יצחק דב ברקוביץ



	
	יצחק דב ברקוביץ
	







א

י. ד. בּרקוביץ זכה לשם טוב בּספרות העברית. ובמשך שלשים
ושתּים השנים, שהוא עובד בּה בּכשרון ובאמונה, הראָד אותנו לדעת, כּי שם
טוב זה בּא לו כּשכר־אמת על מתּנו הטוב לספרותנו. מתּן שיש לו ערך וקיום.
הלא היא – הבּריאה והבּהירה, המתגלה בכל כּחה בכל אשר כּתב: בּספּוריו
ורשימותיו, בּמחזותיו ותרגומיו.

מראשית הופעתו הרגשנו בו סופר שצעדו בטוח ודרכּו נכון. ולא
מקרה ריק הוא שספּורו הראשון “משקה’לי חזיר” זכה לפרס. אופן־ספּור כּזה
בּסופר צעיר ומתחיל דבר הוא! ואות הבּגרות שנתגלה בדברו הראשון לא בגד
בּו.

הראייה החדה וההבנה הדקה אשר ניתּנו לו, התּפיסה החריפה
וההומור המיוחד הפּועמים בּעמודי־כתביו, ההתאָמה המבורכה בין התּוכן והצורה
שיש בּדבריו, התּמציתיות הזאת שרבּים יבקשוה ומעטים ימצאוה, – אלה הן
המתּנות היקרות שזכה להן ובזכותן נתן לנו את המועט המחזיק את המרובּה.

כּי בּרקוביץ הוא מאותם הסופרים הספורים הכּותבים מעט
ואומרים הרבּה. בּדבריו נרגיש לא רק בּחשיבותו של ספּור־המעשה, כּי אם גם
בּחשיבות כּל הפּרטים הקטנים המהווים את גוף הספּור. חשוב כּל פּסוק וחשוב
כּל משפּט, חשוב כּל ניב וחשובה כל מלה. זוהי דרך השיר, המשרה עלינו את
רוחו בּחרוזו ומשקלו, בּצירוף המלים והאותיות ובריתּמוס הפּנימי שלו, וזוהי
גם דרך הרשימה והספּור הקצר, שיש בּהם, או צריך שיהיה בהם, מריתּמוס־השירה
ומקצב־המוסיקה, שאליהם תּערוג ובהם תּמצא הנפש את בּיטויה.





דרך הספּור של בּרקוביץ הוא דרך הריאַליזם, אבל אין זה
אותו ריאַליזם רשמי ויבש, הכּפוף למציאות ועושה דברה, זה הרואה בעין־חוץ
ומצלם “בּדיוק” את המראה המתגלה. הריאַליזם שלו – נעלה יותר ועמוק יותר.
הוא משוחרר, וגם משחרר, מכּבלי המציאות ומחבלי הקטנות. דרך המאורעות
העצובים והמדכּאים נשקפות דמויות כּואבות ועדינות, חסרות־ישע ומלאות־תּוגה;
ומתּוך שטף הספּור מסתּננת הרגשה לירית, שאינה מובּעת, אלא מורגשת בּין
השיטין, כּהמיה כבושה, כּבכי עצור.

והד זה העולה מן הדברים, התרוננות זו הנשמעת מפּנים
הספּורים שלו – אלה הנותנים להם חין־ערך מיוחד, אלה המעלים אותם מעל שטח
הספּור הריאַליסטי ומקרבים אותם אל ההרגשה השירית, הנמזגת בגּביעי־גביש
קטנים ומזהירים.

גבּוריו הם אנשים אומללים ומסכּנים, תּלושים ובודדים,
מתלבּטים בּנכר ונמקים מעוני ומיגון. אבל אין הם צועקים ואין הם מרעישים
עולמות. הריאַליזם האַכזרי של “בּעמק עכור” ו“שכול וכשלון” מצא את בּיטויו
בּספּורי בּרנר, מורעלי היאוש, אבל לא בספּורי בּרקוביץ.

וגם גבּורי שופמאן יעלו על לבּך מפּעם לפעם, מדי קראך את
בּרקוביץ, אבל עד־אַרגיעה תחוש ותבין שגם בּיניהם יש תּהום. גבּורי שופמאן
קודרים יותר ו“אבודים” יותר. הם כּבר הגיעו אל הקצה, כּי דרכּם היתה קשה
ומסובּכה הרבּה יותר. הם מתענים ומענים. הם – החומר הטוב בּיותר
לפסיכואַנאליזה. ויוצרם ומחוללם, שהוא חריף וחד, חודר ונוקב, יודע את נפש
גבּוריו ומסגל את דרך ספּורו לדרך חייהם. הוא אמן הרשימה הפּסיכולוגית,
האַכזריה, המגלה את כּל סתרי התּאוות של האנשים האובדים, ושרבּים מהם
מאַבּדים את עצמם.

גבּורי בּרקוביץ אינם כּן. יש וגם בּהם ימצא אחד או אַחת
אשר יאמרו לטרוף את נפשם בּכפּם, אבל הם רק יאמרו ולא יעשו. כּי אינם
גבּורים חותכי גורל, אלא אנשים פּשוטים מן העם, אשר הסער עקרם והטילם
למרחקים, אשר הדלות העבירה אותם על דעתּם, אשר הגעגועים על חיים מאושרים
שלא באו כּיסו את חייהם בּצל־היגון והנדודים למרחקים לסביבה־לא־להם
הביאום עד – כּרת.

אבל כּל אלה לא ידבּרו בקול ולא יזעזעו את עצמם ואת זולתם.

הם חיים ומתענים, סובלים ומתגעגעים, מתלבּטים ונחנקים – בּחשאי, בּעצב רך ואלם.

אם שפרה בּ“ירקות” נכספה להרצות לבתּה “את כּל חייה
הדוויים והשוממים, את ימי־עניה ולילות־מרוריה העוברים עליה כאן, בּדירה
רעועה ואפלה זו, ללא אורה, ללא שמחה וללא תנחומים וביחד עם זה התאַוותה
שיהא ספּורה יוצא בנחת, שוטף בּחשאי ובדממה, ודבריה שהיא מדבּרת יהיו
נשמעים לאוזן מתּוך המית־לב ומתּוך הרגשה יתרה”…

וגם בּרקוביץ המספר כּן. הוא מספּר על ימי־עוני
ולילות־מרורים של גבּוריו, על חיים ללא אורה, ללא שמחה וללא תנחומים. אבל
יחד עם זה הוא מתאַווה שספּורו יהא יוצא בנחת ושוטף בּחשאי ובדממה.

ורצונו זה ניתּן לו.





בּ

הגבּורים היותר חביבים עליו, ולפיכך גם היותר מוצלחים שלו,
הם אלה המעוררים רחמים. אלה שאינם מוצאים להם מקום ואינם יכולים לעמוד על
זכויותיהם. אלה שהגורל התאַכזר אליהם, אבל הם אינם קוראים עליו מלחמה ואינם
קוראים בּקול. אלא בדממה וביגון ישאו את משא החיים שהוטל עליהם.

“גבּורים” אלה ילדים הם, ילדי־העצב של גורל עוור, וכילדים הם נוגעים עד הלב בּאלם־יגונם ובחוסר־ישעם.

מריאשקה, המשרתת של הספּור “בּכּפר”, נערה נאווה היא
ומלאת־חן, אבל אין היא מתקיפה ברעננותה וצעירותה ואין היא עומדת על
זכויותיה. היא אוהבת את המורה לווינסון אהבה עמוקה ופנימית, שאינה מדבּרת.
היא זהירה ויראָה, ועיניה השחורות מלאות עצב ודאָגה.

ואם לאור־השמש יתבּהרו לה דברים שלא ראתה באפל־הלילה –
אינה רוטנת ואינה זועמת. היא יודעת שהמורה אינו בן־זוג לה. והיא מתפּלאת רק
ש“זה המורה, המכובּד על פּני כל, הקורא הרבּה ויודע הרבה וחכם הוא מכּל
האנשים אשר ידעה לפניו, ושערות לו ארוכּות ורכּות וידים לו עדינות ולבנות –
והיא קרובה לו, מתרפּקת עליו ושואפת נשימתו החמה וקולטת בּאָזניה את
לחש־שפתיו המלא אש־תּאווה. איזו הדרך בּא לה האושר הגדול הזה?”…

וכשאשה צעירה, בּת בּעל־הבּית, בּאָה מן הכּרך ומושכת
אַחריה את המורה – אין היא מתקוממת כּאשה בּקנאָתה, אלא נסוגה אָחור, כּי
יודעת היא, שרק משרתת היא ומה זכות יש לה להתחרות עם בּת־אדוניה?

וכשבּאים אליה הוריה ואמה מדבּרת בּה נכבּדות היא שותקת
ובוכה. אַף לא דבּור. אַף לא רמז לסיבּת השתיקה. למקור הדמעות. היא יודעת
בּסתר לבּה, שאושר גדול זה, הבּא בצעדי־גנב רק בּשעות הלילה, אושר גנוב הוא
לשעה. ובאלם תקבּל את הגזירה. וכניעה זו מכניעה את הלב בּיגונה
החרישי.

“הרי זו תינוקת. רחמנות” – יאמר עליה אָביה. ואתּו – גם המספּר.

בּרקוביץ יודע לספּר בּרחמים רבּים ובאהבה גדולה על צערם
ויגונם של ילדים (פּרא אָדם, מישאל, בּני כפר ועוד), אבל עוד יותר יגבּרו
רחמיו בּספּרו על אנשים גדולים שהם כּתינוקות. בּאלה מורגש חוסר־הישע עוד
יותר ולפיכך גדולה הפּתּיטיות עוד יותר.

כּל הצבעים הרכּים וכל הצלילים הענוגים שיש בּמכחולו של
המספּר נשפּכים על הבּריות העלובות, הנעלבות ואינן עולבות, על אָבות שהם
רכּים ואובדים כּבניהם ועל אמות צנועות ומחרישות בּיגונן כּבנותיהן.

בּ“בעל שמחה” כּה יתאר לנו דמות־אָב:

“משה יוסי התּם הוא יהודי עני ושפל־בּרך, שהוחזק שוטה
בעיני הבּריות. נתון הוא תמיד תּחת השגחתה של זוגתו שרה־לאָה, אשה קולנית
ורגזנית – – – נושא עולה, נכנע לפניה, שומע תּוכחתּה ומוסרה ומקבּל מרותה
בּאהבה. שאָר בּני הבּית אַף הם נוהגים בּו מנהג תּקיפות ומעיזים פּניהם
כּנגדו, שלא כדרך העולם, שבּנים נשמעים לאביהם וחייבים בּכבודו. יש שמשה
יוסי מצטער על זה בּסתר לבּו, אלא שדרכּו תמיד בּשתיקה והרהורים, ומעולם לא
הבּיע את מחשבותיו בּקול. בּכללו הרי משה יוסי זה יציר עלוב ומדוכּא,
שבּני־אָדם אינם משגיחים בּו ולא כלום. לשונו תמיד בּגמגום מגמגמת, והוא
יוצא ידי חובת הדבּור בּהברת הגרון והחוטם בּלבד. כּששואלים אותו דבר הרי
הוא משיב על הן – הן ועל לאו – לאו. אבל לדבּר דבר מאליו לא ניסה מימיו.
מתיירא הוא להתחיל בּדבּור, שמא לא יוכל לגמור, ולפיכך אינו מוצא לגופו טוב
משתיקה”.

וכשהתחיל בּנו מתכּונן למבחן בּגימנאסיה לא הבין האָב
הענין, אבל בּלבּו התּם הרגיש שמאורע גדול עומד להתרחש בּחיי בנו ובחייו
ובגמגום מעורר־רחמים הוא רוצה לספּר על אָשרו לאחרים, אַך אין שומע לו
ואינו מוצא אָזנים אחרות אלא את אלה של הנער הרשלי.

והוא מספּר לו:

– על אודות ליזר שלי. היום היה בּגומינאזיה ומחר יהיה פּרוביזור אצל שקולניקוב. כּך אומרת שרה לאָה שלי, חי נפשי.

– וזה אמת, כּי שרה לאָה שלך מכּה אותך לחי? השיב לו הרשלי.

הרי שלא הרשלי הקטן הוא הילד, אלא האָב המאושר והתָם.

וכדמות משה יוסי כּן גם דמות משה־מתה האָב בּספּור
“מפטיר”. האָב רוצה לזכּות את בּנו בּ“מפטיר” לבר־מצוה שלו, אלא שיהודי עני
הוא וביישן, מן הנעלבים והמסכּנים, ויש קופצים אחרים לסחורה יקרה זו. ואַף
השמש תּקיף הוא ואינו שם לב לאנשים קטנים. והמפטיר נמכּר לאַחר.

כּל אותה המבוכה וכל אותו הגמגום של האָב המתבּייש מעלים לפנינו דמות הנוגעת עד הלב.

אבל לא רק בּאנשים מן העם, תּמימים ופשוטים, יגלה את
חוסר־הישע ואת ה“תּינוקיות”, כּי אם גם בּאלה שכּבר זכו לעלות ולפרוש מחיי
סביבתם. אלה לא רק תּלושים הם, כּי אם גם עלובים ואובדים בּסביבתם הזרה.
וכשם שהילד־התּינוק, או האָב־התּינוק, נבוך ואינו מוצא לו מקום ותיקון
בּסביבתו ומשפּחתּו, כּך גם האינטליגנטים שלו, שסמלם הוא הדוקטור, נשאָרים
זרים ומתלהלהים, אובדים ונדחים, בּלי משען ובלי יסוד בּחייהם החדשים. וגם
הם לא ימלטו מגורל התּינוקות הנעלבים.

הדוקטור הצעיר וויניק ה“תּלוש”, שגדל ויצא מסביבתו ונתרחק
מאחיו, שב לבסוף – להלווית אָחיו שלמה. וכשמגיעה שעת ה“קריעה” ורבּי שמחה
הגבּאי התחיל מטפּל בּבגדו של הדוקטור, היה הטיפּול “מעין זה שמטפּלים
בּתינוק רך ונעזב, שאנשים טובים בּאים ומגינים עליו בּרחמנות רבּה”… ולא
די לו בזה – יוסיף: “בּאותה שעה היו פני הדוקטור בּאמת כּפני תינוק מלאים
בּושה וכלימה”.

וכן גם ד"ר פייטלסון, “לפנים בּחור הישיבה והיום רופא בּעיירה קטנה” בּספּור “כּלי זכוכית”.

כּל עמידתו בסביבתו החדשה, שעלה אליה משפל־מצבי בּבחרותו
כּחברו דוקטור וויניק, דלה ועלובה עד מאד ודומה שכּל אחיזתו בסביבה זו
היא… האַניקדוטה על כּלי־זכוכית.

("מעשה ביהודי שהיה נוסע בּרכּבת מסילת־הבּרזל
וכרטיס־הנסיעה אין לו. מה עשה? התכּנס ובא בראשו ורובּו לתוך תּיבה ריקה,
שעל גבּה היה כתוב בּאותיות גדולות: “לאַט לכם – כּלי זכוכית!” עבר הקרר
בּעגלה להשמיע על הכּרטיסים, ראָה עליה את התּיבה ועמד עליה בּרגלו לדחפה.
צווח היהודי מתּוך התּיבה: לאַט־לך! שאַל הקרר: מי כאן? ענה היהודי: “אנחנו
כאן!” שאַל הקרר: “מי ומי אַתּם?” ענה היהודי: “אנחנו, כּלי
זכוכית!”).

הוא בא לבית בּרונשטיין, אַך אין שומע לבדיחתו, כּי גבר
אַחר נמצא שם, אורח מן הכּרך. ומובן שבּת בּרונשטיין, שלבּה גס בּו, נמשכת
אַחרי האורח. ולו לא נשאַר דבר מלבד “כּלי הזכוכית”. הוא כולו ברשות
האַניקדוטה. בּכל רגע ובכל הזדמנות הוא מוכן ומזומן לספּר את בּדיחתו. אַך
אין שומע לו והמצב שאינו מכשיר שום ספּור על כּלי־זכוכית עושה אותו מגוחך
עד תּום. “יש אַניקדוטה אַחת”… – פּסוק זה אינו נותן לו מנוח. והוא מוכרח
להתפּרק ממשאו, הממלא את כּל ישותו. עד – שהוא מספּר את המעשה ב“כלי
זכוכית” לנערה רכּה, בּת חולה מסוכּן, המבּיטה בעינים לטושות אל פּני
הדוקטור. רוצה לשמוע מפּיו דבר על החיים והמות של אָביה והוא – משיב לה
בּכלי־זכוכית.

ספּור קטן ודל אשר כּכלי־זכוכית הוא עלול להשבר, אבל בּידי
בּרקוביץ אינו נשבּר, כּי בו נמצא משען אַחרון לאיש אובד ואומלל, שאין לו
כלום בּחיים, והוא נאחז כּ“כלי־זכוכית”.

ולא רק בּכלי קטן הניתּן להשבר, או בבדיחה קלה, נאחזים
גבּוריו של בּרקוביץ. יש והם נאחזים בּמשפּט אחד, בּמלה אַחת ובהם הם
עוברים את דרכּם הנבוכה וסותמים את יגונם וחוסר־ישעם.

יששכר־בּר הבּא “ממרחקים” ומואס בּחיי ביתו ובאשתּו, יש לו
אמרה אַחת המשחררת אותו מעצבו והיא: “אָדנים סלאָוואָם”. ואשתּו – מה מקל
עליה את המשא? “ּברוך השם”.

אם שפרה בּ“ירקות” מתנחמת בּ“ראוי לומר” ומיסטר רבּינס,
הוא רבּינוביץ, מ“כּרת” מחזק את דבריו בּנאַטהינג דואינג" ו“סטריקטלי
כּשר”.

דברים קטנים הם, מאד קטנים, אבל בּספּור הקטן והתּמציתי,
האומר מעט ועושה הרבּה, יש לשים לב גם לקטנות אלה, כּי לשם יועבר בּמסתּרים
מרץ ספּורי לא־מעט.

ועוד יש קוים קטנים ודקים, שהם חביבים מאד על בּרקוביץ המספּר, ומטעם זה ראוי לציינם.

הוא אוהב לתאר מצבי מבוכה, כּפי שנרמז למעלה. ולשם כּך הוא
משתּמש בּציורי־אגב. מן החביבות עליו היא תמונת נשיקה נבוכה. בּ“פרא אָדם”
ירכּין “האָב את זקנו המגודל בּמהירות משונה ומרוב רגשנות לא נזהר ונשק לו
(לבנו הירשל) על חטמו”.

בּ“ירקות” נשוק נשק לה (אָביה לשפרה) “נשיקות חמות שיש
בּהן ממש, כּשהוא מכוון אותן כּלפּי לחיה האַחת בּלבד”. וכשהתקרבה שפרה אל
אָחיה בכוונה לנשקו, נתבּהל הנער והתחיל “פּוסע לאחוריו ומסתּכּל לצדדים,
כּחושש לסכּנה קרובה”.

וב“כרת” יש בּתמונות הנשיקה של האם הזקנה עם כּלתה ונכדיה
האַמריקאיים משהו מרמז לכל התפּתּחות הספּור. הכּלה פלורנס “הסירה משקפיה
מעל אַפּה, העיפה על הזקנה עינים כּחולות וקרות כּשואלת, האירה לה רגע
פּניה הקשים והחטובים מתּוך תּנועה נימוסית, קראָה באַויר: “הלאו, אם!” –
נשקה לה בלחיה נשיקה מרפרפת, כּאילו דרך אגב”. ושוב הרכּיבה משקפיה על
אַפּה.

והנער הבּכור “נגש אל הזקנה בּרגל ישרה, שאַל את אָביו
בּדרך הלוכו בּקול אָדם מתון ודייקן, הרוצה לדעת בּדיוק את אשר לפניו:
“הזאת היא האם הזקנה?” ועמד ונשק לה מתּוך קרירות מעשית, כּאיש מנומס,
היודע לקיים את חובתו בּשעתה”.

כּך מרמז בּרקוביץ בּדברים קטנים על דברים גדולים יותר.





ג

יש מספּרים השואפים אל ההיקף ובינתּים הם מזניחים את
המרכּז. הם רוצים להשיג הרבּה – אבל השג ישיגו רק מעט. ולעומתם יש מספּרים
שכּל מעינם ישימו בנקודה המרכּזית ולהיקף כּאילו לא יבּיטו. הם רוצים להשיג
“רק מעט”, רק את הנקודה המרכּזית – ולבסוף הם משיגים הרבּה יותר מכּפי
שבּקשו.

בּרקוביץ נמנה על האַחרונים.

הוא – מספּר ריאַליסטן ועל כּליו ישמור בּכל אשר ילך, (הוא
מטפּל בּאנשים קטנים, בּוחר בּמאורעות רגילים, נאחז בּמצבים מגוחכים), אבל
יש לו סגולה מיוחדת, כּמעט סמויה מן העין, שבּכחה הוא עולה מעל השטח ולפתע
פּתאום יעלה אור פּנימי מן הדברים ומשהו סמלי ידבק בּהם. הוא לא התכּוון
לזה, ולא רצה לעזוב חלילה את הקרקע והרקע של המציאות, אבל עינו החודרת
ולבּו המבין הם שהבקיעו את קרום־המציאות של הדברים והקרינו בהם אור
אַחר.

“רוחות רעות” – רוחות רעות הן. ויש שם עצב וגם קור ודלות
המטריפים את הדעת. ואָמנם יש שגעון בּבּית זה הקטן והרעוע. משוגע האָב,
מיכל רוח־רעה, נשתּגעה הבּת זלאטקה. על כּל הספּור מרחפות רוחות רעות של
ירידת אנוש, של כּליון. אבל גם געגועים כּמוסים לאהבה, לרוחות־אָביב,
לפריחה וללבלוב יש שם.

וכשבּא האָביב והדלתות נפתּחות והשלגים מפשירים (אותם
השלגים החביבים כּל־כּך על בּרקוביץ!) ויושבי חושך וצלמות עוזבים את סרחון
הבּית ו“עולמו של הקדוש בּרוך הוא נפתּח עד אפסים” ירגיש הלב בּמשהו יותר
מאשר סתם ציור. דמות מיכל רוח־רעה, שבּחורי הרחוב התנפּלו עליו והתעללו בו,
דמות זו הצועקת: “גזלנים, רוצחים! אלהים לא יחריש, אל נקמות הוא! עוד יקיץ
הקץ על כּל העולם כּולו” – יש בּה משהו סמלי. “מראהו – יסיים המספּר – קודר
וזועם, כּולו מחאָה שוועת כּנגד שמי האָביב הבּהירים והשמש הטובה, המאירה
וחוננת לכּל”.

כּאן יש גם שמש האָביב החוננת גם דמות המשוגע הפּורש ידיו לשמים וקורא לאל נקמות…

ועוד יותר יורגש “משהו” זה בּ“בני כפר”, “כּרת” וביחוד בּ“פליטים”.

חבורת פּליטים מן הפּרעות שבּאָה לבקש מחסה בבית־חולים, עם
כּל הדמויות החיות והפּתּיטיות המצוירות שם, כּל הפּחד הזה וכל הירידה הזאת
של ערך כּבוד האָדם, מחלות הגוף ומחלות הרוח, המלחמה הנואָשה של החולים
והפּליטים על שעל־אדמה, על קצה־מטה, על קצת־חיים, תּחת כּנפי מלאך־המות
ומלאך־הפּרעות ולמראה העיר העולה בּאש – כּל הקיבּוץ הנפחד והמפחיד הזה,
למן האַברך הצעיר, ההולך בּראש ועד הזקנה בּת המאָה כּפופת השנים, שבּמותה
נגמר הספּור – כּל זה מטעימנו מאותה מבוכה גדולה ועמוקה שיש בּסתר חיינו
ובסתר גורלנו.

דרך הציורים הריאַליים והדמויות הממשיות עולה וגדל לנגד
עינינו סמל העולם החולה והאַכזר. פּה, בּהקדש, נתכּנסה עדה של פּליטים
בּריאים שבּאו לקחת מקומם של החולים, ומרחוק בּוערת האש, אש הכּליון של
עולם פּראי ומטורף.

המספּר לא אָמר כּן – ובזה כח הספּור. כּי מתּחתּיו צמח הסמל. מבּפנים עלתה האש.

בּרקוביץ אוהב לצייר “אַחרונים”. יגון־השקיעה רועד בּיתר שאת בּספּוריו על אנשים שהם אַחרונים.

לפיכך יצליח כּל־כּך בּזקנים ובזקנות.

בּ“כרת” תּרעיד את לבּנו הדמות החטובה של האם אשר בּאָה
מעבר לים אל בּנה באַמריקה. גם את הבּן וגם את הכּלה וכן את כּל הסביבה
יתאר בּאמונה ובחכמה, אבל לא להם ניתּנת אהבתו ולא עליהם ישפּוך חסדו. כּל
רחמיו וכל אהבתו יתּן לזקנה, הרואה את עולמה הולך וכלה.

הוא מראה אותה לנו בכל בּדידותה ואַלמנותה ובכל יפיה
הנפשי. היא שומרת על ספרי בעלה שהביאָה אתּה לאַמריקה, כּי אין מי שיחפּוץ
בּהם פּה, היא מבשלת לעצמה את תּבשיליה מפּני הכּשרות. כּי בודדה היא. גם
בּית־הכּנסת, שבּנה הביאָה אליו, אינו אותו בית־כּנסת שהיה שם. הכּל זר.
וגם ההלוויה שבּנה לוקח אותה אליה אינה הלוויה יהודית. אין בּוכים. אין
קורעים. אין עצב. אין יגון. ואין לה אַויר לנשימה בּעולם קר וזר זה. היא
אובדת בּיגונה.

ואין כּמוהו יודע לצייר צער אָבות.

בּ“מכתב”, זו הרשימה הקצרה והנוקבת בּיגונה, נתן לנו דמות
אָב אומלל, שמעטים כּמותו. אָסון קרה את ירוחם הסנדלר ובתּו ילדה לזנונים.
היא ו“אסונה” נמצאים בּביתו והוא רוצה לכסות על חרפּתו. מה יעשה? בּת שניה
לו בּאַמריקה והוא רוצה לכתּוב לה מכתּב, להודיעה על האָסון, ולבקש מאתּה
שתּוציא את אחותה לאַמריקה. אבל ירוחם הסנדלר אינו יודע לכתּוב והוא מוצא
נער קטן לכתּוב את המכתּב. אבל כּיצד אפשר להודיע את הדבר לבתּו באַמריקה
וכותב המכתּב לא ידע?

וכאן מתגלה כל כּחו של הדיאַלוג הבּרקוביצי. המכתּב הזה,
הבּא לכסות, הוא מלאכת־מחשבת. כּל המליצה הבּאָה לכסות על טיב האָסון, כּל
המלחמה הזאת, הכּמוסה, בּלב האָב, והגלויה, לעיני הנער הכּותב. (“המבין
אַתּה? היא שברה את רגלה – – היא, הבּתולה שלי, שברה את רגלה… – שברה את
רגלה? – שאַל הנער בּחשד – האכתּוב איפוא כּי שברה את רגלה? – חלילה, אַל
תּכתּוב!”). בּכל הדבר הזה יש מאותו “צחוק מתּוך דמעות”, שהיא
נחלת־אמנים.

וב“כלי זמר” – מעשה סב ונכדה יתומה.

יגון עמוק עולה מן השורות, אשר בּהן יגולל המספּר את נשמת
הכּלי־זמר הזקן, המתלבּט ומפרפּר בּרשת האהבה לנכדתו, הגעגועים לבתּו המתה
ותאוות־שכּרונו.

האָב המתאַבּל על בּתּו הצעירה שמתה והמטפּל בּנכדתו
היתומה צריך לשמח חתן וכלה בּפנדורה שלו. וכל התּמונה הזאת של הסב האָבל
המנגן בּחתונה זרה רועדת באור־יקרות. פּה רוצה הזקן לכבּוש את יצר השכּרון
שלו ושם רומזים וקוסמים לו משקאות חריפים ומתוקים כּל־כּך, ובכל הרעש הזה
מסתּובב זקן־תּינוק זה ובידו נתונה יד נכדתו.

שתּי דמויות כּל־כּך מוזרות בּתוך הקהל החוגג – כּצאן אובדות!

כּשלא כבש הזקן את יצרו ועזב את הפּנדורה ואת הנכדה וישתּכּר – הוא מעורר חמלה.

וכשחזר ומצא את נכדתו ישנה “כּשהיא קומצת בּכפּה הקטנה
רקיק ממועך” והוא צונח לארץ לפני הילדה “דובשני המתוק” עד שהוא נרדם בּכרעו
על בּרכּיו – אָנו רואים אותו בּכל חוסר־ישעו ו“תינוקיותו”.

שניהם – הסב והנכדה – הם שני יתומים עזובים בּעולם־יה הגדול.

וכשנשמות תּינוקות זקנים נוגעות בּנשמות תּינוקות רכּים –
אין דומה לברקוביץ. אָז נהפכים הדברים שירה ענוגה ונוגה, המרעידה את
הלב.

ובזכות פּרוזה כזו, הנוגעת בּשולי השירה, זכה י. ד. ברקוביץ לשם טוב בּספרות העברית.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40557