[צבי הירש] צ. ה. מַסְליאַנְסְקי



	
	[צבי הירש] צ. ה. מַסְליאַנְסְקי
	







בּתור “המטיף הלאומי” קנה לו את מקומו־כבוד בּחיי־ישראל בּאַמריקה וכל העם מכּיר בּו ומחבּב אותו. הוא
עמד לערש התּנועה הציונות בּרוסיה – בּתקופת “חבּת ציון”, ועמד לערש
התּנועה הלאומית, הרכּה בּשנים, של היהדות האַמריקאית. מאת ההשגחה חונן
בּכחות־חיים נובעים ומפכּים – ובזכותם דבק היה בּחיים לכל צורותיהם ולכל
תּקופותיהם. איש עממי הוא – ובעממיותו עשה והצליח. הוא איחד בּתוכו את הטוב
והגרעיני שבּמגידים מדור עובר עם היפה והרענן של הנואמים מדור הולך ובא. –
וכן ניתּנה לנו המזיגה הנאָה של המטיף הלאומי. סממנים מיוחדים ניתּנו לו –
להוסיף כּח לדרשתו וצבע לנאומו. על דבריו התענגו אָבות ובנים, זקנים
וצעירים גם יחד. לפני האָב, החי בּעולמות־עבר, גולל תּמונת־הוד מימים עברו
ולווה את מראה־העינים בּקולו המילודי, המיוחד למגידים; ולפני הבּן, היונק
מן ההווה ומתרפּק על העתיד, הניף את הוילון המבדיל אותו ממרחקי־המחר
הקוסמים. ועל זה הוסיף את התּנועה הדרמתית ואת הקריאָה הרמה, המכניעה לבבות
רכּים. והוא היה אָמן בּמקצועו וסימנים אלה ניכּרים בּו גם עתּה, לאַחר
שנתחלפו זמנים ונשתּנו טעמים ובארץ זמירות חדשות נשמעות.

הוא נואם עממי “פּאר עקסעלאנס”. הוא חש את הקהל ויודע את
מאווייו. הוא נוצר להיות יושב־בּמה (או עומד־בּמה) ולהטיף לקח ליושבים
בּשורות. כּי הוא היוצר והם – החומר. והם כּחומר בּיד היוצר. ובאמנות
מפליאָה ובווירטואוזיות מיוחדת תּראה אותו נכנע לפני הקהל כּדי לכבשו, יורד
עליו כְדי להעלותו. ולא רק בּפיו ודברו יעשה את מלאכתּו – כּי אם בּכל
הכּחות שניתּנו לו. גם המשחק אינו מדבּר, אלא משחק, פּועל – בּתנועות־יד,
בּצעדי־רגל, בּגמישות־גו ובחליפות הארשת של הפּנים. צ. ה. מאסליאנסקי אינו
רק מדבּר, הוא מטיף ומוכיח, מרעים קול – ומנחם, משורר ובוכה. הוא – צייר
בּדבּורו ומוסיף לקולו הוא את ההד העונה לעומתו מן האולם הגדול. הוא פונה
אל המרחק של האולם – לשם השגת ציור מרחק־המקום – ומפנה לשם את עיני כל
הקהל. כּאילו באמת נבקעו הכּתלים ומישהו הופיע שם. שם – בּמקום העין לא
תראה. הוא מחיה זכרונות עבר בּהרמת יד, בּעצימת־עין ובקול מילודי, שיש בּו
מניגון המתמיד בּבית־המדרש. “כל עצמותיו תּאמרנה” והכּל סביבו אומר אַחריו
מה שהוא מצווה. אין הוא סומך רק על כּח להגיע ללבּו ודמיונו של השומע. שכל
בּלבד אינו מספּיק – דרוש הרגש. ואליו הוא פונה.

מכּאן – סוד השפּעתו הגדולה של העם. אין היהודים הטרודים
בּעניני פרנסה ודאגות־קיום יכולים להעשות הוגי־דעות בּן ערב ואין לקחת את
לבּם בּהוכחות מחוכּמות. צריך להחיות אישים־מקדם וגבּורים לאומיים, לעורר
את רגש־היחוס בּאָדם הפּשוט והנדכּא מעול־החיים, לשתּף אותו למשפּחה הגדולה
של האומה והאנושיות. ומאסליאנסקי עשה את הדבר בּשיטה ובטעם. הוא נעשה מורה
עממי, פּרש את פּרשת השבוע ונתן לקח בּדברי־הימים. ובמשך שלשים שנה ויותר
היה מטיף בּאַמריקה את נאומיו־שיעוריו בּאספות־עם ובקביעות –
בּ“אדיוקיישונאל אַלייאנס”. “מאסליאנסקי ידבּר” בּכל יום ה' – נעשה מוסד.
וקהל החסידים ידעו לשמור על ערב זה כּתלמידים ותיקים.

הוא מאיר לקהלו את מחשכּי־העבר בּאור־ההווה. הוא מלמד אותם
פּרק בּהיסטוריה ומסבּיר להם ענין בּשאלות השעה – כּדי לקרבם
לעבודת־התּחיה. וזכות לא־מעטה תּכּתב עליו בּספר־חיינו פּה ובספר־הזהב של
התּנועה הציונית. הוא נשא את דבר התּחיה למקומות אשר שם “לא יעשה כן”. הוא
– המטיף הלאומי והנואם העממי – נקרא לחנוכּת בּית־כּנסת ולא שכח שם את
העיקר הגדול, אבי־אבות הבּנין הזה, והעלה עמו את שומעיו עד לידי הכּרת
הבּנין העומד על הכּל – הוא בּנין העם, הארץ והשפה. בּאספות בּנין של
בּתי־חולים, מושבי־זקנים, מרכּזים יהודיים, בּתּי תלמוד־תּורה וחגיגות־עם
לא נשתּכּחה ממנו תּורתו־תּורתנו היסודית – התּחיה העברית השלמה של האומה
הישראלית. וחבריו ומוקיריו הצעירים נהנו לא־פעם מאופן־דבּורו לקהל הרחוק
מענינינו – לטובת עבודתנו. בּמקום שדברנו אָנו לא ישמע משום ריחוק־המושגים
וההבדל בּאמצעי ההבּעה, ידע מאסליאנסקי לפתּוח את לב היהודי ולפקוח את עינו
לראות את אור התּרבּות העברית הצעירה, הספרות העברית החדשה. ועד היום הוא
נענה לכל קריאָה הבּאָה מאת העברית – וכעבד נאמן ואוהב הוא אָץ לעשות למען
לשוננו וספרותנו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40983