועד
לשירי התנ״ך והארץ של המשוררים העברים הצעירים עוברים בּה בּכל הספרות
העברית אותו רעד־קדם, ואותו כוסף מולדת אשר חוללו את תנועת־ציון וכוננו את
מדינת־ישראל.

ועתּה כשנתכּוונה מדינת־ישראל, נשקפים לה ללשוננו ימים גדולים, ימי פריחה ויצירה, שלא היו כמותם זה דורות ותקופות.

וכן אָנו רואים: דור הולך ודור בּא, לשון הולכת ולשון באָה, גלות הולכת וגאולה באָה – והלשון העברית לעולם עומדת.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40984