מבואות לספרות האמוראים: בבלי וירושלמי



	
	מבואות לספרות האמוראים: בבלי וירושלמי
	



1

חלק א: בבלי וירושלמי





ערוך בידי תלמידו עזרא ציון מלמד





דבר העורך

כי נח נפשיה דר' אסי עיילו רבנן

לנקוטינהו לשמעתתיה

(קידושין יג א)

מנהג־קדמונים זה, כינוס תורתו של חכם “כדי לצרפם שלא
ישתכחו” (רש"י), – ברכה יתירה בו אם השאיר החכם אחריו דברים שבכתב, חיבורים
שלמים ואפי' רשימות והערות, כי לבם של ראשונים כפתחו של היכל, וק“ו אם היכל
זה – ס”ת מונח בו. לפיכך נעתרתי לבקשת חברַי ותלמידיו ומוקירי תורתו של
מו“ר זצ”ל והעזתי להוסיף על מצות מורי ואספתי לתוך הספר הזה גם הערות
ורשימות, שנמצאו באוצרו (לא הבאתי הערות של ח"ג ומראי מקומות והקבלות), כי
כל הערה שלו מאירה את עיני הלומד.

ידעתי גם ידעתי, שאין שלמות בדברים הניתנים כאן. אילו
זכינו, שהמחבר ז"ל יכין את הספר לדפוס בידיו – בוודאי היה משנה הרבה, מוסיף
וגורע, לאור מחקריו המעמיקים, שהרי רובם של הדברים האצורים בספר זה נכתבו
ונאמרו לפני יותר משלשים שנה, ובשנים אלו נתעשרה חכמת ישראל בגניזות שיצאו
לאור עולם ובסתומות שנתגלו ונתפרשו.

המבוא לירושלמי למשל, אינו אלא פתיחה לסמינריון, שנכתבה
בקיץ תרפ“ו, וכמה דברים נתחדשו מאז ע”י המחבר ז“ל במחקריו וע”י רעו הגדול
ר“ל גינצבורג ז”ל, והגדיל לעשות הגאון הר“ש ליברמן יבלח”א (וכן בשנת תש“ג
הו”ל הרב מרדכי י. ליב זק"ש “דקדוקי סופרים” לתלמוד הירושלמי, חלק ראשון,
מסכת ברכות).

כיו“ב המבואות למסכות מן הבבלי הם חלק מפתיחות למסכות
התלמוד, שלימד בסמינריונים, וגם הם נכתבו לפני יותר משלשים שנה. המבוא
לפסחים למשל נכתב בשנת תרפ”ז. לכל מבוא, שקרא לו “פתיחה”, הקדיש כארבעה
שעורים, שבהם דבר על המשנה של אותה מסכת (חלקים אלו נדפסו ב“מבואות לספרות
התנאים”) ועל תלמודה. בדבריו אלו פתח לנו דרך ללימוד שיטתי ומעמיק באותה
מסכת: ניתוח הסוגיא, השוואת הבבלי לירושלמי, בירור דברי הלכה ואגדה ודיוק
בענייני לשון וסגנון.

קוינו, שלאחר פתיחות אלו נזכה לשמוע מפיו גם מבוא כללי לבבלי. ברם לא איסתייעא מילתא.

רובן של הפתיחות היו מקשה אחת, ואני חלקתין לפרקים, וקבעתי
לפרקים כותרות (בין סוגריים מרובעים). אך לא שניתי את הסגגון – סגנון
הרצאה.

אחריות גדולה הטיל עלי מו“ר זצ”ל בצוותו עלי לערוך את
כתביו. בכמה מקומות לא זכיתי לעמוד על דעתו, וכמה פליטות קולמוס – פשוטו
כמשמעו – השארתין כמות שהן.

ולדבר זה ישימו לב כל הבאים להשיג על דבריו, וכבר למדונו
חז"ל “אין משיבין את הארי לאחר מיתה”. ומה נפלאה התנהגותו של ר' יהושע כלפי
בן־מחלוקתו ר' אליעזר לאחר פטירתו: “ואבן אחת היתה שם והיתה מיוחדת לו
לישיבה פעם אחת נכנס ר' יהושע התחיל נושק אותה האבן ואמר האבן הזאת דומה
להר סיני וזה שישב עליה דומה לארון הברית” (שהש"ר). דברי הכמינו ומעשיהם
יהיו לנגד עינינו בבקרנו דברי אחד מגדולי הדור לאחר פטירתו.

גם בספר זה רב חלקה של אלמנת המחבר, הגב' צפורה אפשטיין
מב“ת, אשת חבר כחבר, אשר צירפה בטוב־טעם ובדיוק פילולוגי את דפי כה”י
והעתיקה אותם בדייקנות למופת. יישר כוחה!

אפריון נמטיינהו לרחימאי הרב ד“ר בנימין דה־פריז שליט”א
(שעבר על כל עלי ההגהה) ופרופסור שרגא אברמסון יצ"ו (שעבר על עלי ההגהה של
כמה מן המבואות למסכות), שהצילוני מכמה שגיאות בהערותיהם. חילכון
לאורייתא!

וברוכים יהיו שרי החנוך והתרבות וראשי המכון למדעי היהדות
באוניברסיטה העברית בירושלם, וביחוד מורי פרופ' גרשם שלום נ“י שעוררו
ועודדו את המפעל הזה, הוצאת כתביו של פרופ' אפשטיין זצ”ל. זכות המצוה תעמוד
להם לעד.

ויישר כוחם של מנהלי הוצאת הספרים ע“ש י”ל מגנס והוצאת
“דביר” בע"מ, שהוציאו תורה נאה בכלי מפואר. ברכת ה' תחול על כל מעשי
ידיהם.

חן־חן לבעלי דפוס “סיון”, מנהליו ופועליו, שהשתדלו להוציא מתחת ידם דבר מתוקן.

ואני תפלה, שבזכות מו"ר יאיר ה' את עיני באור תורתו, תורה
שבכתב ותורה שבעל פה, ואזכה ללמוד וללמד לשמור ולעשות בבריות גופא ובנהורא
מעליא.





ירושלם, חמשה עשר באב תשכ"ב

המתאבק בעפר רגלי רבותיו

לס' “הן ה' אלקים יעזר לי”.

ע"צ מלמד





חלק א': מבואות למסכות מן הבבלי





הבבלי2

גם התלמוד הבבלי אינו כולו מעור אחד:

התחילו בסידורו האמוראים הראשונים, סידרו את הברייתות על
יד המשניות, פירשו המשנה במימרות קצרות ופסקו הלכה (זו דברי ר' פלוני אבל
חכמים אומרים, הלכה כר' פלוני, מוחלפת השיטה, זו אינה משנה, בלשון יחיד אני
שונה אותה, וכדומה); הוסיפו הלכות שאינן במשנה, הלכות־תולדות, וקבעו אותן
בתלמוד (קבעיתו לה נמי בתלמודא).

ושרידים של סידור תלמוד יש לנו כבר מזמנו של ר"נ
(עירובין לב ב), רב יוסף ותלמידיהם, אביי ורבא: הוויות דאביי ורבא;
המימרות נתרבו והמשא־ומתן גדל; הביאו מימרות וסוגיות מארץ ישראל לבבל
ומבבל לארץ ישראל; הישיבות נפרדו, וכל אחת שנתה את התלמוד בדרכה ובשיטתה
(בסורא מתני הכי בפומבדיתא מתני הכי, וכדומה, לישנא אחרינא אמרי לה, איכא
דרמי לה מירמא, איכא דאמרי לה בהאי לישנא, ר' פלוני מתני הכי ור' פלוני
מתני הכי), וה“סדרנים” (כגון רנב"י “ריש כלה” בישיבת רבא שבמחוזא (ב"ב
כב א), “ריש סידרא”) “סידרוהו”; עד שהגיע הזמן לרבינא ורב אשי “סוף הוראה”,
“מסדרי התלמוד”, שאספו את כל החומר שקדם להם, על פי רוב – בצורתו (ממש
כמו שעשה רבי במשנה), פירשוהו, השלימוהו ו“סידרוהו”. אבל עוד לא
נגמר סידורו בימיהם: שני דורות של אמוראים באו עוד אחריהם, שהשלימוהו
והוסיפו עליו עוד פירושים וגם סוגיות עד שבאו הסבוראים ו“חתמוהו”: “תיקנו
פרקים שבכל תנויי כסידרן”: זאת אומרת סידור חיצוני ברובו בלי לשנות דבר
(“לא שינו”), חוץ מהוספות וקשרים שבין מימרות וסוגיות, קשרים שאמנם הם
משנים לפעמים את כל הסוגיא ואת כל מקוריותה; הם העבירו סוגיות ממקום למקום,
השלימו את האחת בשניה, והשתדלו להשוותן.

אבל עקבות המקורות השונים לא נמחקו: “הסוגיות
ההפוכות”, בלשונם של הראשונים (ס' הישר לר“ת סי' קכב, תוס' מנחות נח ב,
תוס' שנץ בב”ק קיז א בשמ“ק ד”ה והא, ועוד; שארית יוסף לר' יוסף ווירגא נתיב
המתרץ כלל י‘, נתיב הפלוגתא כלל ב', נתיב הפירוש דף כז ב, ועי’ ס'
היובל לשוורץ, 324–325) מעידות עליהם ברורות.

אלה מראים, שכל מסכת ומסכת הוא ספר לעצמו, שעל פי
רוב גם דעתו וגם סידורו שונה, ולא כולן הן מזמן אחד, אלא שיש מסכות קדומות
ויש מאוחרות. ולא עוד אלא שאפילו המסכת האחת אינה כולה מעור אחד: ישנן
סתירות וניגודים בתוך המסכת מפרק לפרק ומענין לענין, ואפילו כפילות
ישנן במסכת אחת.

כל אלה מראים ברור, שישנן לפנינו מקורות הרבה, שכבות של
זמנים ודורות שונים, של מחברים ומסדרים שונים וישיבות שונות, שאפילו לשונם
וסגנונם אינו תמיד אחד, וגם האמוראים – אינם תמיד אותם האמוראים. עלינו
אפוא לדון על כל מסכת ומסכת כעל ספר לעצמו.





א. מסכת פסחים

[א. חלקיה]

בכ“י מינכן כתובים ומסודרים פ”א – פ“ד, פ”י3, ואחריהם היו כתובים פ“ה4 – פ”ט, ובסופו: הדרן עלך מי שהיה טמא וסליקא מסכת פסח שני,
וכ“ה בכ”י מ' ב', ושם כתוב בסוף פ“י, שהוא מסודר אחרי פ”ד: סליק מסכת
פסחים, ואחריו כתוב באותיות גדולות: “מסכת פסח שני בס”ד" ומתחיל
פרק תמיד נשחט5.

בדפוסים, למן ד“ו ואילך, בסוף פ”ד: הדרן עלך מקום שנהגו
וסליקא לה פסח ראשון, ובסוף פ“ט: הדרן עלך מי שהיה טמא וסליקא לה פסח
שני, ובסוף פ”י: הדרן עלך ערבי פסחים וסליקא לך מסכת פסחים; אלא
שבד"ו גם על השער: מסכת פסחים פסח ראשון ופסח שני.

בדפוסים השאירו אפוא הגמרא בסדר המשנה, ואעפ"כ נשאר רושם לסדר הישן ברשימות שבסוף החלק הראשון והשני.

גם המאירי סידר את הפרקים ככ“י מ': פ”א–פ“ד ופ”י, שהוא אצל המאירי “פרק ה' “, פ”ה–פ”ט, וכתב בפתיחתו6 ש“מסכת פסח ראשון” ו“מסכת פסח שני” היו מתחילה מסכת אחת נקראת
פסחים, ו“בימי הגאונים חלקוה לשתים וקראו הראשונה פסח ראשון והשניה
פסח שני וגם העתיקו פרק ערבי פסחים ממקומו שהיה אחרון לכל הפרקים ושמוהו
אחרון לזה החלק הראשון”.

אבל תלמידי רב יהודאי בקטע של הלכות פסוקות7, כשהם מונין הפרקים הנלמדים עכשיו בישיבה הם אמרים: פסח8 י' פי'(רק);
משמע שלא הם שסידרו את הפרקים כך, אלא שכך היו מסודרים הפרקים בבבלי
מכבר9.

ואמנם נראה שגם בימי האמוראים למדו מסכת פסחים בסדר זה, בראשונה “הלכה למעשה” ואח"כ “הלכתא למשיחא”.

ולא עוד אלא שישנם סימנים, ש“פסח ראשון” ו“פסח שני” לא מעריכה אחת הן ולא מבית־מדרש אחד יצאו:

פא סע“ב (לפ“ז מ”ח): ורמינהי וכן מי שיצא מירושלים וכו', ובסוף פ”ג (מט ב) לא רמו לה.

ע ע“א (לפ“ו מ”ג): איבעיא להו וכו' ת”ש הלילה הזה כולו צלי
ואמר רב חסדא זו דברי בן תימא ש"מ, וליתא בפרק י' (קטז א), כמו שהעירו
התוס' שם, והם מתרצים: דרך הגמרא כן; אבל זה רגיל בשתי מסכתות ויסודו
בעריכות שונות וישיבות שונות, ואינו רגיל במסכת אחת.

פה א (בפרק ז): תנן התם (בסוף פ"י) הפיגול והנותר
מטמאין את הידים רב הונא ורב חסדא וכו' מאן דמתני כזית כאיסורו ומאן דמתני
כביצה כטומאתו, וכפול כולו במקומו, קב ע"ב–קכא א, בפיסקא של המשנה,
ואין זה רגיל במסכת אחת10.

ובדף סד ב (בפרק ה): מאן תנא פסח בזריקה (“ולא בשפיכה”) ר'
יוסי הגלילי היא (כלומר ולית הלכתא כוותיה) דתניא וכו‘, ושם פט א (בפרק ח):
דאילו פסח בשפיכה ואילו שלמים בזריקה, ולהלן קכא א: כשתמצא לומר לדברי
ר’ ישמעאל זריקה בכלל שפיכה ושפיכה בכלל זריקה וכו‘11, ולפיו גם לר’ ישמעאל פסח בזריקה.

ובפסחים עה א (בפרק ז): בעא מיניה רב חיננא בר אידי מרב
אדא בר אהבה תנור שהסיקו בקליפי ערלה וגרפו ואפה בו את הפת לדברי
האוסר12 מהו א“ל הפת מותרת וכו‘. וכבר הקשו
התוס’ שם מן הסיפא דברייתא דדף כו ע”ב: בישלה ע“ג גחלים דברי הכל מותר
(תוס' ערלה ה"ז), ורש”י שם כתב: וגחלים איצטריכא ליה דלא תימא אכתי איסורא
בעיניה וכל שכן בתנור גרוף ואין אבוקה כנגדו, וא"כ מאי קמיבעי
ליה13.

וכפשוטו בוודאי שהן סוגיות חולקות, ומאן דקמיבעיא ליה בדף עה לא שמיע ליה סיפא דברייתא14 ולא ידע סוגיא
דדף כו–כז. וברף עא ע“ב: הא כל היכא דכתיב בקר סתמא בקר ראשון [משמע]
(כי"מ), וכבר העירו תוס' שם: תימה לר”י דבסוף ע“פ15 דריש בקר בקר שני אע”ג דכתיב סתמא. ובדף קכ סע“ב: ור”ע אמר לך אי
לא כתב רחמנא הזה הוה אמינא מאי בקר בקר שני ור“א [ב”ע] אמר לך כל היכא
דכתיב בקר בקר ראשון הוא, וא"כ תליא בפלוגתא דתנאי!

ולעומת אלו, הנה כח ב: ור' שמעון לקובעו חובה מנא ליה,
נפקא ליה מבערב תאכלו, ור' יהודה מיבעי ליה לטמא ושהיה בדרך רחוקה סד“א
וכו' ור' שמעון טמא וכו' דכתיב (כ“י מ”ב: דתניא כל בן נכר לא
יאכל בו) וכל ערל לא יאכל בו וכו' ורבי יהודה (כ“י מ”ב: ואידך!)
כתיב בהאי וכתיב בהאי – הכל הועבר מדף קכ ע”א: אמר רבא מצה בזמן
הזה דאורייתא וכו' מיהדר הדר ביה קרא בערב תאכלו מצות ורב אחא בר יעקב
אמר וכו' אלא הכתיב בערב תאכלו מצות ההיא מיבעיא ליה לטמא וכו' ורבא
אמר לך טמא וכו' דתניא כל ערל לא יאכל בו וכו' ואידך כתיב בהאי וכתיב
בהאי וצריכי תניא כוותיה דרבא וכו'16.

ואמנם בדף פו ע"א: איני והתנן (בכי“י: לא ס”ד דתנן) אין
מפטירין וכו' ואמר רב וכו' – כמו קיט ב. אבל זה אפשר גם במסכת
אחרת.

ומחלוקת־אמוראים הרמוזה בדף יד ע"א: הניחא לאביי דאמר
לא שנו אלא בחולין אבל בתרומה וקדשים עושה כיוצא בו, ולרב אדא בר אהבה
משמיה דרבא נמי דאמר לא שנו אלא חולין ותרומה אבל בקדשים עושה כיוצא בהן
שפיר. אלא לרבינא משמיה דרבא דאמר מקרא מלא דיבר הכתוב לא שנא חולין
וכו' – ליתא בשום מקום בתלמוד.

ואמנם יש כיוצא באלו בתלמוד, שהובאו עם “ואיתמר עלה”, "ואמר ר' פלו' " וכדומה, שאינם במקומם ולא במקום אחר17. אבל בכל אלו באמת מראים דברים אלו, שאותה המסכת שנאמר בה
לשון זה אינה מעריכת אותה המסכת, שמקום אותו המאמר שם ואינו שם.

יש בפסחים, כמו בכל הש“ס, סתמות ישנים. כך סתם ריש פ”ב
(כא א): כל שעה שאוכל מאכיל מיבעי לית וכו' – רמוז בדברי רב נחמן (יג א),
וקדום אפוא לר"נ. (ועי' גם ב ע“ב: אלמא אור אורתא הוא ש”מ מיתיבי
וכו')18.





[ב. היחס למסכות אחרות]

אבל הסידור האחרון של “פסח ראשון” השתמש כבר הרבה בתלמודן של כמה מסכתות מן הבבלי, והעביר כמה מהם מענין לענין:





א. בבא מציעא

כו א–ב: ת“ש הכניסה לרבקה ודשה כשירה בשביל שתינק ותדוש פסולה (והא הכא דלא אפשר וקא מיכוין וקתני פסולה)19, שאני התם דכתיב וכו' דניחא ליה, ת”ש לא ישטחנה וכו' אי משום
גנבי – הכל לקוח מב“מ ל' ע”א, ושם “איבעיא להו לצורכו ולצורכה מהו”
ופשטו: ת"ש לא ישטחנה וכו‘, ת"ש הכניסה לרבקה וכו’ דניחא ליה, וכך הוא
סדר הת“ש גם בפסחים בכ”י מ' ופיר“ח כמו בב”מ, זאת אומרת שהעבירו את הסוגיא
מענין “לצורכו ולצורכה” לענין “דלא איפשר וקא מיכוין”, מב"מ לפסחים,
בלשונה ממש (אח"כ הוסיפו בה בתור פירוש: והא הכא דלא אפשר
וכו').

וכיו“ב בפסח' לא ב: תנא כמה חפישת הכלב שלשה טפחים א”ל רב
אחא בריה דרב יוסף לרב אשי הא דאמר שמואל כספים אין להם שמירה אלא בקרקע מי
בעינן שלשה טפחים או לא. א“ל הכא משום ריחא וכו' התם משום איכסויי
מעינא וכו'. ואולם בכ”י מ‘: התם משום ריחא וכו’ הכא משום איכסויי
וכו', הכל כמו בב"מ מב א, והכל לקוח משם.

ואולם בפסח' ד ע“א: בעו מיניה מרנב”י המשכיר בית לחבירו
בארבעה עשר על מי לבדוק וכו' ת“ש המשכיר בית לחבירו על השוכר לעשות לו
מזוזה, התם הא אמר (כ“י א”פ: שאני התם דאמר) רב משרשיא מזוזה חובת
הדר היא הכא מאי, א”ל רנב"י תנינא וכו'.

אבל בב“מ קא סע”ב: בעו מיניה מרב ששת מזוזה על מי
מזוזה האמר רב משרשיא מזוזה חובת הדר היא, אלא מקום מזוזה על מי א“ל רב
ששת תניתוה וכו', ושם בב”מ קב רע“א: ת"ר המשכיר בית לחבירו על השוכר
לעשות לו מזוזה וכו', אבל לעיל לא הביאו את הברייתא אלא מימרא דרב משרשיא,
שהיא לפי פסחים טעמה של הברייתא; אלא שבכ”י פלו' ליתא שם “האמר רב
משרשיא מזוזה” (אע“פ שנראה שחסר בט”ס), ובכל אופן נכנסו דברי רב משרשיא שם
ע"י מסדר התלמוד, שתיקן את הבעיא, שהרי רב משרשיא תלמיד רבא
הוא.





ב. בבא קמא

כב ב: והרי שור הנסקל דרחמנא אמר לא יאכל את בשרו ותניא
ממשמע שנאמר וכו' (עד:) ולהנך תנאי דמפקי ליה להאי קרא לדרשא אחרינא
(לחצי כופר ולדמי וולדות)20, הנאת עורו מנא להו
וכו' לרבות ת“ח – הכל מב”ק מא א–ב, ושם הובאו סמוך לאותה סוגיא (מא ב–מב א)
מחלוקות “הנך תנאי” (וע"כ הוסיפו בדפוסים: כדבעינן למימר קמן), וכל הענין
של ב"ק הובא גם בקידושין נו ב בלשונו, וכאן בפסחים בוודאי שסמכו על
ב"ק.





ג. סנהדרין

יב א: ותניא מה בין חקירות וכו' והוינן בה מאי שנא
חקירות ומאי שנא בדיקות ואמרינן חקירות וכו' בדיקות עדות שאתה יכול
להזימה היא – בסנהד' מא ב: רב כהנא ורב ספרא תנו סנהדרין בי רבה פגע
בהו רמי בר חמא אמר להו מאי אמריתו בסנהדרין דבי רבה אמרי ליה ומאי
אמרינן בסנהדרין גרידתא ומאי קשיא לך (א"ל) מהא (“מיהא”) דקתני מה בין
וכו' מאי שנא חקירות וכו' (א"ל) הכי השתא חקירות וכו'.

זהו אפוא בכל־אופן מתלמודם של תלמידי רבה.

לג א: דתניא הזיד במעילה וכו' [ואמרינן]21 מאי טעמא דרבי וכו' – סנהד' פד א.

לעומת אלו רמוזה בסנהד' מ ע“ב הסוגיא של פסחים יא ב–יב
ב, שכן אמרו שם: הניחא לאביי אליבא דר”מ דאמר אין אדם טועה ולא כלום
ולהך לישנא נמי דאמר אדם טועה משהו שפיר אלא לאביי אליבא דר' יהודה
דאמר אדם טועה חצי שעה ולרבא דאמר טעו אינשי טובא מאי איכא
למימר.

כאן רמוז כבר גם ה“איכא דאמרי”, שבפסח' יא ב (כמו בדף יב ע"ב), אלא שזו וודאי מן הסידור האחרון של סנהדרין.

אחר לגמרי הוא היחס מפסח שני לסנהדרין:

בפסח' עה א: וגחלים של מתכת לאו אש הוא והא גבי בת כהן
דכתיב באש תשרף ואמר רב מתנה פתילה של אבר היו עושין לה, שאני התם
דאמר קרא באש תשרף (תשרף)22 לרבות כל
שריפות הבאות מן האש וכל שכן אש עצמה ונקיף לה חבילי זמורות ונקלייה
(כמעשה דראב"צ שבמשנת סנהדרין שם), אתיא שריפה שריפה מבני אהרן וכו‘;
ונעביד ליה חמי האור, (משום דר"נ ד)אמר23 רב נחמן [אמר רבה בר אבוה]24 אמר קרא ואהבת לרעך
כמוך ברור לו מיתה יפה, וכי מאחר דאיכא דר"נ וכו’ קמ“ל. אלא באש למה לי
(“כיון שסופינו לרבות כל שריפות”) לאפוקי אבר מעיקרו. א”ל ר' ירמיה
לר' זירא וכל היכא דכתיב באש תשרף לרבות כל שריפות הבאות מחמת האש והא
גבי פרים הנשרפים וכו'.

ואולם בסנהד' נב א: מאי פתילה אמר רב מתנה פתילה של אבר,
מנא לן אתיא שריפה שריפה מעדת קרח וכו' ר' אלעזר אמר אתיא שריפה שריפה
מבני אהרן וכו' ונילף מפרים הנשרפים מה להלן שריפה ממש וכו‘. מאן דיליף
מעדת קרח מ"ט לא יליף מבני אהרן ההוא שריפה ממש הואי; ונילף מינה אמר רב
נחמן אמר רבה בר אבוה אמר קרא וכו’ וכי מאחר וכו' קמ"ל.

כאן בפסחים הובאו דברי ר"נ כתירוץ לקושיית “ונעביד לה חמי האור”25, ואולם בסנהד' – כתירוץ על קושיית
“ונילף מינה” (“שריפה ממש”, היינו “חבילי זמורות”). והדרשה “באש תשרף לרבות
כל שריפות הבאות מחמת אש”, שקשר בה ר' ירמיה ושאל מפרים הנשרפים, לא
נזכרה בסנהד' כלל. וגם לא הובאה בפסחים אלא דעת ר' אלעזר שבסנהדרין,
וסתם.

ונראה שכל “וכי מאחר דאיכא דר”נ וכו' קמ“ל” הועבר בסידור האחרון מסנהד' לפסחים, ואינו מעיקר תלמודה של פסח שני.





ד. ברכות

ב עא: והא קיימא לן דעד צאת הכוכבים יממא היא = מגילה כ ע"ב – (ברכות ב ע“א וע”ב).

קיד א: ת"ר דברים וכו' – ברכות נא ב (למשנה המקבילה שם).

ומט ב: למימרא דר"מ סבר כביצה וכו' – ברכות מט ב.

ונב ב–נג א: והאמר ר"ג וכו' (עד:) וקתני שאר כל האילנות משיוציאו – הכל בברכות לו ב, בקשר אחר.

ואולם בפסח' נה א: למימרא דרשב“ג סבר וכו', שישנה כל
הסוגיא בברכות יז ב, – מעיד לשון הבבלי בברכות: הכא (בפסחים!) כיון
דכ”ע עבדי וכו' התם (בברכות!) בכוונה תליא מילתא וכו', שהכל לקוח
בלשונו מפסחים.

וכך הוא הדבר גם בפסח' קכ ע“ב: הפסח אחר חצות מטמא את
הידים (וכו'). אלמא מחצות ה”ל נותר. מאן תנא אמר רב יוסף ראב“ע הוא
דתניא וכו' (עד:) בקר ראשון הוא – כל הסוגיא גם
בברכות ט ע”א, אבל בשינוי קטן: ואילו אכילת פסחים (“שאמרו חכמים עד חצות”)
לא קתני (“שמצותו עד שיעלה עמוד השחר”) ורמינהי ק“ש וכו' ואכילת פסחים
מצותן עד שיעלה עמוד השחר אמר רב יוסף לא קשיא הא רבי אלעזר בן עזריה
הא ר”ע דתניא וכו' (כמו בפסחים).

ואין־ספק שהסידור האחרון בברכות, שלא היה לפניו כבר במשנת ברכות “ואכילת פסחים”26, והיה לפניו
בברייתא, בניגוד לבני א“י (ירוש'), שהיה לפניהם במשנה ולא בברייתא, הוא
שסידר את הרומיא מברייתא, והעביר כל הסוגיא מפסחים; שכן לפני רב יוסף
בוודאי שהיה במשנת ברכות “ואכילת פסחים”, שהרי היה עוד לפני אביי
תלמידו בזבחים נז ב: הפסח אינו נאכל [אלא עד חצות] מאן תנא אמר רב
יוסף ראב”ע הוא דתניא וכו' א“ל אביי וממאי דראב”ע ודאורייתא, דילמא
דרבנן ולהרחיק מן העבירה (כמפורש בברכות: א"כ למה אמרו חכמים עד חצות
כדי להרחיק וכו') וכו‘. והיה במשנת ברכות גם לפני תלמידו השני רב הונא ב’
(בירוש' ריש ברכות).

אלא שהמסדר האחרון בברכות השתמש בסוגיית פסחים ותעבירו לברכות בקשר עם הברייתא.

וא“כ אפשר שגם בדף מט ע”ב ונב ב (וקיד א), אין הדברים לקוחים מברכות אלא להיפך; או ששניהם לקחו מסידור שקדם להם.





ה. מנחות

י ע"ב–יא א: ומי גזר ר' יהודה וכו' (עד:) אלא דרב אשי בדותא היא – הכל בלשונו מנחות סז ב.

נו א–ב: ת"ר ששה דברים עשו אנשי יריחו וכו' (עד:) סמי מכאן קצירה – הכל מנחות עא א.

לז סע"א: ת"ש יוצאין במצה הינא וכו' הכא נמי שהרתיח
ולבסוף הדביק. מאי מצה הינא וכו' אמר רבא וכן וכו' – מנחות עח ב:
ת"ר יוצאין וכו' מאי מצה וכו'.

כאן נראה ש“פסח ראשון” השתמש במנחות.

ואולם הייחס שונה מ“פסח שני” למנחות:

פסח' סב סע“ב: תניא אחרים אומרים הקדים מולים לערלים כשר
וכו' אלא אמר אביי רישא דאמר סימן ראשון למולים וסימן שני לערלים וכו'
ור”מ לטעמיה דאמר מפגלין בחצי מתיר וכו' – במנחות טז ב: מתיב (“לרבה”)
רב שימי בר אשי (תלמידיה דאביי!) אחרים אומרים וכו' וקיימא לן
דבחצי מתיר פליגי.

משמע שלא אביי הוא שפירש כך ראשונה, אלא שכבר נתפרש כך
לפניו בישיבת פומבדיתא. אם לא שנאמר שסתם התלמוד הוא שסיגנן כך
דברי רב שימי, ורב שימי אמרם בשם עצמו או בשם אביי.

בכל־אופן יש כאן מצד סתם מנחות ציטוט של פסחים.

פסחים עט א: מתניתין מני ר' יהושע היא דתניא ר' יהושע אומר
וכו' מנחה מאי עבידתה אמר ר"פ וכו' חלב מנא לן אמר ר' יוחנן משום וכו'
(עד המשנה) – הכל מנחות כו א, אבל בקשר אחר: כדתניא ר' יהושע אומר
וכו‘. ודברי ר’ יוחנן אינם שיכים במנחות.

פסחים פ ע"ב: ורמינהי (על המשנה, ולענין נודע ואח"כ
נזרק) על מה הציץ מרצה וכו' אמר רבינא וכו' ר' שילא אמר וכו' –
מנחות כה ב: ורמינהי (על ברייתא שהובאה שם ולענין מזיד) על מה הציץ
מרצה וכו' וכו' רבינא אמר וכו' רב שילא27 אמר וכו'. במנחות נזכרים לפניהם: רב יוסף, רב ששת,
רב

חסדא, אלא שדבריהם שייכים רק לשוגג ומזיד.

ונראה שבכל אלה השתמשה מנחות בפסח שני, ובדף כה ע"ב הוסיפה לסוגיא דמנחות דברי רבינא ורב שילא.





ו. חולין

מו א: א“ר אבהו ארשב”ל לגבל וכו' – חולין קכב א.

נא א: כי אתא רבב“ח (מא"י) אכל דאייתרא וכו' ורבה בר בר
חנה לית ליה הא דתנן נותנין עליו חומרי המקום שיצא משם וכו' אמר אביי הני
מילי וכו' אבל מא”י לבבל כיון דאנן כייפינן להו עבדינן כוותייהו, רב
אשי אמר וכו' ורבב"ח דעתו לחזור הוה – בחולין יח ב הכל בקשר עם
ר' זירא שעלה מבבל לא“י ואכל שם מוגרמת. וכבר העירו התוס' בפסחים:
לא עבדי כותין28 הוה ליה למימר ומשום פ”ק דחולין נקט הכי וכו'.

א“כ הועבר הכל משם לכאן, מר' זירא לרבב”ח!

ואשר לפסח שני:

עד ב: אומצא ביעי ומיזרקי פליגי בה וכו' והילכתא מישאב שאיב – חולין צג ב, אלא ששם לא נתפרש “ביעי” “ומזרקי”29, אבל גם בפסחים אינם בכי“י. וכאן בפסח' סדור אחריו: האי אומצא
דאסמיק הוא וחלייה30 וכו' רבינא אמר וכו‘, וזהו
בוודאי “אומצא” דלעיל, ושני פירושים חולקים הם, זה שבחולין “אומצא דאסמיק”
וכו’, וזה שבפסחים “אומצא דאסמיק הוא וחלייה” וכו', וכך נראה מה”ג (הל' דם
דף קל“ג סע”ד) שצירף ההוא דפסחים עם ההוא דחולין: מאי תקנתיה תלייה
בשפודא וכו‘, וסידר אח"כ: “אומצא וביעי ומזרקי פליגי בה רב אחא” וכו’. א"כ
נכנס הכל בפסחים מתוך חולין, בסידור האחרון. ואולם “האי אומצא
דאסמיק הוא וחלייה” וכו‘, מקושר עם “והילכתא דסמידא בין אסמיק” וכו’,
שלפניו.

עו א: אמר רבא הא דאמר שמואל מליח הרי הוא כרותח לא
אמרן אלא שלא נאכל מחמת מלחו וכו‘. ההוא בר גוזלא וכו’ [קסבר] (כנו'
כי"י) כי אמר שמואל וכו' ואי מת(ו)בל בתבלי אסור – חולין קיב א: ההוא בר
גוזלא וכו' קסבר כי אמר שמואל מליח וכו'. ואולם בתור מימרא לעצמה לא
נאמרו שם דברי רבא.

פה א: ולרבינא דאמר חיבורי אוכלין לאו חיבור הוא וכו' מאי איכא למימר – חולין עג א, סתם התלמוד אליבא דרבינא!





ז. זבחים

ל ע“א–ע”ב: ההוא תנורא וכו' (עד:) ואי מלייה גומרי שפיר דמי – הכל זבחים צה ב.

ואולם בפסח שני, פ ע“ב: נטמא טומאת התהום וכו‘. בעי
רמי בר חמא כהן המְרַצה בקרבנותיהן הותרה לו טומאת התהום וכו’ אמר רבא
(צ"ל: רבה) ת”ש דתני ר“ח וכו' ובמאי וכו' אלא לאו בכהן וש”מ הותרה וכו'
(אמר רב יוסף לא לעולם בבעלים ובפסח ולמעוטי טומאת התהום דזיבה וכו') –
בזבחים כג א: מיתיבי (לזקני דרום) מפני שאמרו נזיר ועושה פסח הציץ מרצה
וכו' הב“ע כגון שנטמא כהן בשרץ, אי הכי אימא סיפא ניטמא טומאת התהום
הציץ מרצה הא תני ר”ח לא אמרו וכו' לא למעוטי טומאת התהום דזיבה, ואלא הא
דבעי רמי ב"ח כהן המרצה וכו' תפשוט דטומאת התהום הותרה דהא הכא בכהן
קיימינן (“אוקמא לה”), דרמי ב"ח ודאי פליגא (“אדזקני דרום”) תא שמע
(“לרמי ב”ח") ונשא אהרן וכו'.

כאן אין “פסח שני” מזכיר כלל את הסוגיא דזבחים.





ח. שבת (ועירובין וברכות)

יא א: ורמי דשבת אדשבת דתניא חבל דלי וכו' ורמי דרבנן אדרבנן דתנן קושרין דלי וכו' – בשבת קיג א (בקשר ובסדר המתאים לשם).

לה ב: דמאי הא לא חזי ליה וכו וכו' (עד:) דרחמנא אמר
ונתן הכסף וקם לו – הכל (חוץ מן הפסקא “והכהנים בחלה ובתרומה”, שאין לה
מקום שם) בשבת קכז ב–קכח א (ושם נוספת הפיסקא “והתורמוס היבש”, בהתאם
למשנה) ועירובין לא א–ב וברכות מז א–ב (ושם נוספות הפיסקאות “השמש”
ו“הכותי”).

מב ב–מג א: דאמר רב יהודה וכו' מאי שמן המור וכו' – שבת פו ע"ב.

ואשר ל“פסח שני”:

סח ב: (“וחתיכת יבלתו”) ורמינהי חותכין יבלת במקדש וכו' (עד:) אתא לאשמועינן – הכל בעירובין קג א בלשונו.

סט ב: כלל אמר ר“ע וכו‘. אמר רב יהודה וכו’ ותנן נמי
גבי מילה כה”ג וכו' צריכא – הכל בשבת קלג א (“ותנן נמי גבי פסח
כה”ג").

עב א: אע“ג (“ואע”ג") דקדים ושחטינהו לאימורי ציבור
ברישא?! והתני(א) ר' חייא וכו' ותסברא וכו' [אלא] (כי"י) אמרי דבי ר'
ינאי וכו' (א“ל רב אשי לר”כ וכו' לא איתיהיב)31 – שבת קלז א: תני ר”ח וכו'.





ט. סוכה

קיט סע"א: תנן התם מקום שנהגו לכפול וכו' תניא רבי כופל וכו' (בכי"י בסדר שבסוכה) – סוכה לט א.





י. ביצה

לו ב ואילך: ת“ר אין אופין וכו' והאי תנא ביו"ט של פסח
קאי תנ”ה וכו' – ביצה כב ב. ומן הלשון “והאי תנא” וכו', משמע שהסוגיא
נאמרה בראשונה ביו"ט, ז"א בביצה.





י"א. מועד קטן

נה ב: אר“פ בדיק לן וכו' – הכל מו”ק יג א.





י"ב. מגילה

בא = מגילה כ ע"ב (רבא).

קב ע“ב: ה”ד נתנמנם אמר רב אשי וכו' – מגילה יח ב (בתענית יב א: התם במתנמנם, ביבמות נד א: הב"ע במתנמנם).





י"ג. עבודה זרה

כו ב–כז א: הי רבי אליעזר וכו' (עד:) אמרו לו אין פדיון לע“ז – בע”ז מט א (בקשר אחר).





י"ד. תמורה

כז ב: וכל היכא דמעל המסיק נפקי לחולין (כדברי
רבא) והא תניא הנשרפין וכו' אמר רמי ב"ח וכו' רב שמעיה אמר וכו' –
תמורה לד א: ונשרפין דהקדש אפרן מותר והא תניא וכו'.

מב א: דתניא שור וכו' א“ל רבי לב”ק וכו' בי רב (“רבי”) אמרי וכו' – תמורה ז ע"ב.





ובפסח שני עוד:

עירובין (עי' לעיל).

יבמות (מכות)

עב ב: ואלא כר' יהושע דתינוקות, התם נמי זמנו בהול ואלא
כר' יהושע דתרומה וכו' דילמא כדרב ביבי בר אביי דאמר רב ביבי בר
אביי בתרומה בערב פסח דזמנה בהול – יבמות לד א: אבע"א לעולם אליבא דר'
יהושע כי קאמר ר' יהושע וכו' ה"מ גבי תינוקות דזמנו בהול וכו' והרי תרומה
דאין זמנו בהול וכו' הא איתמר עלה אמר רב ביבי וכו'. (אחריו שם בפסח‘:
אי נמי שאני תרומה דאיקרי עבודה וכו’ דתנן היה עומד ומקריב וכו'
ואמרינן מ“ט דר' יהושע דכתיב ברך ה' וכו' – מכות יא ב–יב א: לימא
בפלוגתא דר”א ור' יהושע קא מיפלגי וכו' ע"כ לא קאמר ר' יהושע התם דכתיב ברך
וכו').

חגיגה

צב סע“א: בית הפרס דתנן ושוין ב”ש וב"ה שבודקין וכו' מאי בודקין אמר רב יהודה וכו' – חגיגה כה ב (והמימרות בכ"מ).





[ג. האמוראים הנזכרים בה]

אשר לאמוראים אחרונים שנזכרו בפסחים:

אביי ורבא, נזכרו כמעט בכל דף; גם רב פפא תלמידם, רגיל.

פחות הרבה מאביי ורבא נזכרים‏ רב אשי ורבינא ומר זוטרא,
ב ע“ב (מתיב), י ע”ב (מתני), יז א (ואיתימא רב אשי), כג א (– רב אשי אמר –
אלא מחוורתא כדמר זוטרא), לט ב, מב א; צט ב, קג ב, קכ ע"א (מתני).

אמימר, ל ע“ב, קג ב (– ומר זוטרא ורב אשי), קז א (אמימר מתני32 לה להא שמעתא דרבא בהאי לישנא), קי ע”א (אגדה).

מר בר אמימר (לרב אשי: אבא מגמע וכו' אבא האי חלא וכו'), עד ב – ב"פ.

מרימר, ל ע“ב, ק ע”א (– ואיתימא רב יימר), קז א – כ"י מ' (עי' אמימר), קטז ב (והאמר [רבינא אמר לי]33 מרימר), קיז ב (אמר רבינא אנא איקלעי לסורא קמיה
דמרימר).

רב אחא בריה דרבא, כט א–ב (תנא לה להא שמעתא (משמיה דרב יוסף)34 בהא לישנא), לט א (רבינא אשכחיה לרב אחא בריה דרבא דהוה מהדר), נו א; קג ב, קיג ב (לרב אשי).

רב משרשיא בריה דרב חנין35, קטו א (אמר רבינא אמר לי).

מר בר רב אשי, כה ב (אשכחיה לרבינא), מז ב; עו ב; פא ב
(לא שנו וכו' אלא אי איתמר הכי איתמר אמר מר בר רב אשי לא שנו וכו'
וזה אינו רגיל כלל אצל מר בר ר“א, וע”כ נ“ל שהוא אבא מר בר רב
אשי36, שנוכר בסוטה לח סע”ב, שהוא בוודאי קדום, שכן ת“ש שלו הוא סתם ירוש' ברכות סוף פ”ה ט רע"ד).

רב אחא בריה דרב יוסף, לא ב (= ב"מ): לרב אשי.

רב עוירא, עג א (לקושייתו של רבינא); קי ע"ב.

מר זוטרא בריה דרב מרי, סבא (לרבינא).

רבה בר שימי, ו ע"ב (משמיה דרבינא).

מרובה זכרונו של רב נחמן בר יצחק ביחוד בפרק א (ומקצתו בפ“ב–פ”ד) ובפרק י:

ד ע“א, ה ע”א, ו ע“ב, ז ע”א, ז ע“ב, ח ע”א, ח ע“ב, יד א37, טז א, יז ב; לב ב–לג א, מ ע”ב, מב ב, מו א
(= חולין), נ ע"א; פג א, פד ב (בפרק ז); קא ב, קב ב, קה א וב', קז א
(אנא תנינא לה לא גידול בר מנשיא וכו'), קח ב, קט ב38, קיג ב, קיח א, קיט ב39.

רנב“י היה “סדרן”40, נותן סימנים41 ומכריע בין רבה בר רב הונא ורב שיזבי במסורת של אמוראי א”י42. הוא, כרב אשי43 רגיל להוסיף “אף אנו נאמר”44, שהוא סימן של “סדרן” וחותם.

ובוודאי שהמסדר השתמש בפרקים אלו ביחוד בסידורו של רנב"י.





[ד. ‏ מקום סידורה]

קשה לקבוע גם את מקום הסידור, כי המקומות שנזכרו בגמרא
– נזכרו בכ"מ בתוך לשון איזה אמורא, ואין זה שולל עדיין שהסידור
נעשה באותו מקום.

מב ב: הכא תרגימו – רב שימי מחוזנאה אמר – “הכא” היא אפוא בניגוד ל“מחוזא”.

נו א: ובנהרדעא דליכא מינין עד השתא אמרי לה
בחשאי; זו היתה מוציאה אפוא גם נהרדעא; אבל בכ"י מ' ליתא מן “אמר רבי
אבהו” עד כאן, ואפשר שהיא הוספת גאונים: רב שימי מנהרדעא (נב ב),
רב דימי מנהרדעא (קי ע"ב).

אבל אשר לפומבדיתא, בדף נב רע“א: בר נתן אסיא אזל מבירם45 לפומבדיתא וכו' שמתיה רב יוסף
וכו‘; נב ב – בפי רב ספרא: כרחבה דפומבדיתא; קיז ב ראשונה בפי
רבא: אמר רבא אשכחתינהו לסבי דפומבדיתא דיתבי וקאמרי וכו’, ואח”כ
כ“פ: כסבי דפומבדיתא, ואחריו: אמר רבינא אנא איקלעי לסורא קמיה
דמרימר ונחית וכו' ואמר כסבי דפומבדיתא וכו' אמר להו שבקוהו הילכתא כסבי
דפומבדיתא; פח א: עולא איקלע לפומבדיתא קריבו ליה טירינא דתמרי
וכו' – לקוח מתענית ט ע”ב (ושם: לבבל) ונסמך למימרא שלו (פז ב): עולא אמר
כדי שיאכלו תמרים ויעסקו בתורה.

ובדף ג ע“א: באתריה דרב הונא (סורא) – באתריה דרב יהודה
(פומבדיתא, אבל עבר אח"כ לנהרדעא), וא”כ הסידור האחרון לא סוראי
ולא פומבדיתאי?





ב. מסכת ביצה





א. סוגיות הפוכות (מוחלפות)

ר“ת ס' הישר סי' קכ”ב, תוס' מנחות נח ב ד“ה וא”ד, הוס' שנץ ב"ק קיז א (שמ“ק ד”ה והא), שארית יוסף, נתיב הפלוגתא כלל ב', ועוד.

מן המסכתות שתוכנן קרוב ביותר למסכת ביצה, והן שבת ועירובין ישנן הרבה סוגיות מוחלפות, על־יד סוגיות מקבילות:

1. ב ע“ב: גבי יו”ט דסתם לן תנא כר' יהודה דתנן אין מבקעין
וכו' – בשבת קנז א דוחה התלמוד משנה זו מסתמותה: ר' יוחנן (שפוסק הלכה
כר"ש) ההיא בר' יוסי בר' יהודה מתני לה (ור' יוסי בר' יהודה ס"ל
כאבוה).

2. שם: אלא אמר רבה לעולם בתרנגולת העומדת לאכילה
וביו“ט שחל להיות אחר השבת עסקינן ומשום הכנה וכו' ורבה לטעמיה דאמר רבה
מאי דכתיב והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו חול מכין לשבת וכו'. ולהלן ד
ע”א: אתמר שבת ויו“ט רב אמר נולדה בזה אסורה בזה וכו' נימא קסבר רב קדושה
אחת היא והאמר רב הלכה כארבעה זקנים וכו' אלא הכא בהכנה דרבה קמפלגי רב
אית ליה הכנה דרבה וכו' – בעירובין לח ב: כי נח נפשיה דרב הונא עייל‏
רב חסדא למירמא דרב אדרב מי אמר רב הלכה כארבעה זקנים וכו' והא איתמר
שבת ויו”ט רב אמר וכו' אמר רבה התם משום הכנה דתניא והיה ביום הששי
וכו‘, הרומיא הסתמית בביצה היא אפוא רומיא דרב חסדא, והתירוץ
תירוצו של רבה, שנרמז בדף ב ע“ב, ותירוצו בדף ב ע”ב הוא תוצאה ישרה
מתירוצו בעירובין, אבל כאן בביצה דווקא זה הובא בפירוש בשמו. הרומיא גם
בירוש’46 בשם רב חסדא, והמחלוקת שם לא בביצה אלא “בשירי פתילה” אלא “היא הדא היא הדא”.

3. ד ע“ב: אתמר שני ימים טובים של גליות רב אמר נולדה בזה
מותרת בזה ורב אסי אמר נולדה בזה אסורה בזה וכו' – בעירובין לט ב:
תניא וכו' וכן היה ר' יוסי אוסר בשני ימים טובים של גליות47. ההוא בר טביא דאתא לבי ריש גלותא דאתציד ביו”ט ראשון של גליות
ואשתחיט ביו“ט שני רב נחמן ורב חסדא אכול רב ששת לא אכל אר”נ וכו' א“ל רב
ששת והיכי איכול דתני איסי (כי“מ וא”פ: אסי)48 ואמרי לה איסי תני וכן היה ר' יוסי אוסר בשני ימים טובים של
גלויות וכו' אשכחיה רב ששת לרבה בר שמואל א”ל תני מר מידי בקדושות א“ל
תנינא מודה ר' יוסי בשני ימים טובים של גליות וכו‘. אמר רב אשי
לדידי אמר לי אמימר (“מרימר”!) ההוא בר טביא לאו איתצודי איתצד וכו’ והא
אשכחיה רב ששת לרבה בר שמואל וא”ל לא היו דברים מעולם.

הסוגיות מוחלפות לגמרי, האחת לא ידעה את השניה. ואנו
צריכים לומר, שרב שנה “מודה ר' יוסי בשני” וכו', אבל התלמוד אינו מזכיר
כלל ברייתא זו וחילופיה.

4. שם: אתמר שני ימים טובים של ראש השנה רב ושמואל
דאמרי תרויהו נולדה בזה אסורה בזה דתנן בראשונה וכו' – בעירובין לט א
שנינו: ועוד א“ר יהודה מתנה אדם על הכלכלה ביו”ט ראשון (של ר"ה) ואוכלה
בשני וכן ביצה שנולדה בראשון תאכל בשני ולא הודו לו חכמים, ואמרו שם:
מאן לא הודו לו אמר רב ר' יוסי היא דתניא מודים חכמים לר' אליעזר בראש
השנה וכו' ר' יוסי אוסר אמר להן ר' יוסי אי אתם מודים שאם באו עדים מן
המנחה ולמעלה וכו', – הוא הוא טעמם של רב ושמואל בביצה כאן, אבל התלמוד
לא אייתי כאן כלל ברייתא זו!

ולהלן ה ע“א אמרו: ולרב ושמואל קשיא מתניתין (דר"ה) לא
קשיא הא לן והא להו, ולא הזכירו כלל את ה”חכמים" שבמשנת עירובין, והברייתא
שבעירובין ודברי רי יוסי49!

5. ח ע“א: ואמר רב יהודה [אמר רב]50 מכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בה כל צורכו, דרש מר זוטרא משמיה
דמר זוטרא רבה51 והוא שייחד לו קרן זוית. מיתיבי
כוי אין שוחטין אותו ביו”ט וכו' ואי איתא לכסייה כדרב יהודה וכו' –
בשבת נ ע“א: אמר רב יהודה וכו' דרש מר זוטרא וכו'. אמרוה רבנן קמיה
דרב פפא כמאן כרשב”ג (בשבת שם, “דשרי במחשבה בעלמא”) דאי כרבנן האמרי
בעינן מעשה (“חריות של דקל שגדרן לעצים ונמלך עליהן לישיבה צריך
לקשרן”) א“ל ר”פ אפי' תימא רבנן וכו'.

ובביצה אמרו עלה: מיתיבי כוי וכו' אלא אמר רבא אפר
כירה מוכן (“דעתו”) לודאי ואין מוכן (“דעתו”) לספק וכו' רמי בריה דרב ייבא
אמר כוי היינו טעמא דלא מכסינן וכו'.

וכבר הקשה הרשב"א52, דאדמותיב
לה מברייתא דכוי ליסייעיה מברייתא דלעיל “הכניס עפר לגנתו ולחורבתו מותר
לכסות בו”53 וכן בירוש' (ס ע"ב) מסייע מכאן לרב יהודה: ותני כן הביא עפר לטוח וכו'.

אלא שמימרא של רב יהודה בירוש' דומה למימרא של רבא שבבבלי
ח ע"ב (הכניס עפר לכסות בו צואה וכו'): הכינו למצוה מכסין בו מצוה, צואה
מכסין בו צואה [ו]מצוה54.

6. ט ע“א: איני והאמר רב יהודה אמר רב כל וכו' תנאי היא דתניא וכו' = שבת קמו סע”ב (ושם סד ב).

7. יג ב: [ואמר ר' אבהו]55 ארשב“ל מעשר ראשון וכו' אדגן – הכל בברכות מז ב ושבת קכז ב
(וכדאמר ר' אבהו ארשב"ל) וש”נ.

8. טז א: אמר ר' אחא56 ברבי
חנינא הנותן מתנה לחבירו אין צריך להודיעו וכו' מיתיבי לדעת וכו'
ל“ק וכו' – בשבת י ע”ב הובאה בין שורת מימרות של “רבא בר מחסיא אמר
רב חמא בר גוריא אמר רב” מימרא זו: הנותן מתנה לחבירו צריך להודיעו
שנאמר לדעת כי אני ה' מקדשכם תניא נמי הכי לדעת וכו' והאמר רבי חמא
בר חנינא הנותן מתנה לחבירו אין צריך וכו' ל"ק וכו'.

ולעומתו בביצה לא נזכרה מימרא זו של רב כלל.

אבל ההמשך: אמר מר מכאן אמר רשב“ג הנותן פת לתינוק צריך להודיע לאמו מאי עביד ליה [אמר אביי]57 שייף וכו' והאידנא וכו' אמר ר”פ וכו' – הכל גם בשבת
שם.

ומכיון שבשבת לא הובאה מימרא זו אלא אגב שורת המימרות קרוב
שמקומה העיקרי בביצה, ומכאן הוסיפה העריכה האחרונה של שבת את הקושיא:
והאמר רבי חמא וכו' ואת הפירושים.

9. יח ב: ומי אית ליה לרבא הואיל והתנן החושש וכו'
ורמינן עלה וכו' ואמר אביי וכו' ורבא אמר וכו' ( –הכל בשבת קיא א)
הדר ביה רבא מההיא וכו'.

10. כד א: ורמינהי ביברין וכו' (עד: זמורתא תהא) – הכל בשבת קו ב, אבל פירוש מחוסר צידה שבביצה אינו בשבת58, ובענין זה הובאו בביצה דברי “רב יוסף א”ר יהודה אמר שמואל"
ו“רבה בר רב הונא” (וגם דברי בנו “[רבה בריה ד]רבה59 בר רב הונא”, שבכלל נזכר מעט מאד בתלמוד), הנזכרים גם בסוגיא
שלפניה. על כן קרוב שהסוגיא בשבת לקוחה מביצה ולא לקחו מה שאינו שייך
לשבת (והרי גם המשנה בשבת הועברה מביצה והותאמה לשבת)60.

11. כו א: במאי קא מפלגי אי נימא ברואין מומין קמפלגי וכו'
והא מוקצה הוא אלא דנפל ביה מום עובר מערב יו"ט והשתא הוה ליה מום קבוע
מהו דתימא דדעתיה עלויה ונשחטיה קמ"ל.

ובע“ב: ארנב"י מתני' נמי דיקא (כברייתא דאייתי רב
אושעיא: בין שנולד בו מום מערב יו“ט ובין שנולד בו מום ביו”ט וכו') דקתני
רש”א כל וכו' מאי אין מומו ניכר אילימא שאין מומו ניכר כלל (“שלא היה בו
מום”) פשיטא צריכא למימר אלא (“שנולד בו מערב יו”ט אלא") דלא אתחזי
לחכם מערב יו"ט אם מום קבוע הוא או מום עובר.

זו בניגוד לסתם התלמוד שבע“א: דנפל ביה מום עובר מעיו”ט וכו'.

ובניגוד לסתם גם סוגיית שבת מו ב: אלמא לר“ש לית ליה
מוקצה ורמינהי רש”א כל שאין מומו ניכר מערב יו“ט אין זה מן המוכן; הכי השתא
התם אדם יושב ומצפה אימתי תכבה נרו61, הכא אדם
יושב ומצפה מתי יפול בו מום מימר אמר מי יימר דנפיל ביה מומא ואת”ל דנפיל
ביה מומא, מי יימר דנפיל ביה מום קבוע ואת"ל דנפיל ביה מום קבוע מי יימר
דמזדקק ליה חכם (“שימצא חכם שיזדקק לו ביו”ט לראות אם מום קבוע הוא או
לא").

וודאי שסוגיא זו של שבת חולקת, כי לפיה הטעם הוא משום מוקצה, ובנפל בו מום בין ביו“ט בין מערב יו”ט עסקינן.

וכל דוחקי הראשונים ליישר הסוגיות לא יועילו. והסוגיא של שבת היא כולה סוגיא פומבדיתאית.

וגם השאילתות (פומבדיתא) אינו יודע רק סוגיית שבת וסוף סוגיית ביצה (דף כז סע"א)!

שאיל' סי' מ"ד: ברם צריך אילו בכור דאיתיליד ביה מומא
ביומא טבא מהו לאחוויה לחכם ביומא טבא ומשרייה ומיכליה. מי אית ביה משום
מוקצה או לא. מי אמרינן כיון דלא מישתרי מחולא מוקצה הוא. או דילמא מכי
אית ליה בדעתיה דהשתא נפיל ביה מומא לא הוי מוקצה. אם תימצא לומר היכא
דלא איתייליד ביה מומא מחולא אלא ביומא טבא מוקצה הוא. היכא דאיתייליד ביה
מומא (“מחולא” – תועפות ראם) והוא מובהק דידע דמישתרי עילויה. מי אית ביה
משום מוקצה או לא. מי אמרינן כיון דידע דמום מובהק הוא לא מקצאי (= מקציא)
מדעתיה. או דילמא כיון דלא ידע אי מיזדקק ליה חכם אי לא מוקצה הוא.
מיפלג פליגו בה ר' יהודה ור' שמעון דר' יהודה אמר לא הוי מוקצה כי האי
גונא. אע"ג דר' יהודה מחמיר במוקצה בעלמא הכא מקיל דהא דעתיה עליה. ור'
שמעון אמר כי האי גונא הוי מוקצה אע"ג דר' שמעון שרי מוקצה בעלמא הכא אסר
דאמר מי יימר דמיזדקק ליה חכם. מאי היא דתנן בכור שנפל לבור ר' יהודה
אומר וכו' הלכה כר' יהודה או כר' שמעון תא שמע דאמי ורדינאה חזי בוכרא וכו'
(ביצה כז סע"א).

כל השאילתא בנויה אפוא על סוגיית שבת ומשום מוקצה,
ואפילו נולד בו מום מעיו“ט אלא שלא נראה לחכם מעיו”ט הרי הוא אסור, ולא
מבעיא ליה לשאילתות אלא בנולד לו מום קבוע מעיו“ט וידע ביה דהוא מום קבוע
אלא שלא הראהו לחכם, “מי אמרינן כיון דלא ידע אי מיזדקיק ליה חכם מוקצה
הוא”, ופשיט ממעשה דאמי וורדינאה וכו', שאם לא ראהו חכם כלל מעיו”ט
הרי הוא מוקצה.

והשאילתות לא הזכיר אפילו את הברייתא דאייתי רב הושעיא62 ודברי רנב“י דדף כו ע”ב, ולא הזכיר אפילו את המו“מ שבדף כז ע”א, אם הלכה כר' יהודה או כר' שמעון.

כי אמנם גם דף כז ע"א לא מעור אחד הוא, וגם בו סוגיות מוחלפות:

ר' יהודה נשיאה הוה ליה ההוא בוכרא שדריה לקמיה דר'
אמי סבר דלא למיחזיה א"ל ר' זריקא ואיתימא ר' ירמיה ר' יהודה ור' שמעון
הלכה כר' יהודה וכו‘, אבל בסוף העמוד: אמי ורדינאה חזי בוכרא דבי נשיאה
הוה, ביומא טבא לא הוה חזי אתו ואמרו ליה לר’ אמי אמר להו שפיר קא עביד
דלא חזי, והא ר' אמי גופיה חזי, ר' אמי כי חזי מאתמול הוה חזי
וכו'.

אלה הן שתי מסורות, ואמנם בירוש' (פ“ג סב ע”א) אמרו: אתא
עובדא קומי ר' אימי וסבר מימר ר' יודה ור' שמעון הלכה כר' יודה, אייתי
רב הושעיה וכו'. וזה מתאים למסורת השניה בבבלי.

12. ל ע“א: א”ל רבא בר רב חנין63 לאביי וכו' עד הפיסקא – הכל בשבת קמח א–ב, על יד ואגב “א”ל
רבא בר רב חנין" שבע"א שם השייך למשנת שבת.

13. שם: ומתחילין בערמת התבן. אמר רב כהנא זאת אומרת
מתחילין באוצר תחילה. מני ר“ש היא וכו' ואפילו ר”ש מודה – שבת קנז א:
ת“ש מתחילין בערמת התבן אבל לא [ב]עצים שבמוקצה, התם בארזי ואשוחי וכו'
[ו]אפילו ר”ש מודה.

ובשבת קכז א: ושמואל אמר וכו' ומאי אבל לא את האוצר שלא יגמור [את האוצר]64 כולו דילמא אתי לאשויי
גומות אבל אתחולי מתחיל ומני ר“ש היא דלית ליה מוקצה. ת”ר אין
מתחילין באוצר תחילה אבל עושה בו שביל וכו‘65 ותניא אידך66 תבואה צבורה בזמן
שהתחיל בה מע"ש מותר וכו’ ואם לאו אסור וכו' דברי ר' שמעון. ר' אחא
מתיר וכו' אימא דברי ר' אחא ור"ש מתיר.

שבת קנז א כלישנא קמא כאן, וכאן בביצה לו א: התם תנן אבל
לא את האוצר ואמר שמואל מאי אבל וכו' גומות, הכא מאי וכו', תפס בדעת
שמואל.

בתוס' ביצה רפ"ד: ומתחילין באוצר תחילה; תוס' שבת שם: אין
מפנין (= שלא יגמור) את האוצר כתחילה בשבת, אבל בירוש' שם (פי“ז טז
ע”ג): ושוין שלא יגע (= אין מתחילין).

14. לא ב: אמר רב נחומי וכו' א“ר זירא ביו”ט וכו' –
בעירובין מובא מכאן (לד ע"ב): דתנן בית וכו' והאמר רב
נחומי67 וכו' והאמר ר' זירא וכו'.

15. לב א: ומי שניא ליה והתני חדא מסיקין וכו' ותניא אידך וכו' ומשנינן68 הא ר' יהודה וכו' – ציטט משבת קכד ב.

16. לב א: דרש רבא אשה וכו' למימרא דרבא כר' יהודה ס“ל והא
וכו' התם וכו' – בשבת קמב ב־קמג א: למימרא דרבא כר' יהודה ס”ל והאמר רבא
לשמעיה וכו' התם וכו' ה"נ מסתברא דרבא כר' יהודה ס“ל דדרש רבא אשה וכו'
ש”מ.

הסוגיא בשבת לקוחה כנראה מביצה.

17. לג א: ת“ר אין סומכין את הקדרה בבקעת וכן הדלת לפי
שלא נתנו עצים אלא להסקה (“לפיכך מוקצין הן אצל כל תשמיש”) ור' שמעון
מתיר וכו‘. חזרא רב נחמן אסר ורב ששת שרי וכו’ כי פליגי ביבשתא מאן דאסר
אמר לך לא נתנו עצים אלא להסקה וכו' – בשבת קכד א: והא דתנן אין סומכין
את הקדרה וכו' והא בקעת דיו”ט דבר שמלאכתו להיתר הוא אלמא דבר שמלאכתו
להיתר בין לצורך גופו בין לצורך מקומו אסור (שלא כרבא שם), התם היינו טעמא
כיון דבשבת דבר שמלאכתו לאיסור הוא גזירה יו"ט אטו שבת וכו' (וסוף
הסוגיא דשבת שם ישנה להלן לז א, עי' שם!).

וכבר העיר ר“ז בעל המאור, שסוגיית שבת חולקת על סוגיית ביצה, ואף הרמב”ן במלחמות מודה שבשבת לא ידעו ברייתא דביצה.

18. לג ב: ולית ליה לר' אליעזר הא דתנן שובר וכו' אמר רב
אשי כי תניא ההיא במוסתקי (בחבית דבוקה בדבק של שרף) – בניגוד
לסוגיית שבת קמו א, שלפי כל האמוראים שם “מתיז ראשה בסייף” (עי'
להלן).

19. לו א: ומכסין את הפירות. אמר עולא אפילו אוירא דליבני.
ר' יצחק אמר פירות הראויין (“לאכילה”) ואזדא ר' יצחק לטעמיה דאמר ר' יצחק
אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת, תנן מכסין את הפירות וכו' תנן וכן כדי
יין וכו‘. תנן נותנין כלי תחת הדלף בשבת, בדלף הראוי. ת"ש פורסין מחצלת
וכו' ת"ש פורסין וכו' ת"ש פורסין וכו' א"ל רב עוקבא ממישן לרב אשי וכו’
(עד הפיסקא) – בשבת מב ב־מג ב: אמר רב חסדא אע“פ שאמרו אין נותנין כלי תחת
תרנגולת לקבל ביצתה אבל כופה עליה כלי שלא תשבר אמר רבה מ”ט דרב חסדא
וכו' איתיביה אביי וכו‘. רב יוסף אמר היינו טעמא דרב חסדא דקא מבטל כלי
מהיכנו איתיביה אביי חבית וכו’ נותנין כלי וכו‘, וכן קורה שנשברה וכו’,
נותנין כלי תחת הדלף בשבת בדלף הראוי, כופין את הסל וכו‘. אמר ר'
יצחק כשם שאין נותנין וכו’ כך אין כופין עליה כלי בשביל שלא תשבר
קסבר אין כלי וכו' איתיביה69 כל הני תיובתא ושני [ליה]70 בצריך למקומו. ת“ש
אחת ביצה וכו' אבל כופה עליה כלי בשביל שלא תשבר, ה”נ בצריך למקומו, תיש
פורסין וכו' ת“ש פורסין וכו' ת”ש פורסין וכו' א"ל רב עוקבא ממישן לרב אשי
וכו'.

וכבר העירו התוס' שם: ושני ליה בצריך למקומו ההיא דנותנין
כלי תחת הדלף איכא נמי לשנויי בדלף הראוי כדשני לעיל ובפ' משילין משני
לה הכי לר' יצחק.

ונראה שביצה השתמשה כאן בשבת (“ואזרא ר' יצחק לטעמיה”), אבל סוף הסוגיא בשבת: ת"ש פורסין וכו' לקוח מביצה.

20. לז א: כל אלו ביו“ט אמרו. ורמינהי משילין וכו' אמר רב
יוסף ל”ק וכו' (כל הסוגיא) – שבת קכד א: ומי גזרינן (עי' לעיל לג א) והתנן
משילין וכו' ומי לא גזרינן והתנן אין בין וכו' אמר רב יוסף וכו'.

והסוגיא שלפניה חולקת על ביצה, עי' לעיל לג א, וזה לקוח כנראה בשבת מביצה.

21. לח א: והוינן בה מ“ש וכו' וא”ר יוחנן כו' – ציטט מעירובין לו ב71.

22. מ ע“א: ת”ר אלו הן מדבריות וכו' ומי אית ליה לרבי
מוקצה והא בעא מיניה ר“ש ברבי מרבי וכו' – בשבת מה א־ב: בעא מיניה ר”ש
ברבי מרבי וכו' ורבי לית ליה מוקצה והתנן אין משקין וכו' ותניא אלו הן
מדבריות כו'.

ונראה שהכל לקוח משבת, כי לעומת זה אמרו בביצה ב ע“ב:
מכדי מאן סתמיה למתני' רבי, מ”ש וכו' ומ“ש ביו”ט דסתים לן כר' יהודה, וגם
בדף ז ע"א אומר ר' יוסי בן שאול משמו72: בדק בקינה וכו' אסורה.

ועי' לענין פצעילי תמרה – ירוש' ביצה רפ"ד: אין לך אסור משום מוקצה אלא תאנים וענבים בלבד.





שבת מוחלפת אפוא מביצה בסי' 1, 11, 13 (שבת
קכז – מוחלפת, שבת קנז – כל"ק), 17, 18. ובמקום אחד (ס' 8) לא ידעה
ביצה מימרא דרב שבשבת.

מתאימים: סי' 6, 7, 16 (שבת לקוחה כנראה מביצה), 19
(ביצה השתמשה במימרא של ר' יצחק שבשבת: ואזדא ר' יצחק לטעמיה, אבל סוף
הסוגיא בשבת: ת"ש פורסין וכו' – לקוח בוודאי מביצה), 20 (אבל הסוגיא
שלפניה חולקת על ביצה; חצייה האחרון לקוח אפוא בוודאי מביצה), 22 (והכל
משבת).

ויש שמתאימים בעיקרם, אבל יש בזה או בזה יתר, שבא בקשר
עם הסוגיא שלפניה: סי' 5 (בשבת אמרוה רבנן קמיה דר"פ וכו'), 12
(בשבת מימרא ראשונה נוספת השייכת לשבת), 10 (יתר בביצה, מימרות של אותם
האמוראים שנזכרו, ששייכות לביצה; שבת לקוחה מביצה).

ציטט בביצה משבת: סי' 9 (ורמינן עלה – הדר ביה רבא מההיא), 15 (ומשנינן).

ישנם איפוא מצד אחד חילופים ברורים, ומצד שני
התאמות, שיש בהן יתר כאן ויתר שם, וסוגיות שחציין חולקות וחציין
מתאימות גם בלשון.

ויש ציטטים מפורשים משבת, וגם השאלות של
סוגיות משבת. ויחד עם זה גם השאלות של סוגיות בשבת
מביצה.

ישנן אפוא שתי שכבות בביצה: הראשונה מוחלפת משבת והאחרונה השתמשה בשבת (שלנו?) והוסיפה סוגיות משם.

וכן הדבר גם בשבת.

וסוגיא של דף ג ע"א: ואף ר' יוחנן סבר וכו' דר' יוחנן רמי וכו' – אינה במקומה בשבת, ולא במקום אחר.

ומעירובין:

מוחלפות סי' 2, 3, 4.

ציטט מעירובין ישנו בסי' 21 (והוינן בה), וציטט (בלי ציון!) מביצה בעירובין (סי' 14).

עירובין שונה אפוא מביצה וקדומה לה.

מפסחים

ישנו ציטט אחד מפורש – כא א: והא איתמר האופה מיו"ט לחול וכו' – עיקר הסוגיא בפסחים מו ב–מז א.

וסוגיות מתאימות גם יט ב: אמר מר אין מביאין תודה וכו' פשיטא אמר רב אדא בר אהבה73 הכא וכו' – כמו בפסח' יג ב (ולקוח משם).

וכ“ב ב: ת”ר בש"א וכו' (עד המשנה) – הכל גם בפסח' לז א.

אבל במקום אחר הן משתי ישיבות ושתי עריכות שונות:

כג א: תניא ר' יוסי אומר תודוס איש רומי וכו' קדשים
ס“ד אלא אימא כעין קדשים – בפסחים נג א־ב: אמר רב יהודה אמר רב אסור לו
לאדם שיאמר בשר זה לפסח וכו' מיתיבי א”ר יוסי תודוס וכו' (קדשים ס"ד אלא
אימא קרוב להאכיל את ישראל קדשים בחוץ)74, מקולס אין שאין מקולס לא, אמרי וכו' רב אחא מתני75 להא מתניתא ברבי76 שמעון מתקיף לה רב ששת77 בשלמא וכו' א“ל רבינא
לרב אשי ומאן וכו‘. איבעיא להו תודוס איש רומי גברא רבא הוה וכו’ ת”ש
וכו' ר' יוסי בר אבין אמר מטיל מלאי וכו'78.

ומכל־זה אין כלום בביצה, אע"פ ששם מקומו.

ביומא

ישנם דברים מפורשים כציטט מביצה:

ז ע“א: מאי טעמייהו דב”ש וכו' – ביומא עז ב מביאהּ כבר
רב זביד: רב זביד אמר כותבת הגסה שאמרו חסרה מכביצה דתנן בש“א שאור
בכזית חמץ בככותבת והוינן בה מאי טעמא דב”ש וכו'.

וישנם דברים מקבילים ומתאימים. יד ב: וכי תימא חזי
למימך תותיה והתניא וכו' וכ"ת דמפסיק מידי דביני וביני והאמר וכו' –
הכל ביומא סט א.

ושם בביצה טו א: אלא בקשין וכי הא דאמר ר"ה וכו' – ביומא
שם: רב אשי אמר לעולם תחת ראשיהן וכו' בגדי כהונה קשין הן כי הא
וכו'.

ואפשר שיומא השתמשה גם כאן בביצה.

במגילה





לז א: כל אלו ביו“ט אמרו ורמינהי משילין פירות דרך ארובה
ביו”ט אבל לא בשבת אמר רב יוסף לא קשיא הא (“אין בין יו”ט לשבת") ר'
אליעזר הא ר' יהושע וכו' – זו בניגוד למגילה ז ב: הא לענין מכשירי
אוכל נפש זה וזה שוין מתניתין דלא כר' יהודה דתניא אין בין יו“ט לשבת
אלא אוכל נפש בלבד ר' יהודה מתיר אף מכשירי אוכל נפש. “ור' אליעזר
סבירא ליה כר' יהודה ועדיפא מדר' יהודה כדאמר בריש תולין (שבת קלז ב)”, כמו
שהעירו התוס' בשבת קכד א, דמתיר אפי' במכשירין שאפשר לעשותן מעיו”ט.

ובדף כח ב: דתניא אין בין וכו' מ“ט דת”ק אמר קרא הוא לבדו
וכו' כאן במכשירין שאי אפשר לעשותן מערב יו“ט – הכל במגילה שם, אבל הברייתא
הובאה גם לעיל בע”א, ושם לא נתפרשה, וע"כ נראה שהכל הובא לכאן
ממגילה.

למועד קטן

כג א: דוש רב גביהא מבי כתיל וכו' קטורא שרי א“ל אמימר
מאי קטורא אי קטורא בידי מעשה אומן הוא ואי לעשן אסור דהא קא מכבה א”ל
רב אשי לעולם לעשן מידי דהוי וכו' א"ד אמר (ליה)79 אמימר מאי קטורא וכו' אי לעשן אסור דהא קא מוליד ריחא אמר רב
אשי אנא אמריתה נהליה ומשמיה דגברא רבה (“רבא” דלעיל) אמריתה וכו' –
במו"ק י ע"ב: אמר רב יצחק בר אמי אמר רב חסדא קיטורי בידי אסור מ"ט
מעשה אומן הוא ולענין חוה"מ נאמרה.

מבבא קמא

מ ע“א: אתמר המפקיד פירות אצל חבירו רב אמר כרגלי מי שהפקידו אצלו80 ושמואל אמר כרגלי המפקיד לימא רב
ושמואל דאזדו לטעמייהו דתנן אם הכניס ברשות וכו' ואמר רב הונא אמר רב
הלכה כדברי חכמים81 ושמואל אמר הלכה כר'
(=ב"ק מח ב), ולמטה כאן: לאו אתמר עלה אמר רבה בר יונתן אמר רב יחיאל
א”ר יצחק בר שמואל בר מרתא מודי רב בעבורא דדשא וכו'82, ונראה דאתמר במקום אחר, ואפשר דאתמר בב"ק בהמשך הסוגיא
הנזכרת (ועי' שע“ת סי' קי”ט).

לבבא מציעא

לט ב: אלא הכא במגביה מציאה לחבירר קנה חבירו קא מפלגי
מר סבר (ר"נ) קנה [חבירו] ומר סבר לא קנה [חבירו] – כך היא נוסחת
הספרים הישנים וכ“י מ'83. וזו בניגוד לב”מ י ע“א84: רב נחמן ורב חסדא דאמרי תרוייהו
המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו. ור”ח כתב בב“מ שם: והדר ביה רב
נחמן דגרסי' בסוף מס' יו”ט וכו‘, וכן בפירוש שפירסמתי בתרביץ ש“א ס”ד 50:
ואשכחנן רב נחמן דהדר ביה וכו’.

למנחות

כ ע“ב: אמר רבינא85 לדברי
האומר נדרים ונדבות אין קרבין ביו”ט וכו' ואינו דוחה לא את השבת ולא את
יו“ט – הכל בלשונו במנחות ק ע”ב (וקתני אינו דוחה וכו').

לבכורות

לט ב ציטט (בלי ציון!): והתנן האחין וכו' ואמר רב ענן וכו' ור"ג אמר וכו' – הכל בבכורות נו ב.

ובדף ז ע“א: ת”ר כל וכו' וכדרבי יוחנן – הכל בבכורות ח ע"א
(שכל הברייתא הובאה שם), אבל בביצה נוסף: איני והאמר ר' יוסי בן שאול אמר
רבי86 בדק וכו‘. ועליה מימרא דרבינא ורב גמדא, ואמר ר’ יוסי בן שאול וכו'.





[ב. שכבות שונות]





וישנן שכבות שונות בביצה עצמה, שתים מהן מפורשות בתלמוד עצמו:

א) יט סע“ב–כ ע”א: כדבעא מיניה ר' שמעון בן לקיש מר' יוחנן
האומר הרי עלי תודה ואצא בה ידי חגיגה וכו' א"ל נדור ואינו יוצא וכו‘.
ההוא גברא דאמר להו הבו ליה ארבע מאה זוזי לפלגיא ולנסיב ברתי אמר רב
פפא ארבע מאה שקיל וכו’ טעמא דאמר הבו ליה ולנסיב וכו‘. יתיב מרימר
וקאמר להא שמעתא משמיה דנפשיה א"ל רבינא למרימר אתון הכי מתניתו לה
אנן בדבעא87 מיניה ריש לקיש מר’ יוחנן מתנינן לה.

רש"י גורס כגי' שלנו (ברש“י כ”י מ' קודם ד“ה משמיה: וקאמר
לה גרסי', ז”א לא “להא”, אלא “לה”, ומה אמר: שמעתא וכו') ופירש: משמיה
דנפשיה ולא אמר לה בלשון בעיא אלא מאליו אמרה האומר הרי עלי תודה
וכו‘. אתון הכי מתניתו לה מאליה ולא משמיה דר’ יוחנן וכו'.

אבל “משמיה דנפשיה”, אין לו בתלמוד אלא מובן שלא מסרה בשם
האומר אלא בשם עצמו; ואילו היה הדבר כרש“י היה התלמוד מסדר הערה זו
לפני העובדא (“ההוא גברא”) ולא אחריה. אבל נוסח כ”י מ‘: וקא’ לה להא
שמעתא באפי נפשה וכו' אתון (א)הכי וכו' אנן אדבעא וכו‘, ונוסח זו
הוא בוודאי הנוסח העיקרי, ועל העובדא הדברים מוסבים, שמרימר אמר לה
“שמעתא באפי נפשה” בלי קשר עם בעיא דר"ל, ורבינא אמר לה בקשר עם בעיא
דר"ל88, ואמנם גי’ הספרים שבמאירי היא:
כההוא (“כהאי”) גברא (אלא שהוא מגיהה כנוסחתנו), וא“כ גם בבעיא דר”ל
נאמר: טעמא דאמר כו'89.

ובנדרים מח סע“א אמרו: אמר רבא לא שנו אלא דאמר ליה ואינן90 לפניך
אלא כדי שיבוא אבא אבל א”ל והן91 לפניך שיבוא אבא מדעתך הוא
דא“ל ל"א אמרין לה אמר רבא לא תימא טעמא דא”ל ואינן92 לפניך הוא דאסיר אבל א"ל [ו]הן93 לפניך [כדי|94 שיבא אבא ויאכל מותר
אלא אפילו אמר ליה [ו]הן לפניך [כדי ש]יבא אבא ויאכל אסור מאי טעמא
סעודתו מוכחת עליו.

ולישנא קמא בוודאי כרב פפא95.

לפי נוסחתנו: ההוא, הסוגיא אפוא של מרימר (סורא)96, ולפי הנוסח: כההוא – של רבינא
(מתא מחסיא), ובוודאי שעיקר הנוסח: כי הא דההוא גברא וכו' (כמו
למשל לעיל כז ב).

ב) לג סע“ב–לד ע”א: ואין מלבנין את הרעפים. מאי קא עביד
ארבב“ח א”ר יוחנן הכא ברעפים חדשים עסקינן מפני שצריך לבדקן ואמרי לה
מפני שצריך לחסמן. תנן התם97 דרסה וכו‘98 ר’ אלעזר בן אנטיגנוס משום ר' אלעזר בר' ינאי אומר99 [אפילו שהתה מעת לעת]100 צריכה בדיקה. בעא מיניה ר' ירמיה מר'
זירא מהו לשוחטה ביו“ט וכו' א”ל תנינא אין מלבנין וכו' והוינן בה מאי
וכו' מפני שצריך

לבדקן אמר ליה אנן מפני שצריך לחסמן מתנינן לה.

ר' ירמיה היה לו נוסח אחר משמועה זו (והוינן בה) אלא
“לבדקן”, ור' זירא הוא שהשיב לו: אנן לחסמן מתנינן לה; “ואמרי לה מפני
שצריך לחסמן” אינו אפוא מעיקר הסוגיא הראשונה, אלא נוסף בסוגיא הראשונה ע“פ
תשובתו של ר”ז.

ואמנם בירוש' (סוף פ“ד סב ע”ד) אמרו: אית תניי תני מלבנין
ואית תניי תני אין מלבנין אמר רב חסדא מאן דאמר מלבנין בבדוקים. ומאן
דאמר אין מלבנים בשאינן בדוקים.

בסורא (רב חסדא) שנו אפוא: לבדקן, אבל בפומבדיתא (ר' זירא)101 שנו: לחסמן.

ואותה סוגיא שהביא ר' ירמיה היתה סוראית.

אבל הסידור שלנו הביא כבר את שניהם.

ג) וכאן יש להעיר על עוד מקום אחד בביצה:

יז א: ת“ר וכו' רבי אומר אף חותם בה מקדש השבת ישראל
והזמנים (תוס' ברכות פ"ג יג). תני תנא קמיה דרבינא מקדש ישראל
והשבת והזמנים א”ל אטו שבת ישראל מקדשי לה וכו'. אלא אימא מקדש השבת
ישראל והזמנים. א"ר יוסף הלכה כרבי וכדתריץ
רבינא102.

לפי־זה יוצא אפוא שהברייתא שלפניה נסדרה ע"פ הגהתו של רבינא.

אבל ר“ח בפירושו מעתיק בברייתא דת”ר: רבי אומר אף חותם בה
מקדש ישראל והשבת והזמנים, ותרצה רבינא הכי מקדש השבת וכו‘. וכן
בשאיל’ פ' יתרו סי' נד (ב) העתיק: אף חותם בה מקדש ישראל והשבת
והזמנים. תני תנא קמיה דרבינא הכי א“ל וכו‘. ואמנם
בירוש’103: א”ר יוסי ביר' בון נהיגין תמן
במקום שאין יין שליח ציבור יורד לפני התיבה ואומר ברכה אחת מעין שבע וחותם
מקדש ישראל ויום השבת.

וא“כ נהגו בבבל בימי ר' יוסי בר' בון (בימי רב פפא)104 להקדים “ישראל” ל”שבת".

ואמנם בברכות מט א: גופא רבי אומר אין חותמין בשתים
איתיביה לוי לרבי וכו' מקדש ישראל והזמנים. ישראל דקדשינהו לזמנים; מקדש
ישראל וראשי חדשים, ישראל דקדשינהו לראשי חדשים; מקדש השבת ישראל
והזמנים (רש"י: והכא ליכא למימר ישראל מקדשי לשבת וכו' שבת קדישא וקיימא)
חוץ מזו.

אבל נראה, שכבר הוגה גם כאן: “מקדש השבת ישראל והזמנים”, במקום “מקדש ישראל השבת והזמנים”.

ואמנם כל עיקר הקושיא בביצה “אטו שבת ישראל מקדשי לה”, מובנה יפה רק ע“פ סוגית ברכות, אבל ב”שבת“105 א”צ לזה (רש"י נתקשה כאן בפירושו).

ולפי־זה לא נסדרה הברייתא ע“פ הגהת רבינא, ובכלל
יש כאן ספק אם “רבינא” זה הוא רבינא סוף הוראה, או ר' אבינא תלמידו של
ר”ה106. כי אמנם אין זה נמצא במקום אחר באמוראים אחרונים (מאחרי רבא): תני תנא וכו' א"ל וכו'.

ד) שכבות ומקורות שונים ישנם בביצה עוד:

3. לג ב: אמר רב יהודה אוכלי בהמה אין בהן משום תיקון
כלי. איתיביה רב כהנא לרב יהודה מטלטלין עצי בשמים וכו' ומוללו ומריח בו
ולא יקטמנו להריח בו ואם קטמו פטור אבל אסור וכו' (תוס' שבת פ"ו ט–י) אמר
ליה וכו' כי תניא ההיא בקשין (“שאינן ראויין למאכל בהמה”). קשין בני מלילה
נינהו, חסורי מחסרא וכו'.

וסמוך לו: תני חדא קוטמו ומריח בו ותניא אידך לא יקטמנו
להריח בו א“ר זירא אמר רב חסדא ל”ק הא ברכין הא בקשין.
מתקיף לה רב אחא בר יעקב בקשין אמאי לא מאי שנא מהא דתנן שובר אדם את החבית
וכו' ועוד הא רבא בר רב אדא ורבין בר רב אדא דאמרי תרויהו כי הוינן בי רב
יהודה הוה מפשח ויהב לן אלותא אלותא ואע"ג דחזיא לקתתא דנרגי וחציני
(כלומר קשין). [אלא אידי ואידי בקשין]107 ולא קשיא הא ר' אליעזר הא רבנן דתניא (תוס' ביצה ספ"ג)
וכו'.

אלה הם שני מקורות: הראשון לא ידע את הברייתות החולקות
ותירוצו של רב חסדא (הרגיל בכזה), והוא מייחס פירוש כזה לרב יהודה;
והשני מביא ברייתות חולקות ותירוצו של ר"ח וקושיית רב אחא בר יעקב ועדותם
של תלמידי רב יהודה שהוא מתיר גם בקשים; מה שאין כן לפי המקור הראשון,
שאוסר בקשין108 (עי' תוס').

ואמנם בירוש' ביצה פ"ד (סב ע"ג), בין שורה של “אית תניי
תני – אית תניי תני”, ששנים הראשונים מהם תירצם כרגיל – רב חסדא: אית
תניי תני מוללין עצי בשמים, אית תניי תני אין מוללין. מאן דאמר מוללין
בלחים. מאן דאמר אין מוללין ביבישין.

זוהי הרומיא שתירצה ר“ח בבבלי, ואפשר שהובאה בבבלי מא”י,
מכיון שר' זירא מוסרה בשמו. ולפי הירוש' גם “קשין בני מלילה נינהו”
ואין צריך ל“חסורי מחסרא” של הבבלי (שאמנם אינו בוודאי מדברי רב יהודה אלא
מסתם התלמוד), ומי ששנה “מוללו ומריח בו” שנה אפוא גם “קוטמו ומריח בו”.
וכן לעיל כג א: רבה ורב יוסף דאמרי תרויהו סחופי כסא אשיראי ביומא טבא אסור
וכו' ומ"ש ממוללו ומריח בו וקוטמו ומריח בו וכו'. וזו כברייתא
השניה!

לפנינו אפוא שתי שכבות של שתי ישיבות שונות, ובסוגיא השניה
דחה ר“א בר יעקב (מפפונא סמוך לפומבדיתא) תירוצו של ר”ח ומתרץ הא ר"א
הא רבנן.

ואשר לסיום הסוגיא: ולית ליה לר' אליעזר הא דתנן שובר וכו'
אמר רב אשי כי תניא ההיא במוסתקי (עי' לעיל), רש“י פי': בחבית שבורה
ודבוקה במוסתקי (וכעין זה גם ר"ח וערוך). אבל “מוסתקי” אינו אלא
mastix109, שאמנם משתמשים בו לדבק110, אבל “מוסתקי” אינו שם כולל את ה”חבית" השבורה אלא רק את
ה“דבק”. והעיקר שלשון “כי תניא ההיא”, אינו רגיל כל כך למשנה, אלא “כי
תנן מתניתין”.

אלא שקרוב לוודאי, שאין “כי תניא ההיא” האחרון, אלא כמו
“כי תניא ההיא” שבתחילת הסוגיא, ועל הברייתא הראשונה נאמר, ואמנם היו
חוצצים שיניים בעץ מוסטקי111 והוא מין בשמים.

וא"כ אין “אמר רב אשי” זה אלא כמו “אלא אמר רב אשי”,
וחוזר בו מתירוץ “הא ר”א וכו' ", ודבריו נאמרו בעיקרם בקשר אחר (ת“ר
מטלטלין וכו' וקוטמו ומריח בו והא תניא לא יקטמנו אר”א ההיא
וכו'?).

מפליאים גם כב א ומ' ע"א. בשניהם נסדרו שאלות של תלמידים ואמוראים אחרונים לפני שאלות דומות של רבותיהם ואמוראים קודמים:

4. כב א: (1) בעא מיניה אבא בר מרתא מאביי מהו לכבות
את הנר מפני דבר אחר וכו' א“ל אסור איתיביה אין מכבין את הבקעת וכו' (תוס'
פ"ג) א"ל ההיא ר' יהודה כי קאמינא אנא לרבנן. (2) בעא מיניה אביי
מרבה מהו לכבות את הדליקה ביו”ט א“ל אסור איתיביה אין מכבין וכו' ההיא ר'
יהודה היא כי קאמינא אנא לרבנן. (3) בעא מיניה רב אשי מאמימר מהו לכחול
את העין ביו”ט וכו' א"ל אסור איתיביה אין מכבין וכו' ושני ליה
כדשנין.

השלישית מאוחרת לכולם ובה אמרו: ושני ליה כדשנין, אבל השניה קדומה לראשונה והיא סדורה אחרי הראשונה.

5. וכן מ ע“א: אמר ליה רב הלל לרב אשי ואי אינהו תלו
ליה לא שקיל והאמר שמואל וכו'. אמר ליה רבינא לרב אשי ואי אינהו תלו
ליה לא שקיל והאמר רבב”ח וכו' א"ל רב אשי לרב כהנא (רביה) ואי אינהו
תלו ליה לא שקיל והתנן וכו‘, אלא שאני רב חנא וכו’.

בשניהם נראה שישנן לפנינו עריכות שונות שנתמזגו יחד: באחת
היה, בדף כב א, רק בעיית אביי מרבה ובעיית רב אשי מאמימר ובשניה רק בעיית
אבא בר מרתא מאביי.

וכן בדף מ, היה באחת רק שאלתו של רב הלל ורבינא ובשניה שאלתו של רב אשי לרב כהנא. והתירוץ נסדר לכולם יחד.

6. וכאן אני צריך להעיר על שינוי נוסח אחד משבת לביצה.

לו א–ב: אמר ליה רב עוקבא ממישן לרב אשי התינח בימות החמה דאיכא דבש וכו‘, לא נצרכה112 אלא לאותן
שתי חלות וכו’ רב אשי אמר מי קתני בימות החמה ובימות הגשמים – בחמה
מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים קתני, ביומי ניסן וביומי תשרי דאיכא חמה
ואיכא גשמים ואיכא דבש.

כאן העירו התוס' בשבת שם: רב אשי אמר וכו‘. מסתמא רב אשי
השיב מיד כן לרב עוקבא כששאלו אלא שסידר הש“ס תירוץ שלו (כלומר של
סתם התלמוד) תחילה. ורשב”א אומר דשניהם השיב רב אשי דבמסכת ביצה
גרס א"ל לא נצרכה אלא לאותן שתי חלות ובשינויא דהכא גרס ואיבעית
אימא מי קתני בימות החמה וכו’.

אמנם נוסח זה אינו גם בכי“י שלנו, אבל אפשר שהתלמוד בביצה הוגה ע”פ שבת.

ואם כך הדבר יש לפנינו בביצה כאן סתם שלרב אשי.

אבל הלשון בשבת קשה, וע"כ קרוב יותר שישנן לפנינו שתי
מסורות ומקורות בשם רב אשי: הראשון – "לא נצרכה וכו' " והשני “מי קתני”,
ושניהם נתחברו יחד.

אלא שקרוב שהנוסח העיקרי: א“ל רב עוקבא ממישן לרב אתי,
כי בדף לז ב בשבת במקום שנזכר שוב רב עוקבא זה, הנוסח בכ”י מ': א"ל רב
עוקבא ממישן לרב אסי, וחילוף: אשי–אסי–אתי, רגיל.





ג. השאילתות וביצה שלנו

1. על שאילתות סי' מד והסוגיא של דף כו–כז כבר דברנו.
והראנו שהשאילתא השתמשה בסוגיית שבת מו ב, ולא ידעה כלל את סוגיית ביצה
שלנו; והסוגיא של שבת היא סוגיא פומבדיתאית.

2. גם שאיל' סי' קלב אינו מתאים לדף יב ב שלנו.

בדף יב ב: מני מתני' לא ר' יוסי ולא ר' יהודה אלא אחרים
דתניא אמר ר' יהודה לא נחלקו וכו' וכך היו ב“ש דנין וכו' אמרו להם ב”ה וכו'
אמר ר' יוסי לא נחלקו וכו' וכך היו ב"ה דנין וכו'.

אבל בשאילתות סי' קלב: אילו תרומה דמיפרשא מחולא מהו ליתנה
לכהן ביו“ט וכו' מפלג פליגו בה תנאי דתניא א”ר יהודה מודין ב“ש וב”ה
שמוליכין את המתנות שהורמו מערב יו“ט ושנשחטו מערב יו”ט113
עם המתנות שהורמו מהיום ושנשחטו מהיום114 ועל מה נחלקו להוליכן בפני עצמן שב“ש אוסרין וב”ה
מתירין אמר רבי יוסי מודין ב“ש וב”ה שמוליכין את המתנות ועל
מה נחלקו על התרומה שב“ש אוסרין וב”ה מתירין אמרו להם ב"ה
גזירה שוה חלה וכו' תאמר בתרומה שאין זכאי בהרמתה, הילכתא מאי
וכו'.

הלשון כולו קרוב ללשון התוס' פ“א יב–יג צוק'115, אלא שבבבל שנו בה “ושנשחטו מערב יו”ט”
“ושנשחטו ביו”ט" (ובהורמו מהיום דוקא “שנשחטו מהיום”, ובהורמו מערב יו"ט
תני לה אגב, עי' מאירי).

ואין זה שינוי נוסח, אלא הצעת־דברים אחרת המתאימה לתוס'; ה“תנאים” שבישיבה זו לא שנו אפוא כמו בבבלי שלנו.

וספק הוא, אם הגרסאים האלה שנו בגמרא: לימא אחרים היא ולא ר' יהודה אמר רבינא (כנו' ר"ח) מי קתני וכו'.

אין ספק אפוא שתלמודו של רב אחא, כלומר של ה“פירקא” המסורה, לא היה שוה בכל לתלמוד ביצה שלנו.

ומכאן אנו באים להוספות הסבוראים.





ד. הוספות הסבוראים

א) אין ספק. שדף כו ע“א: במאי קא מפלגי וכו' קמ”ל, שבוודאי
לא היה לפני השאילתות ושמתנגד לדף כו ב, היא הוספת סבוראים, ולשון
“ולסקיה כר' יהושע”, בלי להביא את הברייתא שהובאה להלן לז א (=שבת
קכד א), מסייעת לי, מפני שזוהי דרך הסבוראים להיסמך על דברים שנאמרו
במקומות אחרים, ביחוד באותה המסכת, מבלי לפרש אותם, ואין זה דרך
התלמוד,

ב) כז א: דאמר ר' שמעון בן פזי אריב“ל א”ר יוסי בן שאול אמר רבי משום קהלא קדישא דבירושלם ר' שמעון [בן מנסיא]116
וחבריו אמרו הלכה כר' מאיר. אמרו והא אינהו קשישי מיניה טובא אלא בשיטת ר' מאיר אמרוה. דתנן וכו'.

הפירכא הזאת נתקשה בה רש“י והמהרש”א117 שהרי רשב“מ לא היה קשיש מר”מ, והם הם קהלא קדישא
שבירושלים118, והפירוש הוא, שרבי מוסר בשמם
“אמרו הלכה כר' מאיר”, והשאלה יכולה להיות רק על המקבל האמצעי בין “רשב”מ
וחבריו" לר“מ, ה”אמרו“, שה”אמרו" קשישי מר“מ, אבל זו שאלת תרביצאי, ואמנם
רנ”ג119 לא הביא “אמרו” זה כלל, שהוא באמת מקלקל את הסגנון (אחרי “משום”).

ג) לה ב: ומאן דתני מנשירין לא משתבש – ומאן דתני מנשירין לא משתבש דתנן וכו'120.

זה מזכיר את המו"מ בתחילת קידושין, והוא בוודאי סבוראי.

וישנן אף כמה סוגיות שעובדו ע“י הסבוראים ונשתנתה צורתן,
כדברי רב הונא, ו ע”ב, שהן תשובה לדברי ר“כ שבע”א, כמו שיוצא מירוש', אבל
סתם הבבלי הסב את הדברים לענין אחר.





ה. “במערבא” והיחס לירושלמי

1) ח ע“ב: אלא אמר רבא121 אפר
כירה מוכן לודאי ואין מוכן לספק (לכוי) וכו' ואזדא רבא לטעמיה דאמר רבא
הכניס עפר לכסות בו צואה מותר לכסות בו דם צפור, דם צפור אסור לכסות בו
צואה וכו' אמרי במערבא פליגי בה (ר' יוסף בר חמא ור' זירא ואמרי
לה)122 רבא בריה דרב יוסף בר חמא ור' זירא
חד אמר כוי הרי הוא כצואה וחד אמר כוי אינו כצואה, תסתיים דרבא הוא
דאמר כוי הרי הוא כצואה דאמר רבא הכניס וכו' (“אלמא צואה ספק הוא”) רמי
בריה דרב ייבא (= ר' אמי בבלאה) אמר (מיישב הקושיא על רב יהודה
שבע"א) כוי היינו טעמא דלא מכסינן גזירה משום התרת חלבו – בירוש' כאן (ס
ע"ב): רב אבון בשם רבנן דתמן (= רבא) זאת אומרת שאין אפר הכירה מוכן
אלא למצוה וכו' דרש רבי אחא בשם רב יהודה הכינו למצוה מכסין בו מצוה
צואה מכסין בו צואה [ו]מצוה123 ר' יוסה בי רבי
בון אמר איתפלגון רבי זירא ורבי אבא בר יוסף חד אמר יש הכן לצואה (“אם
הכינו לצואה מכסין בו מצוה”) וחורנה אמר אין הכן לצואה. מתיב מאן דאמר אין
הכן למאן דאמר יש הכן ויכסה בו את הכוי. אמר ליה כוי דרך בני אדם
לטעות בו. צואה אין דרך ב”א לטעות בו.

אלה שהביאו את המחלוקת מא“י לבבל פירשוה אפוא: הכן מצואה לכוי. וא”כ התיובתא שבירוש' שלנו אינה מתאימה.

2) י ע"ב: לימא מתני' רבי היא ולא רבנן דתניא הניח מנה
וכו' הא אתמר עלה ר' יוחנן ור' אלעזר דאמרי תרויהו שאני גוזלות הואיל
ועשויין לדדות, ולמה לי לשנויי עלה שאני וכו' והא אתמר עלה דההיא
(“דמעשר שני”) דר' יוחנן ור' אלעזר חד אמר בשני כיסין מחלוקת וכו' –
בירוש‘124: ר’ יעקב בר אחא בשם רבי יסא דרבי
היא דתני מאתים ומצא מנה וכו' חזר ואמר דברי הכל היא שנייא בגוזלים שדרכן
לפרוח. והא תנא וכו'. הוי דרבי היא.

“שאני גוזלות” כו' נאמר אפוא בירוש' שלנו בשם ר' אסי,
תלמידו של ר' יוחנן, ונדחה. ה“אתמר” השני לא נמסר כלל בירוש'
שלנו.

3) יג ב–יד א: תנן התם (מעשרות פ“ד מ”ה) המקלף וכו' אלא אי
אתמר אסיפא אתמר המולל מלילות של חטין מנפח על יד על יד ואוכל ואם נפח ונתן
לתוך חיקו חייב אמר רבי אלעזר וכן לשבת וכו'. כיצד מנפח125
אמר רב אדא בר אהבה אמר רב מנפח מקשרי אצבעותיו ולמעלה
מחכו עלה במערבא כון דמשני אפילו בכולה ידא נמי אלא אמר ר' אלעזר
מנפח בידו אחת ובכל כוחו.

בירוש' מעשרות פ“ד, נא ב: הונא בר חנינא ורב תחליפא בר
אימי הוון יתיבין קומי רבי לעזר וכו' והויין (צ"ל: וחוין) ליה עד קישרי
אצבעתיה והוון סבין מיניה126 והפך אפוי
לכותלא וחוי לון מלי שיעלון (כ"י ר': שועלה). ותני כן ובלבד שלא ינפח
לא בקנון ולא בתמחוי. ולענין שבת עד כגרוגרת. “מחכו עלה במערבא” כאן –
ר' אלעזר, ועי' תוס' בסנה' יז ב ומש”כ במק"א127.

4) כא ב–כב א: דאמר רב הונא מי שלא הניח עירובי
תבשילין אופין לו פת אחת ומבשלין (“וטומנין”) לו קדירה אחת ומדליקין לו את
הנר משום ר' יצחק אמרו אף צולין לו דג קטן תנ"ה מי וכו' ויש אומרים
אף צולין לו דג קטן – בירוש' כאן (סא ע"ב): לא עירב ולא עירבו לו אחרים.
ר' יצחק א(ו)מר צולה לו דגה. רב הונה אמ' מחמם לו חמין. שמואל
אמ' מדליק לו את הנר. תני ר' חייה (תוס' פ"ב) ממלא לו חבית של מים ומדליק
לו את הנר128.

ובבבלי נדרים לח ב: אמר ר' יעקב [בר אידי]129 המדיר בנו לת"ת מותר למלאות לו חבית של מים ולהדליק לו את הנר ר' יצחק אמר [אף]130 לצלות לו דג קטן.

“משום ר' יצחק אמרו” כיו“ב בפסחים יג ב: משום ר' ינאי אמרו –131 משום ר' אלעזר אמרו. וכן בתמורה ג ב: משום ריב”ח אמרו132, כלומר שכך אומרים בא"י.

5) לה סע“א: כי אתא רבין א”ר יוחנן אחד שבת ואחד תרומה
ואחד חצר ואחד מקח כולן אין קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתן – ירוש' מעשרות
(פ“ב מט סע”ד): דאמר ר' יוחנן מקח וחצר ושבת אינן133 תורה, שם פ“ג ג ע”ג, רפ“ד נא סע”א.

6) ממכתבו של רבין לקוח בוודאי גם טז ב: משום דשלח ר'
אלעזר לגולה לא כשאתם שונין בבבל ר' מתיר וכו' – “לגולה” אינו
בוודאי לשון סתם התלמוד הבבלי134, ולא כ“ש, שהוא
נפלָה על־יד “לבבל” שבלשון ר' אלעזר: כרגיל אומר התלמוד סתם “דשלח ר'
פלוני”; “לגולה” הוא בוודאי לשון בן־א"י, כמו בתענית י ע”א. אבל אם אנו
משוים לכאן גטין ט ע"ב (ב"ב קנב א): דשלח רבין משמיה דר' אבהו הוו
יודעין ששלח ר' אלעזר לגולה משום רבינו שכיב מרע וכו' – הדבר נעשה
לוודאי, שכאן גם כן לפנינו מכתב של רבין ובלשונו.

בירוש' סא ע"ב: אית תניי תני ומחלף (כנו' הבבלים) אמר רבי לעזר הואיל והָן תנייא מחלף צריכין אנו מיחוש.

7) מכתב אחר של תלמיד ר' יוחנן, ר' יעקב בר אידי, נמסר
בדף כה ע"ב: והא שלח ר' יעקב בר אידי זקן אחד היה בשכונתינו והיה יוצא
בגלודקי שלו ובאו ושאלו את ר' יהושע בן לוי ואמר אם רבים צריכים לו
מותר וסמכו רבותיו על דברי אחי שקיא דאמר אנא כתפתיה135
לרב הונא מהיני לשילי ומשילי להיני ואמר ר' שמעון בר אבא136 אנא כתפתיה למר שמואל משמשא לטולא ומטולא לשמשא (ע"כ לשון המכתב).

“וסמכו רבותינו על דברי” גם בדברי ר' שמן137
בר אבא בשם ר' יוחנן, שבע“ז לו סע”א; “ר' שמעון בר אבא”, בלשון בני א"י; בבבלי תמיד “שמן בר אבא”.

בירוש' פ“א ס סע”ג: רב חונה לא נחת לבית וועדא. רב
קטינה (= תלמידו) שאיל לא כן תני מטלטלין את האיסתניסין. רב חונה הורי
לריש גלותא לצאת בכסא. רב חסדא בעי לא כן תני אין יוצאין בכסא אחד
אנשים ואחד נשים. אפילו תלמיד חכמ‘138 אינו טועה
בדבר זה. ורב חונה טעי. וכו’. מיישא בר בריה דריב"ל מיטען בסדינא מיעול
מידרוש בציבורא בשובתא. אמר ר' זריקן (= ר' זריקא שבבבלי) לרבי
זעורה כד תיעול לדרומא את שאיל לה אשתאלת לרבי סימון (= ר' שמעון בן פזי).
אמר לון רבי סימון בשם ריב"ל לא סוף דבר שצורך לרבים בו. אלא שמא יצרכו
לו הרבים.

אבל בבבלי: כי סליק אשכחיה לר' זריקא א“ל כסא מה אתון ביה א”ל הכי אמר ר' אמי ובלבד שלא יכתף.

התוצאה היא אפוא כאן, כמו ברוב התלמוד, שאמנם היתה ידועה
לבני בבל תורתה של א“י ע”י העולים והיורדים, אבל “תלמוד א”י" שלהם
אינו תלמוד א"י שלנו, ולהפך “תלמוד בבלי” שלהם אינו שלנו: ישיבות שונות
ושכבות שונות של שני התלמודים.

וכך לא הובאו דברי רב חסדא שבירוש' – בבבלי לג ב. ודברי ר' אמי שבירוש' אינם מתאימים לדבריו בבבלי כז א.





ו. שמות האמוראים

I אמוראי בבל.

רב ד א – ב“פ ד ב – ב”פ, ו א, ד ב, ט א, יג ב, יד א,
טז ב, יז א, יח א, כא א – ד“ס, כב ב – ב”פ, כג א, כד ב – ב“פ, כה א, כט א,
ל ע”ב, לא ב, לב ב, לז ב, לח ב, מ ע“א – ב”פ.

שמואל ד ב, ו א (ואיתימא), ט א, יא ב, יד א, טו ב, טז ב139, יח ב, כא ב, כב ב, כד א – ג“פ, כד ב, כה
ב, כז ב, כח א – ד”פ, כח ב – ב“פ, כט א, ל ע”ב (כ"י), לא א, לא ב – ג“פ, לה
ב, לו א, לו ב, לז ב, לח א, לט א, מ ע”א – ב"פ!

אבוה דשמואל ט א.

רב אסי דב – ב“פ, כב ב, ל ע”ב, לז ב.

לוי כד ב.

רב ירמיה בר אבא כב ב – ב"פ, כט א.

רב כהנא לז ב.

רב חיננא (חנניה) בר שלמיה לא ב,לב ב.

רב נתן בר אבא (אמר רב) לב ב – ג"פ.

רב אתי (אמר רב) טז א (כ"י).

רב ענן לט ב.

רב זכאי לא א (כ"י).

רב שמעון בר אבא (תלמיד שמואל) כה ב (כ"י).

רב חייא בר אשי ז ב, יז א, יח א, כח א, כח ב.

רב חייא בר יוסף ל ע"ב, לב ב.

רב חנן בר אמי ט א, י ע"א.

רב אחא ברדלא יד א (כ"י).

רב חיננא בר כהנא (אמר רב) ו א.

רב אדא בר אהבה ד א, יא ב, יג ב, יט א, יט ב (כ"י), כח ב.

רב חייא בר אבין (אמר שמואל) לט א.

רב המנונא כב א.

רב הונא ו ב, יד א, טז ב, יז א – ב“פ, כא א, כא ב –
ב”פ, כב ב – ב“פ, כה א, כה ב, כח א – ב”פ, כח ב, מ ע“א – ג”פ. (=18
פ').

(ובנו) רבה בר רב הונא כ ע“ב, כא א, כד א – ב”פ, כה א, כו ב, כח א.

(ובנו) רבא בריה דרבה בר רב הונא כד א (כי“מ ותה”ג).

אחי שקיא (דר"ה) כח ב.

רב יהודה ז ב, ח א – ב“פ, ט א, יא ב – ב”פ, יד א, כב א
– ב“פ, כב ב, כג א, כד א – ג”פ, כד ב, כז ב, כח א – ד“פ, כח ב – ב”פ, כט א,
לא א, לא ב, לב א, לב ב, לג א, לג ב, לה ב (= 30 פ').

(ובנו) רב יצחק בריה דרב יהודה טז א.

רב מתנה יא א.

רב מנשיא בר רוניא (אוניא, אמר שמואל) ל ע"ב (כ"י).

רב מנשיא ל ב (חולק על רב יהודה).

רב חסדא יד א, טו ב, כא א – ב“פ, כה א, כח א, כח ב (ואיתימא רב יוסף), כט א – ב”פ, לב ב, לג ב, לח ב. (=12 פ').

רחבא (אמר רבי יהודה) יא ב.

רב נחומי בר אדא (אמר שמואל) לא ב.

רב אויא סבא (דמשתבח ביה ר"ה) כא א.

רבה בר חייא קטוספאה לח ב (כ"י).

ר' אבא (תלמיד ר"ה) ח א, טז ב – ב"פ, כז א, לח א.

רב נתן בר אושעיא לה ב (כ"י).

רב סחורא יז א (כ"י).

רבא ורבין בר רב אדא (תלמידי רב יהודה) לג ב.

רב סלא לא א.

רב חנא בר חנילאי (לקמיה דר"ה) כא א, מ ע"א.

רב יחיאל יד ב, מ ע"א (כ"י).

רב תחליפא בר אבדימי (אבימי, בימי רב) טז ב.

רב נחמן ב א – ב“פ, כב ב, כג א, כה א, כה ב – ב”פ, כו
ב, ל ב (כ“י ור”ח), לא ב, לב ב, לג א, לד ב, לו ב, לט א – ב"פ, לט ב (=17
פ').

ואביו (אבא תני) כו ב.

(ובנו) מר זוטרא בריה דרב נחמן לד ב.

רב ששת יד א, טו א, ל ב, לג א, לט א – ב"פ.

רבה ב ב – ב“פ, ה א, ו א (ואיתימא רב יוסף), ז ב, ח א,
ח ב (רבא?) – ב”פ, י ע“א, י ע”ב, יב א, יז ב, יט א (כ"י), כ ע“ב (ר"ח), כב
א, כג א – ב”פ, כז ב (ר"ח), לו ב. (=19 פ').

רב יוסף ב ב, ה א, ז א, ז ב, יב א, יב ב, טז א, יח א,
יט א, כא א, כא ב, כב ב, כג א, כד א – ב“פ, כז א, כח א, כח ב – ג”פ, כט ב,
לב א, לז א – ב"פ. (=24 פ').

(ובניו) מר בריה דרב יוסף כז ב.

רב נחמיה בריה דרב יוסף כח א.

אביי ב ב – ב“פ, ג א, ד א, ד ב, ה א, ז א, ז ב, יא א –
ג”פ, יא ב, יב ב, יג א, יג ב – ב“פ, יד א, טו א – ב”פ, טז א – ג“פ (כ"י),
יז ב, יח א – ב”פ, יח ב, יט ב, כא ב, כב א – ב“פ, כד א – ב”פ, כו ב – ב“פ
(ואיתימא רב ספרא), כז א, כח א, כח ב, כט א, ל ע”ב, לב א – ב“פ, לו ב, לז
א, לח ב – ב”פ, לט א. (=46 פ').

רבא ד ב, ה ב – ב“פ, ו א – ב”פ, ח ב – ג“פ (בריה דרב
יוסף בר חמא), ט א, י ע”א, יב ב – ב“פ, יג א, יד ב, (טו א), טו ב, יז א, יז
ב, יח א וב' – ב”פ, כא ב – ב“פ, כב א, כג א – ב”פ, כז א וב' – ב“פ (ד"ס),
כח א, כט א, ל ע”א – ב“פ, ל ב, לא א, לב א, לב ב – ב”פ (כ"י), לג א – ב“פ,
לד ב, לח ב, לט א – ב”פ. (=43 פ').

(ובנו) רב יוסף בריה דרבא כה ב.

רב מלכיו/יא כח ב.

ר' זירא ד א, ד ב, ז ב – ג"פ (אמר רב, אמר רב יהודה,
כי"מ), ח ב, טז א, יט ב, כו ב, כז א, לא ב, לג ב, לד א, לה ב, לח א. (=15
פ').

ר' ירמיה כז א, לד א (מר' זירא).

רב פפא ג ב, ד א, יג ב, טו א (כ"י), כח א, כח ב, לז א. (=7 פ').

רב פפי יד ב, טו א (כ"י).

רב נחמן בר יצחק יז ב, יח א וב', כה א – ב“פ (כ"י), כו ב, כז א, ל ע”ב, לה א. (=9 פ').

רב הונא בריה דרב יהושע טו א.

רבא בר רב חנן יב ב (לקמיה דרבא), ל ע“א (לאביי) ב”פ (כ"י).

רב זביד כב א.

רב כהנא כו ב, ל א, לג ב, מ ע"א.

רב עוקבא בר חמא י ע"א.

רבנא עוקבא כט א.

[רב אושעיא כו ב, לח ב].

רב אחא בר יעקב כא ב, לג ב.

רב אידי בר אבין ג ב (כ"י), כח א.

רב שימי בר אשי לה א.

רב שישא בריה דרב אידי יג ב.

[רב ספרא כו ב, לח ב].

מר שמואל (ריש גלותא בימי רבא) יד ב, כא ב.

הלל (מרבא, לרב אשי) כו ב, מ ע"א.

רב אדא בר מתנה יז ב.

רב אויא (משמיה דרב יוסף) יג ב.

רב חמא (מנהרדעא) כט ב (כ"י).

רבה בר רב הונא זוטי (נהרדעא) כט ב.

רב טובי בריה דרב נחמיה (לקמיה דרב יוסף) יב ב.

אבא בר מרתא (מאביי) כב א.

רב נחומי בר זכריה (משמיה דאביי) טז א וב'.

רמי בר אבא (חמיו של רב אשי) כה א וב', כט ב (כ"י).

רב ביבי יח א.

רב גמדא (משמיה דרבא) ז א.

רב מרי ד א.

רב מרי בריה דרב ביזנא (ביסא) כח ב.

רב מרי בריה דרב כהנא ז א.

[רבין (כי אתא) לה א].

[ר' יצחק ג א, כב א, לו א – ב"פ, לז א].

[עולא ה א (ואיתימא רבב“ח א”ר יוחנן), יא ב – ב"פ, יד ב, יט א, כב א (איקלע לבי רב יהודה), לו א].

[רבה בר בר חנה ה א, כז א, לג ב, לז ב].

[ר' יעקב בר אידי טז ב (מכריז), כה ב (שלח)].

[רמי בריה דרב ייבא (אמי בבלאה) ח ב].

חמא בר אדא שליח ציון כה ב.

רב הונא בריה דרב איקא טו א.

רב חיננא בריה דרב איקא כח ב.

רבינא בריה דרב עולא ג ב.

עולא בריה דרב עילאי כב א.

רב אדא ורב שלמן תרוייהו מבי כלוחית ה ב (שלמן קמי דרנב"י, ברכות לט ב).

רב גביהא מבי כתיל כג א.

אמימר כב א – ב"פ, כג א (לרב גביהא).

מר בר אמימר כז ב.

רב אשי ד א, ו א, י ע“ב, יד ב, טו א, טו ב, יז ב, כב א
(מאמימר, לאמימר) – ב”פ, כג א, כד א, כט ב, לב ב – ב“פ, לג ב, לו ב – ב”פ,
לח ב מ ע"א. (=19 פ').

רבינא ג ב, ו א –ב“פ, ז א, יז א – ג”פ, כ ע“א, כ ע”ב (כ"י), כא ב, כח א, כח ב, כט ב, לב ב, מ ע"א. (=15 פ').

רבה זוטי (לרב אשי) לב ב140.

רב אחא מהוצל לב ב.

רב עוקבא ממישן לו א.

מרימר כ ע"א (רבינא למרימר), כא ב (ומר זוטרא), כה ב (כי“מ ועוד, עי' ד”ס).

מר זוטרא ו א, ח א (דרש, משמיה דמר זוטרא רבה)141, טז א, כא ב (מרימר ומ"ז), כה ב (כנ"ל), לה ב, לח א (דרש).

אדא בר אוכמי (תנא) כו ב.

רב תחליפא אחוה דרבינא חוזאה (תנא) טו ב142

נהרבלאי ח ב.

נהרדעאי ו א, כב ב.

נהרדעא נזכרת בביצה, טז ב, כט ב.

מחוזא ל ע"א.

סורא – גרש – פומבדיתא – נהר פקוד, כט א: דבסורא אמרי
וכו' בגרש אמרי וכו' בפומבדיתא אמרי וכו' בנהר פקוד ובמתא מחסיא אמרי
וכו'143.





אמוראי א"י144

ר' יהושע בן לוי כה ב, כז א.

ר' חנינא (בר חמא) י' ע"ב.

ר' אושעיא (רבא) י ע"א, לז ב.

ר' יוחנן ג א, ד א, ד ב, ו א (ואיתימא שמואל), ז א, ט
ב, י ע“ב (ור"א), יב א, טו ב – ג”פ, טז א, יט ב, כז א, ל ב, לב ב (כ"י), לג
ב, לה א, לה ב, לז ב – ג"פ, לח א. (=23 פ').

ר' יצחק בר אבידימי יב א.

זעירי כז ב.

ר' אלעזר י ע"ב, יג ב, יד א, טז ב, כה ב.

רשב"ל יג א, יג ב, טז א, יט ב (מר' יוחנן), כה ב, לד א.

ר' אבהו יג א, טז א, לה א, לח א.

ר' שמעון בן פזי כז א, לח א.

ר' חנינא בר פפא לח א.

אבא בר ממל יג ב.

ר' זריקא ז ב, כה ב, כז א.

ר' יוסי בר' חנינא ז ב.

ר' אחא (כ"י) בר' חנינא טז א.

ר' יצחק נפחא כז א, לח א.

ר' יצחק בר ביסנא כב א (כ"י).

ר' אמי ז א, טז ב, כה ב, כז א – ב"פ.

ר' אסי טז ב, לה ב, לז ב.

ר' יהודה נשיאה כז א.

אמי ורדינאה כז א.





ג. מסכת סוכה

[א. סוגיות מוחלפות]





א) מסכת סוכה היא יחידה לעצמה, שאף על פי שיש בה כמה
דברים משותפים וכמה וכמה נקודות מגע לעירובין הרי היא מתחלפת
מעירובין בכמה מקומות:

1) ז ב–ח א: אמר ר' יוחנן סוכה העשויה ככבשן אם יש בהיקפה
כדי לישב בה כ“ד בני אדם כשרה וכו' אמר ליה מר קשישא בריה דרב חסדא לרב
אשי מי סברת גברא באמתא וכו' א”ל רב אתי (כצ"ל) לרב אשי לעולם גברא
באמתא יתיב ור"י מקום גברי לא קחשיב וכו' רבנן דקיסרי וכו' ולא היא דהא
קחזינן דלא הוי כולי האי.

וכבר העירו התוס' (ח סע"א): על חנם דחק לישב דברי ר' יוחנן
דעל כרחך מקום גברי קחשיב דשמעינן ליה בהדיא בעירובין בריש חלון (עו א)
דאמר חלון עגול צריך שיהא בהיקפו כ"ד טפחים ולא מיתרצא (שם ב') אלא כדייני
דקיסרי וכו'.

הסוגיא כאן בסוכה היא אפוא מישיבתו של רב אשי.

2) כג א וכו‘: עשאה לבהמה דופן לסוכה ר"מ פוסל וכו’. מאי טעמא דר“מ אביי אמר שמא תמות וכו' בפיל קשור כ”ע לא פליגי145
וכו' ומי אמר אביי ר“מ חייש למיתה וכו' והתנן (גטין כח א)
בת ישראל וכו' אוכלת בתרומה בחזקת שהוא קיים ורמינן עלה הרי זה גיטיך
שעה אחת קודם מיתתי אסורה לאכול בתרומה מיד ואמר אביי לא קשיא הא ר”מ
דלא חייש למיתה הא ר' יהודה דחייש למיתה דתניא הלוקח יין וכו' ומיחל ושותה
מיד דברי ר“מ ר' יהודה ור' יוסי ור' שמעון אוסרין (ע"כ בגיטין! ושם:
רמי ליה אביי לרבה תנן וכו' ורמי תרומה אתרומה וכו' אלא אמר אביי
וכו'). איפוך ר”מ חייש למיתה ור“י לא חייש למיתה דתניא עשאה לבהמה וכו'.
קשיא דר”מ (דהלוקח) אדר“מ (דסוכה) אמר לך ר”מ מיתה שכיחא בקיעת הנוד לא
שכיחא אפשר דמסר ליה לשומר146. קשיא דר“י אדר”י
טעמא דר“י לאו משום דחייש לבקיעת נוד אלא משום דלית ליה
ברירה147. ולא חייש ר”י לבקיעת הנוד והא מדקתני
סיפא אמרו לו לר“מ אי אתה מודה שמא יבקע הנוד וכו' התם ר”י הוא דקאמר לר“מ
לדידי לית לי ברירה וכו'. ולא חייש ר”י למיתה והא תנן ר"י אומר אף אשה אחרת
מתקינין לו שמא תמות אשתו הא איתמר עלה אמר רב הונא148 בריה דרב יהושע מעלה עשו בכפרה149 וכו'150.

ובמקומו בעירובין טו ב ליתא מכל הסוגיא כלום, אלא מסמיך לברייתא דדף כג א: מ"ט דר' יוסי הגלילי וכו' = כד ב דסוכה!

והנה סוגיא שלנו מוחלפת אפוא מעירובין ויומא וגטין!

וסוכה מוחלפת מיומא גם בדף כו ב: מעשה לסתור חסורי
מיחסרא והכי קתני אם בא להחמיר על עצמו מחמיר וכו' ומעשה נמי
וכו'.

אבל ביומא עט א מובאה ברייתא: ותני עלה לא מפני
שהלכה כך אלא שרצו להחמיר על עצמן, ואין זו הצעת הח“מ וה”ק שבסוכה (כדעת
התוס'), מפני שחוץ מן הלשון שהוא לשון ברייתא, מוכיח “ותני עלה” שזוהי
ברייתא. אבל מסדרה של סוכה לא ידע אותה.

3) כד ב: אמר רב אחא בר יעקב (לעיל כד א) כל מחיצה וכו' תנן וכו' – כל הסוגיא מוחלפת מעירובין טו א.

4) סוכה ד ע“א: היתה גבוהה מעשרים אמה והוצין יורדין בתוך עשרים אמה אם צילתם מרובה מחמתם כשירה151 –
בעירובין ג ע”א: מקצת קורה בתוך עשרים ומקצת קורה למעלה מעשרים מקצת סכך
בתוך עשרים ומקצת סכך למעלה מעשרים אמר רבה במבוי כשר ובסוכה פסול, מאי
שנא וכו' אי קלשת הויא לה חמתה מרובה מצילתה. וכו‘. רב אדא בר מתנה
מתני לה להא שמעתא דרבה איפכא אמר רבה במבוי פסול בסוכה כשירה, מאי שנא
וכו’ אלא על כרחך נעשית צילתה מרובה מחמתה (“דהא רואין הוא דקאמרינן ולא
שקילנא מיניה מידי”) וכו' רבא אמר זה וזה כשר חלל סוכה תנן וכו';
כל הסוגיא לא נזכרה כאן כלל, וסוגיא דסוכה אי אפשר לפרש אלא כל"ק שם,
וכדרבה.





ב) סוכה מוחלפת גם ממנחות:

ג ע"א: חזקיה אמר כלי שרת אין מקדשין אלא מדעת וגזירה שמא יאמרו לדעת נתקדשו. ר' ינאי אמר גזירה152 שמא יאמרו לקידוש ידים ורגלים מלאן.

אבל במנחות עח ב153: איתמר תודה
ששחטה על שמונים חלות חזקיה אמר קדשו ארבעים מתוך שמונים וכו' אביי
אמר דכ“ע וכו' ובכלי שרת מקדשין שלא לדעת קא מיפלגי, מר (חזקיה) סבר כלי
שרת מקדשין שלא מדעת וכו' רב פפא אמר דכ”ע כלי שרת מקדשין שלא מדעת
וכו' ואיכא דאמרי ר“פ אמר דכ”ע כלי שרת אין מקדשין אלא מדעת וכו'
(בעירובין וקידושין לא הובאו דברי אביי ור"פ!).

והנה דברי חזקיה כאן בסוכה מתאימים לאיכא דאמרי דרב
פפא, אבל לא לאביי ולא ללישנא קמא דר"פ (וכבר העירו על זה התוס'
כאן).

ובירוש' כאן, פ“ד נד ע”ד דברי חזקיה ור' ינאי מוחלפים, אבל שניהם סוברים שאין כלי שרת מקדשין אלא לדעת.





ג) ומוחלפת גם ממעילה:

מט ב: כמאן אזלא הא דתניא (במעילה) נסכים בתחילה מועלין
בהן ירדו לשיתין אין מועלין בהן לימא ר' אלעזר ברבי צדוק היא דאי רבנן הא
נחתו להו לתהום אפילו תימא רבנן בדאיקלט. ואיכא דאמרי לימא רבנן היא
ולא ר' אלעזר ברבי צדוק דאי ר' אלעזר ברבי צדוק אכתי בקדושתייהו קיימי
אפילו תימא ר' אלעזר [ברבי צדוק] אין לך דבר שנעשה מצותו ומועלין
בו.

אבל במעילה יא ב: לימא מתני' דלא כר' אלעזר ברבי צדוק
דתניא ר' אלעזר בר' צדוק אומר וכו' ואמר רבינא וכו' (כלעיל כאן) אפילו תימא
ר' אלעזר בר' צדוק דאי קלט (“אין מועלין בה שעדיין לא קידשן השית”,
רש"י) איכא דאמרי לימא מתני' ר' אלעזר בר' צדוק [אפילו תימא
רבנן]154 דאי קלט [איכא דאמרי אפילו תימא ר' אלעזר בר' צדוק] (אמרי לא)155 ומדרבנן (“שורפין אותו בקדושה”) והא קרא קנסיב לה אסמכתא.

ר“ג ורש”י מביאים שם “ל”א" כמו בסוכה. ור"ג מעיר: והאי
לישנא הוי דעיקר דהכי כתיב במסכת סוכה. אבל דוקא מטעם זה קרוב יותר
שהלשון הוגה על־פי סוכה.

ובעל שמ“ק מביא ס"א (ללשון א'!) לימא מתני' ר' אלעזר
בר' צדוק היא דתניא ר' אלעזר וכו' דאי רבנן הא נחית לתהום אפילו תימא רבנן
דאי קלט [ל”א? א“ד?] לימא רבנן היא ודאי קלט דאי ר' אלעזר ברבי צדוק וכו'
(כבסוכה בא"ד) כ”כ בכל ס“י וכן גריס רש”י ז"ל156.

אבל הוא בעצמו הגיה נוסח שלנו על־פי כי"י דומים לשלנו.

ועל־פי נוסח שלנו איכא דאמרי הא' שוה ללישנא קמא בסוכה, ולישנא קמא דמעילה ולישנא בתרא חדשים לגמרי.





ד) ומוחלפת גם מסנהדרין:

ו עב: ת“ר שתים וכו' במאי קמיפלגי וכו' (כמו בסנהדרין ד א)
ואיבעית אימא דכ”ע יש אם למקרא והכא בהא קמיפלגי מר סבר סככה בעיא קרא
וכו' (כדמתקיף לה רב אחא בר יעקב, ומסקנא בסנהדרין שם ד ב) ואיבעית
אימא דכולי עלמא יש אם למסורת וכו' (לגמרי שלא כסוגיית סנהדרין) ואבע“א
דכ”ע כי אתאי הלכתא לגרע וכו' (בירושל' לכ"ע הלכתא להוסיף) והכא
בדורשין תחילות קמיפלגי וכו' (וגם זו שלא כסנהדרין ג ב, עי' שם וכאן
בתוס').

ולירוש' כאן חולקים במקרא ומסורת ולכ"ע סככה בעיא קרא.





ה) ומוחלפת מבבא קמא:

לא א: ת“ר סוכה גזולה וכו' ר”א פוסל וכו' ור"א לטעמיה דאמר
אין אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו, אי קרקע נגזלת סוכה גזולה היא
ואי נמי קרקע אינה נגזלת קרקע שאולה היא וכו'.

אבל בב“ק קיז ב פירשו דברי ר”א שבברייתא שם (“הגוזל שדה
מחבירו ושטפה נהר חייב להעמיד לו שדה אחר דברי ר”א"), שר"א דורש ריבויי
ומיעוטי ומרבה הכל, כלומר שקרקע נגזלת (עי' תוס' כאן).

אלא שבירוש' שם (פ“י ז ע”ג): אמר ר' יוחנן (אברייתא שהובאה
בבבלי קאי) והלא אמרו אין הקרקע נגזלת ולמה אמרו חייב להעמיד לו שדה אחר.
קנס קנסוה.

ובוודאי שכך פירש את הברייתא גם הבבלי בסוכה!





ו) ומוחלפת מראש השנה:

מב א: אמר אביי לא שנו אלא שלא יצא בו וכו' הא
מדאגבהיה נפק ביה אמר אביי כשהפכו רבא אמר אפילו תימא שלא הפכו
וכו'.

אבל בר"ה כה ב: אלמא קסבר רבא מצות אין צריכות כוונה איתיביה אביי (עי' ד"ס) וכו' איתיביה וכו'.

אביי חולק אפוא על רבא וסובר מצות צריכות כוונה, וכאן
בלולב מניח אביי שאפילו בלא כוונה לצאת יוצא (התוס' העירו על זה, ואמרו:
ושמא אביי קיבלה מיניה).





ז) ומוחלפת מחולין:

לא ב: ושל אשרה פסול והאמר רבא לולב של גוים לא יטול ואם נטל כשר הכא באשירה דמשה עסקינן דכתותי כַמתַת שיעוריה וכו'.

אבל בחולין פט א: ורבא אמר מצות לאו ליהנות ניתנו (ומכסין
אפילו בעפר עיר הנדחת). יתיב רבינא וקאמר להא שמעתא איתיביה רב רחומי
לרבינא שופר של גוים לא יתקע בו, מאי לאו אם תקע לא יצא, לא אם תקע יצא,
לולב של גוים לא יטול, מאי לאו אם נטל לא יצא, לא אם נטל יצא, והתניא תקע
לא יצא נטל לא יצא, אמר רב אשי הכי השתא התם שיעורא בעינן וע"ז כתותי
מכתת שיעורא הכא כל כמה דמכתת מעלי לכיסוי.

אבל בסוכה מסרו בשם רבא דברים שיוצאים ממשא ומתן דחולין
(“מכללא”) עד שלא ידעו הברייתא המפורשת “נטל לא יצא” (ואפשר שדברי רב
אשי נאמרו כבר אברייתא קמייתא, וסתם סובה כרב אשי).

וכן בר“ה כח א: אמר רב יהודה בשופר של עולה לא יתקע ואם
תקע יצא בשופר של שלמים וכו' יצא וכו' הדר אמר [רבא] אחד זה ואחד זה יצא
מצות לאו ליהנות ניתנו. אמר רב יהודה157 בשופר של ע”ז לא יתקע ואם תקע יצא. בשופר של עיר הנדחת לא יתקע
ואם תקע לא יצא מ"ט עיר הנדחת כתותי מיכתת שיעורא.

וזה מתאים לסוגיא דסוכה.

ואמנם בירוש' כאן (רפ“ג נג ע”ג): שופר של ע"ז ושל עיר
הנדחת ר' לעזר אמר כשר. תני רבי חייה כשר. תני רבי הושעיה פסול.
הכל מודין בלולב שהוא פסול וכו'.

הברייתא השניה בחולין היא אפוא בכל־אופן דר' הושעיא, והראשונה – דר' חייא, אבל בלולב הכל מודים שפסול.





ח) ומוחלפת גם מפסחים:

מד סע“א: תני תנא קמיה דרב יהודה158 סודרין [אותן] על גג האיצטבא א”ל וכי ליבשן הוא צריך (אלא)
אימא (ס"א: תני) על גב האיצטבא. [אמר רחבא אמר רבי יהודה הר הבית סטיו
כפול היה]159.

אבל בפסחים יג ב: תני תנא קמיה דרב יהודה על גב
האיצטבא א“ל וכי להצניען הוא צריך תני על גג האיצטבא. אמר רחבא וכו'
תנ”ה וכו'.

וכבר תמהו התוס' בסוכה שם: שאותו תנא נתחלפה שיטתו, דהכא
דהוה ליה למיתני על גב הוה תני על גג ובס“ק דפסחים גבי שתי חלות של תודה
דה”ל למיתני על גג הוה תני על גב.

אבל ברור ששניהם אחד בנוסחאות שונות: מהדורא אחת מסרה דבריו של ר' יהודה לפסחים, והשניה מסרה אותם לסוכה160.

(ואמנם “לייבשן” אינו יפה בכל אופן, שהרי הם מביאין בוודאי את לולביהן להר הבית בערב שבת לפנות ערב161 ובבקר “משכימין” ובאין ונוטלין אותו, ואיך יתייבש על גג האיצטבא
בטל של תשרי?!).

ואמנם בירוש' תענית פג סו סע"ד: ירדו כתיקנן עד שעלו ישראל
מירושלים להר הבית מפני הגשמים. הדא אמרה הר הבית מקורה היה. ותני כן
אסטיו לפנים מסטיו היה.

הביאו אפוא ברייתא זו לראיה שהר הבית מקורה היה, ולזה
כוונו גם בפסחים, כדי לפרש “על גג”. אבל מה עניינו
לסוכה?162.





[ב. שכבות שונות]





ט) וסוכה עצמה אינה מעור אחד, כמה שכבות של תלמוד
יש בה, וכמה הוספות של סבוראי, ועל ידי כך אנו מוצאים ניגודים בתוך
מסכת סוכה עצמה:

1) טז ב: אמר רבי אמי (“אסי”) פס ארבעה ומשהו מתיר בסוכה
משום דופן וכו' קא משמע לן שיעור משך סוכה קטנה שבעה – לעיל ז ע“א בשם רבי
סימון ואיתימא ריב”ל: עושה לו פס ארבעה ומשהו וכו'163.

2) לא א–ב: תנא יבש פסול ר' יהודה מכשיר אמר רבא
מחלוקת בלולב וכו' אבל באתרוג ד“ה הדר בעינן. [ובלולב לא בעי ר' יהודה הדר
והתנן ר' יהודה אומר יאגדנו וכו' הוה להו חמשה מינין] ובאתרוג מי בעי ר'
יהודה הדר והתניא ארבעת מינין שבלולב וכו' יבשין פסולין ר' יהודה אומר אף
יבשין וכו' מאי לאו אאתרוג, לא אלולב [אמר מר וכו' אמר וכו'] ת”ש אתרוג
היבש (כי"י) פסול ור' יהודה מכשיר תיובתא דרבא תיובתא.
[ולא בעי &lt; ר' יהודה &gt;
הדר והא (אנן) תנן הירוק ככרתי וכו' ת“ש שיעור אתרוג דקטן וכו' ת”ש
ובגדול כדי שיאחז שנים וכו' מ"ט לאו משום דבעו הדר, לא כיון דאמר רבה (לז
א!) לולב בימין ואתרוג בשמאל זימנין דמחלפי ליה וכו' ואלא לר' יהודה הא
כתיב הדר ההוא הדר באילנו משנה לשנה].

אבל בברייתא דדף לו ב שנינו בענין אתרוג הגדול: א“ר יוסי (ס"א164: יהודה) מעשה בר”ע שבא לביהכ"נ
ואתרוגו על כתיפו (וא"ל אין זה הדר) אמר לו ר' יהודה (ס"א: ר' יוסי)
משם ראיה אף הם אמרו לו אין זה (ס"א: אף הוא אמר להם זה)
הדר.

ואם כן מפורש אפוא שטעמו של ר' יהודה באתרוג הגדול משום הדר.

ואינו רגיל גם כן בתלמוד. שאחרי “תיובתא” יבוא עוד מו"מ באותו ענין.

אלא ברור שישנה כאן הוספה של עריכה מאוחרת, ואחרי דברי רבא
היו סמוכים בעריכה ראשונה: ובאתרוג מי בעי ר' יהודה הדר (כלומר: הדר
ביבש, אבל מפסול אחר לא השיבו מעולם!), ואח“כ: ת”ש אתרוג היבש וכו'
תיובתא". ולא יותר.

אלא שהסבוראים, העורכים האחרונים, הבינו את הקושיא, שהיא
על כל מיני פסולים באתרוג והוסיפו להקשות ממשניות אחרות, ותירצו מה שתירצו
ולא שמו לב לניגוד לסוגיא שבמקומה!

3) ובדף לג א אחרי “תיקו”: לימא כתנאי וכו‘, וכל הסוגיא
לקוחה מדף יא ב, ולא היתה כאן בתלמודו של בעל השאילתות (עי' לעיל) וכך נראה
מדף לג ב: תיפשוט מינה וכו’.

4) והוספה של הסבוראים היא גם:

מח ב: מנא הני מילי אמר רב עינא (הסבורא!) וכו' ומלינן ביה מיא.

כל זה כתוב בכתבי יד למטה, לפני הפיסקא של “אלא שהיו
משחירין”, זאת אומרת לפי סדר המשנה – שלא במקומה. מפני שנוספה אחר
זמן165.

על תוספות ושינויים קטנים נדבר אי"ה במקומם.

5) במקום אחר ישנה בסוכה סוגיא קטועה:

לב ב: אמר רב יהודה אמר שמואל שיעור הדס וערבה שלשה
ולולב ארבעה כדי שיהא לולב יוצא מן ההדס טפח וכו‘. גופא (תופ' פ"ב)
שיעור הדס וערבה שלשה ולולב ארבעה ר’ טרפון אומר באמה בת חמשה טפחים. וכו‘.
קשיא דשמואל אדשמואל הכא אמר רב יהודה אמר שמואל שיעור הדס וערבה שלשה
והתם166 אמר רב הונא167 אמר שמואל הלכה כר’ טרפון וכו'.

דברי רב הונא אמר שמואל לא נזכרו עדיין כלל, ומצד אחר לא
נזכרה ברייתא זו דגופא לפני זה, אלא מימרא ‏דשמואל, ואיך אפשר לומר
כאן “גופא”, וזו ברייתא היא בתוס' והובאה אף בירוש‘: תני – – תני – – 168.
אלא שבוודאי הסוגיא קטועה, ולפני “גופא” נזכרה הברייתא ופסקו של שמואל כר’
טרפון: תניא כוותיה דשמואל שיעור וכו' אמר רב הונא אמר שמואל הלכה כר'
טרפון.

ואפשר שהשמיטוה מפני שפסקו אח"כ כר' יוחנן.

6) מרובות בסוכה הוויות דאביי ורבא. וסתם התלמוד ג
סע“ב: היתה גבוהה וכו', עד ד ע”ב (ת"ר) – מהוויות דאביי ורבא הם, כמפורש שם
ד א בהמשך הדברים: סבר אביי למימר וכו' א"ל רבא, וכן ד ב (ועי'
ירוש').

רש"י (ג ב) אומר: היתה גבוהה מעשרים. פיסקי שמועות הן משל כל בני הישיבה, שהיו במדרשו של רב אשי שסידרו הגמרא.

אבל כאן יש לנו שכבת עתיקה יותר מזו של רב אשי.

וכזה למשל בגטין כא ב–כב א: כתבו על חרס של עציץ וכו', והעוסקים בשאלות המסתעפות מהן הם אביי ורבא.





[ג. סוגיות מקבילות]

יחסה לעירובין בכלל מראה על איחור וקדימה כאחת:

כי אמנם הרבה סוגיות בסוכה שוות לעירובין, אבל כמה מהן לקוחות בעירובין מסוכה, ויש מהן שהן עתיקות משניהם:

ב א = עירובין ב א (סבוראי); ג ב: דתנן (דתניא) וכו'
והוינן בה וכו' = עירובין פה ב: אמר ליה אביי לרבה תניא דמסייע לך
עירובי חצירות וכו' והוינן בה וכו' (וא"כ הויה שקדמה לאביי); ד
רע“א = עירובין עח ב – עט א (לענין אחר); ד ע”ב–ה ע“ב: ארון תשעה
וכפורת טפח וכו' אלא לר' יהודה הילכתא גמירי לה, וכאן נסמכה (דאמר ר' חייא
בר אשי וכו') כל הסוגיא של עירובין ד א–ד ב (אמר רחב”א וכו'
מחיצות169 דאורייתא נינהו דאמר מר ארון תשעה וכו' לא צריכא לר' יהודה וכו' ולר“מ וכו'170.
כאן נרמזה הסוגיא של סוכה ד ב–ה ב בקצרה ע”י “דאמר מר”, אבל בסוכה ו ב
בסיום הסוגיא; מחיצין הא דאמרן הניחא לר' יהודה אלא לר“מ וכו'. נראה
אפוא שמצד אחד השתמש כאן עירובין בסוגיית סוכה (דאמר מר), ומצד שני השתמשה
העריכה המאוחרת של סוכה בעירובין והעתיקה משם מן “אמר רחב”א” ולהלן; טו
סע“א–רע”ב: דאתמר וכו' = עירובין טו ב; טז ב: אמר רבב"ח וכו' = עירובין פו
ב; כד ב: אמר מר וכו' = עירובין פו ב; כד ב: אמר מר וכו' = עירובין טו ב
(ולקוח בוודאי משם, עי' לעיל); כח ב: היכי דמי קטן וכו' – עירובין פב א:
ותנן נמי גבי סוכה כי האי גוונא קטן וכו' והוינן בה ואיזהו קטן
וכו' וכמה כבר ארבע כבר חמש.

כאן מצטטת עירובין בפירוש את סוכה. והסוגיות השוות לגמרי אפשר שהועברו בעריכה אחרונה מעירובין לכאן.

לב ב = עירובין יט א, אגדה.





ומן הסוגיות השוות למסכות אחרות; אלא שגם באלו ישנם הוספות ושינויים:

א) ברכות

כה א = ברכות יא א (וט"ז א), אבל בסוכה עוד: והעוסק במצוה פטור מן המצוה מהכא נפקא מהתם נפקא וכו', וכל זה אינו בברכות.

מו א (א"ר זירא וכו' הלכתא כר' יהודה, שמברך על כל אחד
ואחד) ואמר רבי זירא וכו' מ“ט דר' יהודה וכו' הכא נמי כל מין
ומין171 תן לו מעין ברכותיו וא”ר זירא וכו' =
ברכות מ ע"א (ר' יהודה אומר בורא מיני דשאים. א"ר זירא וכו' אין הלכה
כר' יהודה), ושם מקומו העיקרי (כל מין ומין!), ולכאן הועברו המימרות
אגב “הלכתא כר' יהודה”.

מא ב: מיתיבי וכו' ואמר שמואל וכו' – ברכות כג א.

ב) שבת

לד א: אמר ר"ח (עד רע"ב) = שבת לו א.

לו ב: אמר רפרם בר פפא כמחלוקת כאן כך מחלוקת באבנים
מקורזלות דתניא (בשבת) וכו' = שבת פא א: ת"ר ג' אבנים וכו' אמר רפרם וכו'
כמחלוקת כאן כך מחלוקת באתרוג, התם מתני' הכא ברייתא, אלא
כמחלוקת באתרוג כך מחלוקת כאן?

אבל וודאי שדבר זה נאמר ראשונה בשבת, ומשם הובא לסוכה, על־פי הגהת הבבלי שם.

מג א: (אמר רבא לא נצרכה אלא למכשירי לולב ואליבא דהאי תנא
דתניא) לולב וכל מכשיריו וכו' מ"ט וכו' = שבת קלא ב, ובסוכה עוד: וסוכה
גופא מנלן דתניא וכו'.

מו א: (ואף רב סבר כל שבעה מצות לולב) דאמר רחב"א אמר רב וכו' ויגדך = שבת כג א.

נד ב: והא תנן וכו' וא"ר זירא וכו' = שבת קיד ב (ועי' שם).

ג) פסחים

לה א: גופא א“ר אסי וכו' = פסחים לז סע”ב–לח א.

לט א: תנא וכו' אמר וכו' אמר אביי וכו' = פסחים קיט ב172.

ד) ראש השנה

מא א: מנלן וכו' מ"ט מהרה וכו' (עד מא ב) = ראש השנה ל א–ב.

ה) מועד קטן

מד ב: וקשקושי מי שרי וכו' = מו"ק ג א.

ו) בבא קמא

לב א: בעי ר“פ וכו' = ב”ק צו א.

מ ע“א: (אמאי עצים בעלמא הוא) ועצים אין בהן משום קדושת
שביעית דתנן (= דתניא) עלי קנים וכו' שאני התם דאמר קרא לכם לאכלה וכו' אמר
רבא סתם עצים להסקה הן עומדים, ועצים וכו' (עד מ ע"ב) = ב”ק קא ב–קב א:
רבא רמי תנן מין הצובעין וכו' ורמינהי עלי קנים וכו' ומשני אמר קרא
וכו'.

זהו אפוא מין “איכא דרמי לה הכי”, אבל וודאי שהסוגיא בסוכה לקוחה ממקום אחר, מב"ק (עי' לעיל) שלנו או מעריכה קדומה.

ז) עבודה זרה

לג א: בעי ר' ירמיה וכו' יש דיחוי אצל מצות או לא ותיפשוט
לה מהא דתנן (חולין פז א) וכו' והוינן בה וכו' ואמר ר“פ וכו' דר”פ גופא
מיבעיא ליה וכו' תיקו; עד כאן הכל כמו בע"ז מו א (שנוסף בה מו"מ על
חולין), אבל בסוכה מסיים עוד: לימא כתנאי וכו', וכל זה לקוח מסוגיא
דלעיל, יא ב!

והנה ה“ג בה' לולב (ד"ו לד א), שהעתיק כאן בוודאי
שאילתא שאבדה, אינו מביא אלא עד “דר”פ גופא” וכו‘, ז“א רק כסוגית
חולין, ולא ההוספה שבע”ז ולא זו שבסוכה. ועי’ להלן.

ח) מנחות

לז ב: תנן התם וכו' = מנחות סב א.

נ ע“ב: ואיבעית אימא דכ”ע וכו' והכא במילף מנורה וכו' = מנחות כח ב: במאי קא מיפלגי רבי דריש כללי וכו'.

ט) בכורות

לט א: לא רצה וכו' אמר רב הונא וכו' = בכורות לא ב: והוינן בה לא רצה וכו' ואמר ר"ה וכו'.

י) ערכין

נ סע"ב: אמר רב פפא כתנאי וכו' מאי לאו בהא קמפלגי וכו' = ערכין יא א סתם: לימא בהא קמיפלגי וכו'.

מכל המקומות האלה, הרבה מהם לקוחות מסוכה, וכמה מהן הועברו לסוכה ע"י המסדרים האחרונים.





ד. יחס הבבלי לירושלמי

גם יחס בבלי סוכה לירושלמי שונה מן יחסו של הבבלי בשאר
המסכות לירושלמי, כי אע"פ שישנם גם בסוכה הרבה חילופים וניגודים בין
הירושלמי והבבלי, בין בשמות אמוראים ובין בסוגיות – בכל זאת ישנה
בסוכה, לפי הרושם שלי, קורבה יתירה לירושלמי, בין בסתם התלמוד ובין
במימרות וסידורם.

אמנם “אמרי במערבא”, י ע“א (כי אתא רב דימי אמר) – מתנגד לירושלמי, כי הוא מפרש: דיורין ממש173. וכן טז ב
(עירובין פו ב): דכי אתא רב דימי אמר וכו' – בירוש' נב ע”ג: דאמר ר"ח שלטון
בא וכו‘; אבל בדף יא ב–יב א: כי אתא רב דימי אמר וכו’ כי אתא רבין אמר
וכו' – בירוש' כרבין; לב ב: כי אתא רב דימי וכו' כי אתא רבין וכו' –
הירוש' כרב דימי; מג ב: כי אתא רב דימי אמר אקלע ולא דחי כי אתא רבין אמר
לא אקלע ולא דחי (כ"י מ') – ירוש' (נד ע"ב) כרבין; וכן מה ב: כי אתא רב
דימי וכו' כי אתא רבין וכו' – ירוש' (נג רע"ד) כרבין. (כא א–ב: כי אתא
רב דימי וכו' כי אתא רבין וכו' – ליתא בירושלמי).

ו“במערבא מתנו”, לז ב, אמנם אינו בירושלמי, אבל ישנו בויק“ר פכ”ח ה ופסיק“ר פי”ח וכנוסח הפסיקתא.

ואמנם “רבנן דקיסרי”, שבדף ח ע“א174, אינו מפורש בירושלמי. אבל “רבנן דקיסרי”175 (נה א) ישנו בירוש' שם: רבנן דקיסרין בשם ר' יעקב בר אחא, אלא
שהירוש' משובש, ונדחקו המפרשים בפירושו, וכצ”ל: אלא כמ“ד יתקעו לפי
מנין (עי' ק"ע) המוספין יתקעו וכו' ואפילו כמ”ד לפי מנין המוספין יתקעו –
תָקועות היו מוסיפין לא היו מוסיפין תקיעות: כלומר שמרבין בתוקעין,
“תקועייא” במימרא שהובאה מארץ ישראל (ר“ה ל ע”א)176.

שאילתות ובבלי סוכה עי' “שרידי שאילתות”.

ה“ג (משאילתות) ד”ו לג ע“ד (ד"ב 169) וסוכה ל ע”ב–לא א.

ברש"י לסוכה ישנן כמה הוספות של תלמידו הריב“ן; רש”י
לסוכה – אחד מפירושיו האחרונים הוא, שכתבו בזקנותו: אומנות הפירוש והסגנון
עלתה כאן לשיא גובהה.

התוס' לסוכה – הם תוספות הר"ש משאנץ המצטיינים בבקיאות עמוקה ובהשתמשות רבה במשניות זרעים וטהרות וירושלמי.

חידושי ראשונים: רי“ד מהדו”ב, פסקיו (בס' סם חיים), ריטב“א (בשיטות הרשב"א), הרא”ש (תוס') לסוכה, מאירי (וורשוי תר"ע).





ד. מסכת נדרים

[א. יחודה]

“לשון נדרים משונה”, אמרו כבר הראשונים בכמה מקומות177.

חוץ ממה שנוגע לאוצר הלשון, משונה הוא בדקדוק ובטרמינולוגיה:

בדקדוק: “־ין” בבינוני ר' (במקום ־י); הכינוים: ־יהון,
־יכון (במקום: ־יהו, ־יכו, בבבלי); להון, לכון (להו, לכו); הדין, הדא,
הלין (האי, הא, הני); הלין והלין (אידי ואידי), ע"ט ב‘; אנת, אינון
(את, אינהו); דילי וכו’ (דידי); קדמאה, קדמאי, קדמייתא (קמא, קמאי,
קמייתא); ית–; לא נמצא: ניהל–; מצוי “על” במקום “א–”.

ובאוצר־הלשון: “לחמא” במקום “נהמא”; “ואלי”178 במקום “שפיר דמי”; “יאות”179.

ובטרמינולוגיה התלמודית: תיבעי (במקום “תיקו”180; ממילא נסבה (“כדי נסבה”), יד
א; (“ידות”) אינשי, איירי בהון (מאן דכר שמיה, ח"מ), ב ע“ב; למימרא
בניחותא181, פלו' נאדי מן טעם דפלו', טז א
(=פלו' לא אמר כפלו'); אי הכי (או “אם כן”) מאי (“למה לי”)
למימרא182, (“פשיטא” בהקבלות)183; צריכא למימר, לג א; היכי קא
מבעיא לן (“ליה”), סח א (“למאי נ”מ"); אלא מעיקרא דפלו' הכי איתמר, ה
ע”א (אלא אי איתמר הכי איתמר אמר ר' פלוני), אלא הכי איתמר דפלו', שם
("אלא אימא אמר ר' פלו' ").

וכל הלשון והסגנון שבנדרים הוא ברחבות שאין כמוה בבבלי.





[ב. עריכתה]

ויש בה במסכת זו דברים יוצאים מגדר המצוי והרגיל בנוגע להבנת הטרמינולוגיה התלמודית:

א) ו ע"א: אמר לך אביי הא מני ר' יהודה היא. והא
אביי הוא דאמר אנא דאמרי אפילו לר' יהודה, הדר ביה. אלא לימא רבא
דאמר כר' יהודה, אמר לך רבא אנא וכו‘; כאן אומר התלמוד “והא אביי הוא דאמר”
על מה שנאמר לעיל (ה ע"ב) בלשון: אמר לך אביי אנא וכו’, טרמין שאינו
מציין בכל התלמוד אלא דברים שסתם התלמוד, או בני הישיבה, אומרים על פי
דבריו של אמורא (אליבא); כרגיל אומר התלמוד בכגון זה: אלא לעולם פלו'
דאמר כרבנן ופלו' אמר לך אנא דאמרי וכו' (עי' למשל גטין עד סע"ב).

ב) נט ב: אתוספת קתני אסורין (שביעית פ“ו מ”ג) אי הבי מאי
אתא רשב“ג למימר דתניא רשבג"א הגדל בחיוב חיב הגדל בפטור פטור, ת”ק נמי
הכי קאמר, כולה מתני' רשב“ג קתני לה184. וכבר
תמה הרא”ש (ועי' גם תוס'): לא מצינו רשב“ג חולק על משנה דבצלים וגם לשון
חיוב ופטור לא שייך לומר בשביעית אלא איסור והיתר. וצריך לפרשו בדוחק
דהכי פריך אי הכי דמפרשת דאיסור אתוספת קאי וסבר האי תנא דבנטע אחד יש
איסור והיתר הא דקאמר רשב”ג גבי אילן שמקצתו עומד בארץ ומקצתו עומד
בחו“ל185 דהגדל בחיוב חייב ובפטור פטור
ואשמועינן דבאילן אחד יש איסור והיתר הא האי תנא נמי הכי אית ליה ומדקאמר
התם רשב”ג אומר משמע דאיהו להודיה ס"ל הכי.

כמה דחוקים הדברים!

אבל בוודאי שהמסורת נשתבשה כאן: ר' שמעון בן גמליאל,
במקום “ר' חנינא בן גמליאל (שכן היה נוסח הבבלים במשנה) והשם הזה
“רחב”ג” בא במקום “ר' חנינא בן אנטיגנוס”, חילוף שהוא נמצא גם במק“א,
תוס' נדה פ”ז ה בכל הנוסחאות: ר' חנינא בן גמליאל במקום “בן
אנטיגנוס”, שבמשנה ושבברייתא שבבבלי נח ב; ולהיפך אנו מוצאים: ר' חנינא
בן אנטיגנוס, בברייתא שם כג א186, במקום: בן גמליאל, שבתוס' פ"ד ה.

ורחב“ג (= ר"ח בן אנטיגנוס) זה הוא הוא שבסיפא דשביעית שם:
ר' חנינא בן אנטיגנוס אומר אם יכולין להתלש בעלין שלהן אסורין; ופירוש
“אי הכי” אם אתוספת קתני “מאי אתא רחב”ג למימר”, “ת”ק נמי ה“ק”, שהתוספת
אסורה. והמסדר האחרון, שכבר היה לפניו הנוסח “רשב”ג“, הוסיף: דתניא רשבג”א
וכו' (על פי גטין וב"ב).

ושתי הדוגמאות האלה דיין להוכיח, שסידורה של נדרים
מאוחר הרבה; כי אלה הן בוודאי מעיקר התלמוד, אף שבוודאי יש בנדרים גם
הוספות מאוחרות; כמו מא א: היינו דבכל דוכתא (עירובין, מכות ונדה)
אמרינן אמר רב יוסף וכו' ניהלן, כה א: דההוא גברא וכו', שהביא כאן בשמ“ק
בשם “בשר ע”ג גחלים”.

אבל הוספות של “רב יהודאי” לא חלו כאן, כמו שחלו בשאר מסכות; כי נדרים לא נשנית בישיבתו (ואולי לא נשנית כבר לפניו).

רב נטרונאי בתשובתו187 אומר: נדרים אין נשנית בשתי ישיבות היום יותר ממאה שנה188 וכן אמר מר יהודאי ז“ל דאנן לא גרסינן נדרים ולא ידעינן
לאסור ולהתיר בה לא נדר ולא שבועה189, וכן מעיד ר' יהודה ברצלוני בס' העתים190: ומשני מר רב
יהודאי לא גשנית נדרים בישיבה; וכן בתשובה אחרת שבפרדס (ד"ק כז ב) וה”פ
סי' קכ: כך אמר רב יהודאי גאון ז"ל דאנן איך בנו כח וכו' וכל שכן
[שאין אנו]191 שונין משנה דנדרים וכו'192.

וכך לא נזכרה נדרים ברשימת המסכות שנשנו בישיבה שבקטע של ה“פ כ”י אדלר סי' 2639193: (שו' 8–15) סך
מסכתא דקא מיגרסן הידנא מן איל[י]ן שת[א] סדרי. מן סדר זרעים וכו'
ומן סדר נשים יבמות י“ו פיר' וכתובות י”ג פר' [גטים ט‘] פר’
סוטה ט' פירקי וקידושין ד' פירקי סך פירקי צ“א (קרי: נ"א)
וכו'. [ומן] סדר קדשים שחיטת קדשים ד”י פירקי ומנחות י“ג פיר'
שחיטת חולין י”ב פירקי בכורות ט' פירקי ערכים ט' פי' סך כולם
נ"ז פירקי.

ודווקא מסכות אלה, שלא נגרסו בישיבה, נדרים, נזיר, מעילה, כריתות ותמיד – “לשונן משונה” ועריכתן משונה.

הלוי194 ריפא את השבר על נקלה:
“כי בסוף ימי הסבוראים כבר הותחל גם בארץ ישראל להיות הלימוד במתיבתא
תלמוד בבלי”, “ומכיון שלא למדו נדרים בישיבות בבל, באו העתקות מסכת זו
לאירופה רק מא"י, ועל כן נשאר אצלינו כפי מה שנכתב בא"י”. “אבל מה
הננו רואים לפנינו שאין שום שינוי בין מסכת נדרים לשאר מסכתות הש”ס
וכל סידורם אחד ממש, וכן הוא גם הסיגנון באין הבדל כל שהוא(!) ורק נמצא
באיזה מקומות כיוצא מן הכלל איזה חילוף לשון כמו תיבעי תחת תיקו או והדין
תחת האי, זה בא רק משיגרת לישנא של המעתיקים בא“י אשר הרגלם גבר עליהם,
ואחרי שאין [ב]זה באמת שום שינוי ושום נפקא מינה לא דקדקו בזה ונשאר כן,
ומזה עצמו הדבר מוכרע ומוכרח שאם היה הדבר כן מעצם הסידור הלא היה כן בכל
המסכת מראשה לסופה, אבל הוא רק במקומות מעטים, מפני שתקף ההרגל על המעתיקים
הראשונים בא”י"!

ודברים אלה אין בהם אפילו צל של אמת: נדרים שונה ושונה
בלשון ובסגנון ובסידור (עי' להלן), וא“א כלל שדבר כזה נעשה בהשפעת המעתיקים
מא”י (אפילו אם נניח כמותו – מה שאינו נכון בהחלט – שמסוף ימי הסבוראים
“הותחל גם בא”י להיות הלימוד במתיבתא תלמוד בבלי"), ואם היה הדבר כך היינו
צריכים אפוא למצוא טרמינולוגיה זו בא"י, בירושלמי, ואיפה ישנה
טרמינולוגיה כזאת של נדרים בירושלמי?! 195.

לוויאס (Gram., 2) מחליט שמכיון
שלא שנו מסכות אלה בישיבה בתמידות לא נשתנה לשונם כמו שנשתנה לשונם של
חלקים אחרים, ונשארו בלשונם העיקרי ( אע“פ שנשתנו ונשתנו ע”י המעתיקים,
והראשונים וכתבי־היד מעידים!). אבל זהו הגיון משונה: שאר המסכות, שלמדו
בישיבות הגאונים – נשתנה לשונן ללשון שאינו לשון הגאונים, ונדרים
וכיו"ב שלא נשנו בישיבות נשתנה לשונם ללשון הגאונים!

ברור שיש כאן טעם אחר יסודי (ולא חיצוני): עריכה אחרת,
זמן וישיבה אחרת, ז"א מקום אחר ומסדר אחר. והוא, כמו שראינו
ונראה, מאוחר הרבה משאר מסכות התלמוד.

נעבור נא על המקבילות ועל הסוגיות המוחלפות:





[ג. יחסה למסכות אחרות]





א) נדרים – נזיר

שתי מסכות אלה יש בהן כמה דברים משותפים ומקבילים, אבל
אע"פ שלשונן דומה בעיקר וסגנונן שוה בהרבה, הרי הן מוחלפות
בכמה וכמה דברים גם בלשון גם בתוכן, והרבה סוגיות שבנדרים
מאוחרות.

1) ב ע“ב–ג ע”א שונה מנזיר ב ע"א, ורחב יותר:

א) ותו ידות אינשי, איירי בהון וח"מ – בנזיר; אמר רבא ואיתימא כדי (סתם!) חסורי מחסרא וכו'.

ב) וכל היכא דפתח לא מפרש ברישא והתנן יש נוחלין וכו' יש
מותרות לבעליהן וכו' יש טעונות שמן ולבונה וכו‘, יש טעונות הגשה וכו’ יש
בכור לנחלה וכו' הלין משום דאוושו ליה מפרש ההוא דפתה ברישא והא במה
בהמה יוצאה וכו' אלא לאו דווקא זימנין מפרש ההוא דפתח ברישא וכו' ואיבעית
אימא ידות איידי דאתיין מדרשא וכו' – בנזיר: [והיכא דפתח לא הוי
מפרש]196 והתנן במה בהמה יוצאה וכו' יש
נוחלין וכו' אלא לעולם תני הכי ותני הכי אלא התם דאיסורא דנפשיה הוא מפרש
איסורא דנפשיה ברישא, גבי בהמה דאיסורא איידי בהמה הוא דאתי מפרש היתירא
ברישא, גבי יש נוחלין נמי מפרש עיקר נחלה ברישא אלא התם197
לפרוש כינוי ברישא אלא היינו טע' ידות הואיל ואתיין ליה
מדרשא חביבין ליה. וכבר העיר הרא"ש שם: “אלא התם איסורא דנפשיה וכו'
ובנדרים ליתא להך טעמא אלא מעיקרא פריך מיש נוחלין ומיש מותרות לבעליהן
וכו' ומשני הני משום דאוושן וכו' והדר תו פריך מבמה בהמה”.

ואת שאמרו בנזיר "אלא היינו טעמא ידות הואיל ואתיין וכו' " שנוי בנדרים בלשון “ואיבעית אימא”!

ג) ועל השאלה: וליפתח הדין ברישא, עונה בנדרים: מיפתח
פתח בבכינויין דאורייתא ברישא והדר מפרש ידות דאתיין ליה מדרשא, הניחא למ"ד
כינויין לשון נכרים וכו' מי קתני ידות ולאו חסורי קא מחסרת לה אקדים נמי
ותני ידות וכו', אבל – בנזיר: וליפתח בהון ברישא תנא כי מתחיל מתחיל
בעיקר קרבן ולענין פירושי מפרש ידות ברישא (ועי' רא"ש שם).

ומכיון שהח"מ נאמר בנזיר בשם רבא198 ומכיון שבנדרים מקושר בזה: וידות היכא כתיבן וכו', ושקלא־וטריא
של אמוראים שונים בפירוש הברייתא, נראה שגם הסוגיא שלפניה היא בעיקרה
אמוראית ולא סבוראית.

2) ד ע“א: הניחא למ”ד לא חיילא עליה נזירות מאלתר וכו' –
צוין למחלוקת ר' יוחנן ור"ל שבנזיר טז ב; וכן: ועוד האמר מר בר רב
אשי וכו' – שם (ודברי רב אשי שאחריו מוסבים על דברי רב אחא בר יעקב
לפניו).

3) ה ע“ב: לימא קסבר שמואל ידים שאין מוכיחות לא הוויין
ידים, (אין) שמואל מוקים לה למתני' כר' יהודה וכו' אמאי דחיק שמואל לאוקומה
למתני' כר' יהודה וכו‘. אמר רבא מתניתין קשיתיה וכו’. מן השאלה אמאי
דחיק שמואל וכו' ומתירוצו של רבא יוצא199,
ששמואל עצמו סובר הוויין ידים, אלא שמפרש משנתנו כדעת מי שאומר לא הוויין
ידים, וא”כ “אין” הוספה מוטעית היא, וליתא בתוס' קידושין שם (ועי' שם
וכאן). ושזו היא דעתו של שמואל יוצא גם מדבריו בגטין כו א: וצריך שיניח
מקום הרי את מותרת לכל אדם200. ולזו מתאימה המימרא שלו בקידושין ה ע“ב201: הרי את מותרת לכל
אדם ה”ז מגורשת. וגם בנזיר ב ע“ב השיבו על השאלה: “לימא קסבר שמואל ידים
שאינן מוכיחות לא הוויין ידים” לא כמו שהשיב אביי בקידושין שם (להלן ו
ע"ב) ששמואל סובר באמת “לא הוויין ידים”, אלא: אמרי202 בזמן שנזיר עובר לפניו ליכא לספוקי במילתא אחריתי וכו'; ו”אמרי
אין“, שבקצת נוסחאות203 גם כאן הגהה היא כדי
להשוותו עם סוגיא דקידושין, ו”לימא קסבר" כאן ובנזיר הוא כמו כל “לימא”
שאינו עומד.

ובנדרים ו ע“ב: איתמר ידים שאין מוכיחות אביי אמר
הוויין ידים ורבא אמר לא הווין ידים אמר רבא רבי אידי אסברה לי
וכו'. אבל – בנזיר סב א204 מוחלפת השיטה205: אביי אמר לא הווין ידים ורבא אמר
הוויין ידים, וזו כשיטתו של אביי בקידושין, ששמואל סובר לא הוויין
ידים, אבל רבא מיישב כאן בנדרים (ה ב) דברי שמואל כאילו הוא סובר
הוויין ידים (עי' לעיל) כדעתו בנזיר. ובנזיר א”א להגיה כמו שהגיהו
שם206 מפני “לאיתויי”, “הניחא לרבא” וכו‘207. אבל גם בנדרים א"א להגיה מפני "אמר רבא רבי אידי אסברה לי208 וכו’ “. אלא ש”איתמר" זה,
שבא בסוף הסוגיא, כמו כמה וכמה איתמר, – ממקור אחר הוא, שנשנה מעיקרו
בנזיר: מקיש ידות גזירות לנזירות, ולא הזכיר כלל “מקיש נדרים
לנזירות” (לעיל ג ע"א), ובמסכת נזיר זו היתה המחלוקת מוחלפת.

4) ט ע“ב: מימי לא אכלתי אשם נזיר טמא אלא אחד וכו‘.
מתוך הסוגיא הסמוכה: מתקיף לה ר’ מני מ”ש אשם נזיר טמא דלא אכל וכו' אי
הכי אפילו נזיר טהור נמי וכו', מוכח שבעל נדרים גרס “טמא”.

אבל בתוס' נזיר פ“ד וספרי נשא פיס' כב וירוש' נדרים לו ע”ד
ונזיר נא ע“ג ליתא “טמא”. וכן ליתא בבבלי נזיר ד
ע”ב209.

ודברי ר' מני ור' יונה – בירוש' נדרים ונזיר שם (דברי ר'
יונה סתם) נאמרו בנזיר טהור. וכן דברי אביי בדף י ע“א, מפני שהם
סוברים ש”אשם" לאו דווקא; אלא כל קרבנות נזיר.

גם מן הסוגיא הסמוכה לזו, בנדרים י ע“א, יוצא שלא גרסה
“טמא”, שהרי היא אומרת: אמר אביי שמעון הצדיק ור”ש ור“א הקפר כולן
שיטה אחת הן דנזיר חוטא הוי וכו' (ר"ן: מיהו לא אמרו ממש דבר אחד
דלשמעון הצדיק דוקא נזיר טמא הוא שנקרא חוטא וכו') והדין קרא בנזיר
טמא כתיב?! (ר"ן: דאילו לשמעון הצדיק לא קשיא מידי וכו'!) משום דשנה
בחטא הוא, “ואית ספרים דכתיב בהו ורבנן הדין קרא בנזיר טמא ומשום דשנה
בחטא הוא – דרבנן דלית להו הך דר”ש ור”א הקפר אמרי לך הא דקרי ליה לנזיר
חוטא בנזיר טמא כתיב וכו' " (“שיטה” בשמ"ק).

ולענין ר“א הקפר סוגיא דנדרים (וסוטה טו א) מוחלפת
מנזיר ג ע”א: אין, דאפילו לר“א הקפר דאמר נזיר חוטא ה”מ גבי נזיר
טמא וכו' אבל נזיר טהור לאו חוטא קרי ליה (וכבר העירו ע“ז תוס' סוטה טו
א והמאירי כאן; אלא שזהו ענין התלמוד שהסוגיאות מתחלפות תמיד וכ”ש
במסכתא זו שאין לשונות שבה מדוקדקים בה כל כך כשאר לשונות שבתלמוד).

אבל מתאימה לגמרי לנזיר יט א (תוס' שם): והא [הדין קרא]210 בנזיר טמא כתיב ואין אפילו נזיר טהור
קאמרינן קסבר ר' אלעזר הקפר נזיר טהור נמי חוטא הוא והיינו טעמא דכתיב
בנזיר טמא הואיל ושנה בחטא. וא"כ יש לנו גם בסוגיא זו של נדרים מקורות
שונים וחולקים שנצטרפו יחד.

5) יא ב: בעי רמי בר חמא וכו' הרי עלי כבשר זבח שלמים
לאחר זריקת דמים מהו, אי דקאמר בהדין לישנא בהיתרא קא מתפיס אלא כגון
דמחית וכו' (וכיו“ב יב סע”ב: ה"ד אינימא לפני זריקת דמים וכו‘, ועי’
להלן).

בנזיר כב ב: מר זוטרא בריה דרב מרי אמר היינו דרמי בר
חמא דבעי וכו' הרי עלי כבשר זבח שלמים מהו וכו‘, מי דמי התם כיון דאמר
הרי עלי כבשר זבח שלמים אע"ג דלאחר שנזרק דמו מצי אכיל ליה בחוץ – מיקדש
קדיש אבל הכא וכו’ ואיכא דאמרי היו דרב"ח וודאי.

בבעיא שבנזיר אין אפוא “לאחר זריקת דמים” (כמו שדחו זה
גם בנדרים), ולל“ק שם אפילו אם “בצננא (= בהיתירא) קא מתפיס” בבעיא דרמי בר
חמא אסור, מה שמתנגד לסוגיית נדרים, וא”א להתאימה אלא ל“איכא דאמרי”
שבנזיר!

6) יב ב–יג א: לימא כתנאי הרי עלי כבכור ר' יעקב אוסר ור'
יוסי מתיר, היכי דמי אי נימא לפני זריקת דמים וכו' אלא לאו כגון דמחית וכו'
ותנאי היא (“מר סבר בעיקרו מתפיס ומר סבר בהיתר קא מתפיס”), לא דכ“ע לפני
זריקת דמים ומ”ט דמאן דשרי אמר קרא כי ידור וכו' (עד:) מי לא
מיקדיש,

בנזיר ד ע“ב: לימא בפלוגתא דהני תנאי קמיפלגי (ר' יהודה
ור"ש) דתנן הרי וכו' מאי לאו ר' יהודה סבר לה כר' יעקב דלא בעינן דבר הנידר
וכו' לא דכ”ע בעינן דבר הנידר ושאני גבי בכור דכתיב ביה לה' וכו'
(כבנדרים).

כאן השתמשה נדרים בנזיר!

7) סח א: איבעיא להו בעל מיגז גייז וכו‘. בעיא כיוצא בזו של נזיר כא ב: בעל מיעקר עקר או מיגז גייז וכו’.





ב) נדרים – שבועות

גם שתי מסכות אלה יש בהן כמה דברים משותפים וכמה סוגיות מקבילות, אבל מה טיבם?!

1) יב א: מיתיבי (= “ת”ש" לפשוט בעיא של רמי, אם “בעיקרו
קא מתפיס או בהיתירא קא מתפיס”) איזהו איסר האמור בתורה האומר הריני שלא
אוכל בשר ושלא אשתה יין כיום שמת בו אביו וכו' ואמר שמואל והוא שנדור
באותו היום, היכי דמי וכו' ש"מ בעיקרו קמתפיס, דשמואל הכי איתמר
אמר שמואל והוא שנדור ובא מאותו היום ואילך211.

וכך הוא לשון שמואל בשבועות שם: והוא שנדור ובא
מאותו היום, “שקבל עליו כבר בנדר שלא יאכל בשר ביום שמת בו אביו” (רש"י
שם). ושם בע“ב: כיום שמת בו אביו פשיטא (“וכי משום שמת בו אביו מיגרע גרע
איסוריה, הרי נדור ובא הוא ונדר בדבר הנדור”), כיום שנהרג בו גדליה בן
אחיקם איצטריך ליה, סד”א כיון דכי לא נדר נמי אסור כי נדר נמי (לא הויא
איסור והאי)212 לא מיתפס בנדר הוא קמ"ל [מעיקרא קאי באיסורא (דרבנן)213 והשתא קאי (באיסורא דאורייתא)214 בבל יחל דברו]215.

בכל אופן “נדור ובא”, לפי הסוגיא של שבועות הוא משום שצריכים לידור בדבר הנדור216, ונדר ביום שמת בו אביו שלא לאכול בשר באותו יום ועכשיו הוא מתפיס בו.

אבל בירוש' כאן (פ“א לו סע”ג): ר' יוחנן ורב תריהון
אמרין והוא שיהא נדור באותו היום. ר' יוסי בעי אם בשיהא נדור באותו
היום למה לי איסר217, וימר (קרי: נימר)218 באותו (?) היום219.

סוגיא של שבועות בכל־אופן מוחלפת מזו של נדרים. ר“ן:
והך סוגיא קטיע היא דלא פירש הש”ס א"כ מאי אתא לאשמועינן וכו' אלא
סמיך ליה אסוגיין דריש פרק שבועות שתים בתרא וכו'!

2) טז א: מכלל דשבועה220 שאוכל לך דלא אכילנא משמע ורמינהי221 (שבועות פ“ב מ”א)
שבועות שתים שהן ארבע שאוכל ושלא אוכל וכו' אמר אביי שאוכל שתי לשונות
משמע, היו מסרבין בו לאכול ואמר אכילנא אכילנא ותו שבועה שאוכל דאכילנא
משמע אבל222 אמר לא אכילנא לא אכילנא ותו אמר223 שבועה שאוכל דלא אכילנא קאמר וכו' – כל
סוגיא זו מעובדה ולקוחה משבועות (יט ב–כ ע"א), אלא שלפני התלמוד של
שבועות לא היתה עדיין מ“ב של נדרים (קרבן לא אוכל לך וכו' אסור) במשנה
שלהם, אלא ברייתא היתה, והרומיא היא מברייתא למשנה של שבועות:
מתניתין בשאין מסרבין בו לאכול ברייתא במסרבין בו לאכול וכו' (שם כ
ע"א, והתוס' שם יט ב נדחקו בזה והגיהו מה שהגיהו)224, ונדבר ע”ז במקומו.

וכבר העיר הר“ן (טז ב) ש”זו מן הסוגיות המתחלפות": לפום
האי לישנא (דנדרים: היו מסרבין וכו' ואמר אכילנא אכילנא ותו שבועה וכו')
משמע דכי היכי דצריך הוכחה לומר דשאוכל דלא אכילנא משמע הכי נמי צריך הוכחה
דשאוכל דאכילנא משמע ובריש פרק שבועות שתים בתרא באוקמתיה דאביי גופיה לא
משמע הכי אלא דסתמא בלא שום הוכחה שאוכל דאכילנא משמע וכבר כתבתי שם שזו
מן הסוגיות המתחלפות225.

ובנדרים נוסף גם: אביי לא אמר טעם כרב אשי וכו' ורב אשי נאדי מן טעם דאביי וכו' ואיכא לתרוצה נמי וכו'.

וחוץ מאלה כמובן כמה שינויים בסגנון ולשון: בשבועות: רב
אשי אמר תני שבועה שאי אוכל, ובנדרים: רא"א שאוכל דשבועה שאי אוכל
קאמר; בשבועות: לישניה דאיתקילא ליה, ובנדרים: מיקם (= מיעקם)
לישנא היא (“דאיתקיל ליה” ליתא בנדרים בכ"י מ' ובמפרשים, ולקוח
משבועות).

וזו ראיה ניצחת על איחורה של מסכת נדרים.

3) יח א: אמר רבא אם נשאל על הראשונה שנייה חלה עליו ממאי
וכו' לישנא אחרינא חיובא הוא דליכא וכו' למאי הילכתא לכדרבא וכו' לימא
מסייע ליה מי שנזר וכו' כגון שקיבל עליו שתי נזירות בב"א.

ר“ן: מאן דמסייע ליה לרבא מהא על כרחין כרב הונא (לעיל
יז א) ס”ל דאמר דבאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום אין נזירות חלה על
נזירות וכו' וה"ק ודאי הא מתניתא באומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום
מתוקמא וכו'.

ה“ל”א" כאן הוא לשון שבועות כז ב226: חיובא הוא דליכא227 הא שבועה איכא
למאי הילכתא לכדרבא וכו' לימא מסייעא ליה וכו' הכי השתא התם נזירות
מיהא איתא דכי מני לראשונה בעי מיהדר מימנא לשנייה (בלא שאלה) הכא שבועה
שנייה מי איתא כלל.

המסייע בשבועות הניח אפוא שקיבל עליו שתיהן בבת אחת,
וכשמואל שחלה נזירות, ותירץ תירוץ אחר, אבל בנדרים הולך המסייע בשיטת
רב הונא, וסיגנן את התשובה ע"פ רב הונא: כגון שקיבל וכו', שלא חלה
נזירות שנייה כלל228.

4) כד ב: תנא נדרי הבאי מותרין שבועות הבאי אסורין229, היכי דמי שבועות הבאי אילימא דאמר שבועה אם לא ראיתי מידעם קאמר230 אמר אביי דאמר שבועה שראיתי א"ל רבא א“כ למה לי למימר231 ועוד דומיא דנדר קתני אלא אמר רבא לעולם דאמר שבועה אם לא
ראיתי לאו מי אמר רב עמרם232 באומר יאסרו פירות
עולם עליו אם אינן של בית המלך ה”נ דאמר יאסרו פירות עולם עלי בשבועה אם לא
ראיתי ל"א233 אלא א' רבא באומר יאסרו פירות העולם עלי בשבועה אם לא ראיתי בדרך הזה כעולי מצרים.

“ל”א" הוא ע“פ שבועות כט א, ועיקר הסוגיא לקוחה
משבועות שם: נשבע על דבר שא”א אם לא ראיתי גמל פורח באויר. מאי
קאמר234 אמר אביי תני שבועה שראיתי רבא אמר באומר וכו'.

ובנוגע לנוסח הברייתא, הנה הירוש' בנדרים כאן (לח רע"א)
מביא שתי הנוסחאות: תני כשם וכו' והתני שבועות הבאי אסורות
וכו'235.

וכן ההמשך: א"ל רבינא לרב אשי וכו' – לקוח משבועות שם,
בהרחבת דברים, אלא שהמסקנא אחרת: אלא משה רבינו מילתא דלא טריחא
נקיט, אבל בשבועות: ולטעמיך לימא להו על דעתי, על דעת המקום למה לי,
אלא כי היכי דלא תהוי הפרה לשבועתייהו.

5) גם הסוגיא הבאה (כה א): ולא והא ההוא חויא וכו' – לקוחה
משבועות שם (כט ב), אלא שבנדרים נוסף: ולתני טרוף מילתא אגב אורחא קמ"ל
וכו'.

6) כה ב: ה“ד שבועות שגגות כגון רב כהנא וכו' – בשבועות כו
א: האדם בשבועה פרט לאנוס ה”ד כדרב כהנא וכו‘. ושם מסיים: כי אתו לקמיה
דרב וכו’ א"ל לבך אנסך.





ג) נדרים – יבמות

1) נדרים ל ע“ב: א"ל רב פפא לאביי למימרא דנולדים
דמתיילדן משמע וכו' אלא משמע הכי וכו' – ביבמות יא א (בדברי רב אשי
ורבינא): מאן אחין אחין הילודים וכו' עמד אחד מן הנולדים וקדשה וכו' מאן
אחין אחין הנולדים וכו' עמד אחד מן הילודים וכו'; כאן משמש “ילודים”
לעתידים להולד, ו”נולדים" לאלו שכבר נולדו (ועי' תוס' שם).

ואמנם כך מפורש בירוש' כאן דר"מ סבר נולדים שכבר נולדו משמע ומתיר בילודים236.

אבל בגטין יג ב: א"ל רב אשי לאמימר אלא מעתה הקנה
לנולדים דלא הוו בשעת מתן מעות וכו', ושם פה א (בעא מיניה רבא מר"נ): חוץ
מן הנולדים מהו השתא מיהא לא איתיליד או דילמא עתידי דמיתילדי, וזו בשיטת
נדרים.

2) עד א–ב: בשלמא ר“ע סבר אין זיקה וכו‘, – ביבמות כט ב:
והוינן בה בשלמא וכו’, אבל סדר הסוגיא אחר: האיבעיא תחילה, ואח”כ
ת“ש (מנדרים) – והוינן בה, ואמר ר' אמי, אי אמרת בשלמא נישואין עושה וכו'
ארנב”י, ולר' אלעזר דאמר מאמר לב“ש |כו' אמאי מיפר בשותפות אמר לך ר'
אלעזר אימור וכו' להפר נדריה מימרא ואבע"א א"ל ר"א ולרנב"י מי ניחא מי קתני
יפרו יפר קתני אלא הב”ע וכו'.

“ואבע”א" היא כסוגיא של נדרים.

3) צא א: איבעיא להו אמרה לבעלה גרשתני מהו אמר רב המנונא
ת"ש האומרת וכו' אבל גבי גרשתני דידע בה מהימנא דחזקה אין האשה מעיזה
פניה בפני בעלה א"ל רבה237 אדרבה וכו‘. בהקבלות238 – מימרא דרב המנונא: דאמר רב המנונא האשה שאמרה לבעלה גירשתני וכו’239.





ד) נדרים – כתובות

1) לג א–ב: המודר הנאה מחבירו וכו' ופורע את חובו וכו‘.
אלמא אברוחי ארי בעלמא הוא ושרי מאן תנא אמר רב הושעיא זו דברי חנן הוא
(דאמר איבד את מעותיו) וכו’ = כתובות קז סע"ב–קח ב בלשון אחר (כאן: אפי'
תימא דברי הכל, שם: רבנן; כאן: גבי מודר הנאה דיהיב וכו', שם:
הכא במאי עסקינן), אבל הסיום שונה; כאן: רב הושעיא לא אמר כרבא
גזירה שלא ליפרע משום ליפרע, אבל בכתובות: אמר לך רב הושעיא נהי
דהנאה לית ליה כסיפא מי לית ליה וכו'.

2) מג ב:אלא אמר רבא היינו טעמא דר' יוסי גזירה משום מתנת
בית חורון – בכתובות ע ע“ב: גופא המודר הנאה מחבירו ואין לו מה יאכל
וכו' ור' יוסי אוסר אמר רבא מ”ט דר' יוסי גזירה וכו'; ואע“פ שב”גופא"
רגיל התלמוד להביא את כל הסוגיא ממקומה, לא הובאו בו אלא דברי
רבא.

3) נ ע"א: ר' עקיבא וכו' – כל
הסיפור בקיצור (בסיתוא וכו', חסר שם) ובשינוי לשון בכתובות סב ב–סג
א.

4) ע ע“ב: הא תנינא חדא זימנא הבוגרת ששהתה י”ב חודש הא גופא קשיא אמרת הבוגרת וכו' בבוגרת240 ל“ל שנים עשר חודש, בוגרת בל' יום סגי לה, תני בוגרת וששהתה י”ב חודש.

בכתובות נז ב: אמר ר“ה בגרה יום אחד ונתקדשה נותנין לה
שלושים יום וכו' ת”ש בוגרת ששהתה וכו' אימא בוגרת וששהתה ת"ש
וכו' תיובתא דר"ה תיובתא.

אבל סוגית נדרים היא בשיטת ר"ה (עי' מאירי).

5) פא א: איבעיא להו וכו' רב אדא בר אהבה אמר מיפר רב הונא
אמר אין מפר וכו' – בכתובות עא ב: דאתמר דברים שבינו לבינה רב הונא
אמר הבעל מיפר רב אדא בר אהבה אמר אין וכו'.

התוס' שם הגיהו כמו בנדרים241, אבל התוס' במנחות נח ב (תוס' הר"ש משאנץ) חושבים את אלה בין
“הסוגיות ההפוכות”.

6) פה א: אמר שמואל וכו' למימרא דקסבר שמואל אדם מקדיש דבר
שלא בא לעולם ורמינהי וכו' (עד:) אי הכי למה לי שמא יגרשנה תני ועוד שמא
יגרשנה (פו ב). כולה בכתובות נט א–ב בלשון אחר, ובסוף: ונקדשו מהשתא
אלמוה רבנן לשעבודיה דבעל כי היכי דלא תיקדש מהשתא, בניגוד גמור
לנדרים.

ונראה שעיקרה בכתובות.





ה) נדרים – קידושין

1) יא א: וכי אמר כירושלים לר' יהודה מי מיתסר וכו' ותרי תנאי אליבא דר' יהודה = קדושין נד א–ב.

2) סא א–ב: למימרא דר“מ סבר לא מעייל איניש נפשיה לספיקא
וכו' = הכל בקידושין סד ב (“מחית איניש נפשיה”) אלא שבסוף הסוגיא שם
(סד סע"ב): אמר אביי מחלוקת בשתי כיתי בנות וכו' א”ל רב הונא בריה דרב
יהושע לרבא242 הא פסח דכי כת אחת דמי ופליגי אמר
ליה התם בלישנא דעלמא קמיפלגי מר סבר עד פני הפסח עד קמי פיסחא ומ"ס עד
דמיפני פיסחא. ולפי זה אין צורך לומר “מוחלפת השיטה”243.

אבל גם בירוש' נדרים כאן וקידושין שם אחרי סוגיא זו244: אנן בעיי עד לפני ואת אמר אכין (“עד
שיצא”) אמר ר' זעירא לשון ניותי הוא עד לפני פיסחא (= עד דמיפני
פיסחא).

וא“כ גם הירוש', אע”פ שאמר ש“מתני' מחלפא”, פירש כך (כי אפשר לומר שבזה נחלקו, אם נכנסין לספק של “פני” – “מיפני” או לא).

אבל בכל־אופן – נדרים לא הזכירה כ"ז ולא ידעה אותה.

3) סו א: מאן תנא אמר רבא ר“ש היא וכו' – כיו”ב קידושין מד א וש“נ: מאן תנא התקדשי התקדשי אמר רבא245 ר”ש היא.

4) פד ב: אלמא טובת הנאה אינה ממון אימא סיפא וכו' אמר רב הושעיא246 ל“ק הא רבי הא ר' יוסי בר' יהודה
דתניא הגונב טבלו של חבירו וכו' מאי לאו בהא קמיפלגי דרבי סבר טובת הנאה
ממון וכו' לא דכ”ע טובת הנאה אינה ממון אלא הכא במתנות שלא הורמו קמיפלגי,
ואי טובת הנאה אינה ממון מה לי הורמו מה לי לא הורמו אלא היינו טעמא
דר' קנסוה רבנן לגנב וכו' ור' יוסי בר' יהודה סבר קנסוה רבנן לבעל הבית
וכו' (רבא אמר שאני תרומה דהיינו טעמא דיטלו על כרחו וכו').

בקידושין נח א–ב: אמר עולא טובת הנאה אינה ממון וכו' בעא
מיניה ר“ח בר אבין מרב הונא טובת הנאה ממון וכו' (ואת משנה נדרים לא
הביאו!) נימא כתנאי הגונב טבלו וכו' לא דכ”ע טובת הנאה אינה ממון והכא
בטבלים וכו' ובמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין קמיפלגי וכו' ואבע"א
דכ“ע כמי שהורמו וכו' והכא בדשמואל קמיפלגי וכו' ואבע"א דכ”ע לית להו
דשמואל והכא היינו טעמא דרבי דקנסוה רבנן לגנב ואבע"א דכ"ע אית להו
דשמואל והכא היינו טעמא דר' יוסי בר יהודה דקנסוה רבנן לבעל הבית
וכו'.

בנדרים השמיטו אפוא “אבע”א" הראשון, ומן “אבע”א" השני
והשלישי נעשה תירוץ אחד (עי' רא"ש). ודברי רב הושעיא (רב יוסף) נאמרו שם
בתור “נימא כתנאי” סתם.





ו) נדרים – בבא בתרא (ב"מ)

1) לא א–ב: אמר שמואל הלוקח כלי מן האומן לבקרו ונאנס בידו
חייב וכו' תנן שאני נהנה מישראל מוכר בפחות וכו' אלא מתני' בזבינא מיצעא
ודשמואל בזבינא חריפא תניא כוותיה דשמואל וכו'.

בב“ב פח א: אמר שמואל וכו' חייב והני מילי הוא דקיצי
דמיה. אבל כאן א”א לפרש “דקיצי דמיה”, שא"כ אין קושיא ממשנתנו, שהרי כאן
מוקיר ומוזיל, ובוודאי שאין דמיו קבועין.

אמנם הרשב“ם והר”ן כאן השתדלו להשוות ביניהם (ר“ן: “ונהי
דהכא לא חש לפרושי דהא דשמואל דוקא בדקיצי דמיה סמך ליה אסוגיין דבפרק
הספינה כי היכי דהתם נמי לא חש לאוקמה דוקא בזבינא חריפא וכו' משום
דההיא סוגיא דהתם אסוגיא דהכא נמי סמכא”. נדרים סומך על ב”ב, וב"ב סומך
על נדרים!). אבל סוגיות מוחלפות הן.

ו“תניא כוותיה דשמואל” וכו' – בב“מ פא א: תניא כוותיה
דאמימר (“החזירה לאחר ימי שאילתה פטור משואל חייב כש”ש) הלוקח
וכו', ואח”כ גם שם המעשה: ההוא גברא וכו' (שינויים בלשון).

2) עח א–ב: נאמר כאן זה הדבר וכו' (עד:) ביחיד מומחה – ב“ב קכ ע”ב־קכא א247, ושם (וכן ביבמות ובכורות):
אמר ר' יוחנן, והכל בשינויי לשון וסגנון, וגם חסר שם: והא כתיב וכו'
והא מסיטרא כתיבא.

3) פז א: והלכתא תוך כדי דיבור כדיבור דמי ממגדף ועובד ע“ז
ומקדש ומגרש – בב”ב קכט ב: והילכתא וכו' לבר מע“ז וקידושין; ר”ן: ולא
פליגי דמגדף בכלל עובד ע"ז ומגרש בכלל מקדש וכו'.





ז) נדרים – מכות

1) פד א–ב: יכולה ליהנות בלקט שכחה ופיאה. ולא קתני ובמעשר
עני והתניא בברייתא (תוס" פ"ז) ובמעשר עני אמר רב יוסף ל“ק הא ר' אליעזר הא
רבנן דתנן (דמאי פ“ד מ”ג) רא”א וכו' מאי לאו וכו' א“ל אביי דכ”ע ספקו טובל
ור“א ורבנן בהא קמיפלגי ר”א סבר לא נחשדו ע"ה על מעשר עני כיון דאילו
מפקר נכסיה והוי עני ושקל ליה וכו' ורבנן סברי נכסי לא מפקר איניש וכו'
(רבא אמר כאן במעשר עני המתחלק בתוך הבית וכו').

במכות טז ב – יז א: אמר רב אכל טבל של מעשר עני לוקה,
כמאן כי האי תנא דתניא וכו' אמר רב יוסף כתנאי רא“א וכו' מאי לאו
בהא קמיפלגי דמר סבר וודאי טובלו וכו' א”ל אביי אי הכי אדמיפלגי בספקו
ליפלגו בוודאי, אלא דכ"ע וודאי טובלו והכא בהא קא מיפלגי מר סבר לא
נחשדו וכו' כיון דממונא הוא (“אין בו איסור אכילה אלא גזל עניים”)
אפרושי מפריש ורבנן סברי כיון דטריהא ליה מילתא לא מפריש.

במכות כאן נאמרו דברי רב יוסף למימרא של רב, ובנדרים –
לרומיא מברייתא למתני' דנדרים, והמחלוקת לדברי אביי היא שונה
בשניהם.

אלא שהטעם “כיון דאילו מפקר נכסיה” וכו', נמצא בכמה מקומות (ברכות מז א וש"נ).

2) פו ב – פה א: ורמינהי בלא ראות וכו' אמר רבא הכא
מענייניה דקרא וכו' אי אמרת בלא ראות פרט לסומא מבלי דעת נפקא ליה וכו' –
במכות ט ע“ב: ת”ר בלא ראות וכו' מ“ט דר' יהודה וכו' ור”מ בלא ראות למעט
בבלי דעת למעט הוי מיעוט אחר מיעוט ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות
וכו'.

וכבר העיר הרמב“ן שם: ומיהו ההוא גמרא דנדרים (כצ"ל) משמע
דלא דריש ליה משום רבוי אחר רבוי [ומיעוט אחר מיעוט] אלא משמעותיה דוקא
וכו' ומוחלפת השיטה בכאן. וכ”כ הר“ן כאן: והך סוגיא מיחלפא התם בפרק
ואלו הן הגולין; אבל רש”י והרא“ם פירשוהו ע”פ מכות; רא“ם: ולר”מ בבלי דעת
פרט לסומא וכו' ואינו אלא לרבות כך גירסתו (כצ"ל) במכות והכא בלשון ארוך
הוא והכל פירוש אחד.





ח) נדרים – ע"ז

1) מא ב: ומרפאהו רפואת נפש וכו‘. היכי קתני אילימא דרפואת
נפש בחנם וכו’ אלא רפואת נפש גופו וכו' אמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב
אבל אומר לו סם פלוני יפה לה וכו'.

ע"ז כז ב: מאי ריפוי ממון ומאי ריפוי נפשות וכו' אלא ריפוי ממון בהמתו וכו' אמר רב חסדא אמר מר עוקבא אבל248 אמר לו סם וכו' מותר.

הענין לקוח בוודאי מע"ז, אבל הקַבָּלות בשמות
שונות. והפירוש נמצא בירוש' ע"ז (פ“ב מ' רע”ד) בשם “ר' יעקב בר זבדי
בשם ר' אבהו ריפוי ממון בהמתו” וכו'.

2) כיו"ב מג א: אלא לא ילוה הימנו מאי קא מהני ליה וכו'
אלא לא ישאל הימנו מאי קא מיתהני מיניה וכו' אביי אמר גזירה לשאול משום
להשאיל וכן בכולהו249 גזירה.

בע“ז ו ע”ב: בשלמא להשאילן וכו' אבל לשאול מהן וכו' אמר אביי גזירה לשאול מהן אטו להשאילן.





ט) נדרים – ב"ק

לג ב: אבל ניכסי בעל אבידה אסורין על מחזיר לא דקא מהני
ליה (“בעל אבידה למחזיר”) פרוטה דרב יוסף (“דלא בעי למיתב פרוטה
לעניא”).

עיקרה בב“ק נו ב: איתמר שומר אבידה וכו' רב יוסף אמר כש”ש
דמי בההיא הנאה דלא בעי למיתב (ליה) ריפתא לעניא וכו' (אבל בהקבלות
אינו מפורש).





י) נדרים – מנחות

1) נו א: כמאן אזלא הא דאמר רב הונא בר חייא משמיה דעולא
בית בביתי אני מוכר לך מראהו עלייה טעמא דא“ל בית (ש)בביתי אני מוכר לך אבל
בית סתם אינו מראהו עלייה. לימא ר”מ היא (שעלייה אינה בכלל בית) אפי'
תימא רבנן מאי עלייה מעולה שבבתים.

כבר כתב הרמב“ן בהלכותיו כאן: הך מסקנא דהכא אידחייא לה
בדוכתא בשילהי מסכת מנחות (קח ב) דגרסינן התם א”ר נחמן אמר רבה בר אבהו
ל"ש (דחוששין אף לבינוני) אלא דאמר אחד משוָרי הקדש אבל אמר שור בשוָרי
הגדול הקדש תור בתורי קאמר ואקשינן עלה איני ותאמר ר' הונא בר250
חייא וכו' מאי לאו משום דגריע לא מעולה שבבתים מיתיבי בית
בביתי אני מוכר לך ונפל מראהו נפול וכו' ואמאי ליחזי הי נפל וכו‘, לוקח
קאמרת שאני לוקח דיד בעל השטר על התחתונה השתא דאתית להכי עלייה נמי דגריעא
קאמר251 דיד בעל השטר על התחתונה. הדין היא גמרא דהתם, שמעת מינה דהא שמעתין דיחויא בעלמא היא וכו’.

וכ“כ הר”ן: והא מסקנא דהכא מהלפא אמסקנא דפרק בתרא
דמנחות וכו' ולפום הך מסקנא דאמר' עלייה ממש קאמר דגריעא משמע דליכא
לאוקמה לדרב הונא כרבנן.

2) נז ב: בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על
עיקרו אתא לקמיה דר' יצחק נפחא פשט ליה מן הדא דאמר ר' חנינא תריתאה וכו'
א“ל ר' ירמיה וכו' שבק מר תרין ועביד כחד, מאן נינהו תרין, דא”ר אבהו א“ר
יוחנן ילדה שסיבכה בזקנה ובה פירות אע”פ שהוסיפו מאתים אסור וארשב“נ א”ר
יונתן בצל שנטעו בכרם – ונעקר הכרם אסור, הדר אתא לקמיה דר' אמי ופשיט ליה
מן הדא דא“ר יצחק א”ר יוחנן ליטרא בצלים שתיקנה נזרעה מתעשרת לפי כולה וכו'
דילמא לחומרא שאני וכו'.

במנחות סט ב – ע ע“א: בעי ר”ש בן פזי שבולת שהביאה שליש
קודם לעומר ועקרה ושתלה לאחר העומר והוסיפה מהו בתר עיקר אזלינן וכו'
תיפשוט ליה מהא דאמר ר' אבהו וכו' וארשב“ג וכו' היא גופה קא מיבעיא
ליה, מיפשט פשיטא להו לרבנן דבתר עיקר אזלינן ל”ש לקולא ול“ש לחומרא או
דילמא ספוקי מספקא להו ולחומרא אמרינן לקולא לא אמרינן תיקו. בעי רבה לענין
מעשר מאי (בשבולת) וכו' תיפשוט ליה מהא דא”ר יצחק וכו' התם היינו
זריעתו (דרך זריעתו) הכא (בשבולת) לאו היינו
זריעתו252.

וברור שהסוגיא של נדרים לא ידעה ממנחות, וכן להיפך.





יא) נדרים – מעילה

נד א: תנן התם השליח שעשה שליחותו וכו' מאן תנא אמר רב
חסרא מתניתין דלא כר“ע וכו' – כל הסוגיא במעילה כ ע”ב בשינויים
בלשון (כאן: איתמר שמעתא קמיה דרבא, שם: כי אמרוה רבנן קמיה דרבא)
ובתוכן: בנדרים: אמר אביי כגון שהזיק וכו' אביי אמר כגון דכייבן
ליה עיניה, במעילה: א“ר פפא וכו' אלא א”ר פפא. ולפני התירוץ האחרון
– בנדרים סתם: שאני עופות דאפשר ע"י שליקה [דגים לא אפשר]
(כי"מ) אביי אמר וכו‘. ובסוף הסוגיא בנדרים: אי הכי אכיל דגים דהא אמר
שמואל וכו’ ההוא סוף אוכלא, וכ"ז ליתא במעילה.





יב) נדרים – ברכות

1) נה ב: ורמינהי וכו' עד סוף הענין – ברכות מ ע"ב, כמעט בלי שינויי לשון (וכל הסוגיא דנדרים בלשונה בשאיל' סי' קכא).

2) מט ב: אמר ליה ההוא מינא253 לר' יהודה פניך דומין וכו'.

בברכות נה א: כי הא דאמרה ליה ההיא מטרוניתא לר' יהודה פניך דומין וכו‘, אבל בנדרים במעשה שלפניו: אמרה254 ההיא מטרוניתא לר’ יהודה מורה ורוי וכו' – ירוש' פסח'
פ“י לז ע”ג ובהקבלות. ופסיקדר“כ פרשה פרה (לז ב) וכן פסיק”ר פי“ד וקה”ר פ“ח
מי כהחכם כללו שניהם ב”גוי אחד".

אנו למדים משני אלה, שנדרים השתמשה בברכות, אבל היו לה גם מקורות אחרים.





יג) נדרים – פסחים

יט א: אלא אי קשיא הא קשיא (על מה שאמר ר' זירא שמשנת
טהרות פ“ד מ”ב ר' אלעזר) ספק משקין ליטמא טמא לטמא אחרים טהור (דברי ר"מ
וכן היה ר' אלעזר אומר כדבריו) ומי ס“ל לר”א ליטמא טמא
והתניא255 רא"א אין טומאה למשקין כל עיקר וכו'.

המוקף (“דברי ר”מ וכו' ") אין בכ“י מ', וכ”כ ר“ת בס'
הישר סי' קכח: לא גרסינן דברי ר”מ אלא ה“ג, ספק משקין לטמא טמא לטמא אחרים
טהור, ואי ר' אלעזר כו' בפ' הזורק (= טהרות פ"ד) לא גרסינן דברי ר' מאיר
וכו‘, אלא כמו שכתבתי אבל תלמידים כתבן (צ"ל: כתבו) ברייתא בפ’ (צ"ל: דפ')
קמא דפסחים דמיתנייא לאקשויי על הך שמעתתא וטעות סופרים כתובה בפנים. וכ”כ
אחריו הרשב“א כאן: ולא גרס' הכא דברי ר' מאיר וכן היה ר' אלעזר אומר כדבריו
דבמתניתין דמס' טהרות ליתא כלל, ועוד דאלו גרסינן לה מאי קא מקשה במאי
אוקימתא כר' אלעזר אימא סיפא [ספק] משקין
ליטמא וכו' ולומר דמהא שמעינן דמתניתין דנזירות לאו ר' אלעזר אדרבה
מסיפא שמעינן דכולה מתניתין ר' אלעזר, והא דשמעינן ליה לר' אלעזר דברייתא
דאמר אין טומאה למשקין כל עיקר פירכא אחריתי היא דאיכא למיפרך בין כך ובין
כך דר' אלעזר דמתני' אדרבי אלעזר [דברייתא] אהדדי ולא למיפרך אמאי רישא דספק נזירות כר' אלעזר אלא וודאי לא
גרסי' ליה הכא כלל ובודאי דבתוס'256 (טהרות פ"ה)
איתא ומייתינן לה בפ”ק דפסחים (טז א) וכו' ואגב ההוא כתבוה כאן ספרי דלא
דייקי.

אלא שנשארת הקושיא (עי' רשב"א שם), למה לא הביא התלמוד
ברייתא דתוס' לראיה שמשנת טהרות ר“א, ולמה לא הקשה ממנה לברייתא דת”כ
(ותירוץ התלמוד בפסחים דחוק).

אלא שלא ידע ברייתא זו כלל (ובוודאי שיש כאן תרי תנאי אליבא דר"א).





יד) נדרים – תענית

סג א: מיתיבי איזוהי רביעה וכו' ואמרינן עלה (= והוינן
בה) בשלמא וכו' ואר"ז לנודר ואמרינן עלה כמאן אזלא וכו' = תענית ו
א!





טו) נדרים – שבת

1) עו ב: חייא בר רב שדי גירא ובדיק רבה בר ר"ה יתיב וקאים.

כבר העיר הרא“ש ש”אין מקומו כאן אלא לקמן בשמעתין" (אחרי
“לא מיתחזי כדינא”, עז א), ושם כתב: “כאן ראוי לגרוס הא דכתיב לעיל וכו'
דסבירא ליה אפי' מעומד”.

אלא שהעיקר בזה, שכל הענין של דף עז ע“א, מן “איבעיא להו
מפירין נדרים וכו' " עד “מבעוד יום” לקוח משבת קנז א; והכל בא לענין
מפירין מעומד257. ו”תנן התם” שבדף עז ע“א, אינו אלא הקדמה ל”סבר רב יוסף למימר" וכו'.

2) מ ע"א: אמר רבין אמר רב וכו' ואמר רבין אמר רב וכו'
תניא נמי הכי וכו' ואמר רבין אמר רב מטרא במערבא וכו‘, ואחריהם: אמר ר' אמי
אמר רב (ע"י: רבין) וכו’ אמר ר' אמי אמר רב.

שנים הראשונים בשבת יב א (עם “תנ”ה"), והשלישי בשבת סה ב (בלי “רבין”)258.

3) לח א: אמר ר' יוחנן אין הקב"ה משרה שכינתו אלא על גבור
וכו' וכולן ממשה גבור דכתיב ויפרוש את האהל על המשכן ואמר מר משה רבינו
פרסו וכתיב עשר אמות ארך הקרש וגו' אימא דאריך וקטין אלא מן הדין קרא
דכתיב ואתפוש וכו'.

אבל בשבת צב א: וליגמר ממשה דילמא משה שאני דאמר מר אין השכינה וכו'.

נדרים שונה אפוא מנזיר (אע"פ שלשונה קרובה
לנדרים), משבועות (שהשתמשה בה); מיבמות, מכתובות, מקידושין, מב“ב, ממכות,
מע”ז, ממנחות, ממעילה, מברכות (שהשתמשה בה) ומפסחים (והשתמש בתענית),
בתוכן הסוגיא ובסידורה, ואין אפוא כל ספק, שהיא מישיבה אחרת ומעריכה
אחרת.





[ד. מקום עריכתה]

והישיבה הזאת היתה במקום שהדיאלקט שלה היה שונה מזה של סורא ונהרדעא (ופומבדיתא).

ויש בית־אחיזה להשערה על מקום עריכתה:

א) רבא ממחוזא נזכר כאן במספר גדול יוצא מן הכלל (כס"ה
פעם) לעומת אביי מפומבדיתא (כ"ז פעם) ורנב"י מפומבדיתא (ב' פעמים
והשני – מיבמות) ור' פפא מנרש (ח' פעמים); רב אשי מסורא (כעשרים
פעם) ורבינא (כעשרים פעם).

ב) ג ע“ב: ההיא דאתיא לקמיה דרב יהודה דנהרדעא259 וכו' שמואל רבך [לאו] (כי"מ)
הכי דנן; זהו אפוא רב יהודה תלמידו של שמואל, אבל הוא היה ראש
בפומבדיתא ולא בנהרדעא, שבה היה ר"נ ראש; דומה לו אנו מוצאים
בקידושין ע ע”ב: מכריז רב יהודה בנהרדעא260 וכר מכריז רבא במחוזא וכו'. ויש כאן שתי אפשרויות: א) נהרדעא
נחרבה אמנם בשנת תק“ע לשטרות ע”י פפא בן נצר, ור“נ עבר עם החכמים לשילהי
ולמחוזא ולפומבדיתא (רש"ג באגרתו), אבל היא נתיישבה בוודאי שוב אחרי זמן
קצר, כי בזמן רב אשי אנו מוצאים בה ישיבה (“מקום הועד” בפי רב אשי)
ואמימר בראשה261. אפשר אפוא, שאחרי שנתיישבה
שוב עבר רב יהודה, שהאריך עוד ימים רבים אחרי חורבנה ע”י פפא בן נצר ושהוא
כתלמיד שמואל היה ראוי לעמוד בראשה – לנהרדעא, ושם היה בסוף
ימיו.

ב) והיא תלויה כנראה בראשונה: נהרדעא היתה בזמן מאוחר
בכל־אופן עיר־הראשה של גליל פומבדיתא, וכך נקראת “פומבדיתא” אצל
הגאונים תמיד – “נהרדעא”; חלוקה זו אפשר שהתחילה עוד תיכף אחרי חורבן
נהרדעא ואחרי שעברה פומבדיתא לנהרדעא.

הטעמת “רב יהודה דנהרדעא” (ואפילו “בנהרדעא”) מלמדת אותנו, שזו לא נערכה לא בנהרדעא ולא בפומבדיתא262. ואם הנוסח “דנהרדעא” הוא הנכון הרי זו הגדרה והטעמה, בניגוד
לרב יהודה אחר בן הדור של המסדר (הראשון), שהיה ידוע באותו מקום. ואנו
מוצאים “רב יהודה מדסקרתא” (קרובה למחוזא) תלמיד רבא, ו“רב יהודה
מסורא”263, בערך באותו הזמן.

ואל תשיבוני ממה שנזכר בנדרים כמה פעמים “אמר רב יהודה (אמר שמואל וכו')”264; כי מימרות של רב יהודה היו סדורות כבר בתלמוד הקדום והכללי265, אבל ענין אחר הוא – ה“מעשה”.

ג) מחוזא היתה שייכת בימי ר“ג לגליל בבל (כתובות נד
א), גטין ו ע”א: עד היכן היא בבל וכו' לגטין ד“ה עד ארבא (= ספינה)
תניינא דגישרא [דמחוזא]266, אלא שאח”כ,
ואולי מימי רבא והלאה, נשתנתה החלוקה, ומחוזא היתה שייכת
ל“פומבדיתא”267. ודיאלקט שלה היה שונה מן
הדיאלקט של נהרדעא: שמעה לקלא דבת מחוזא היא (“הכיר בלשונה”, כתובות נד
א).

אפשר על־כן, שמישיבת מחוזא יצאה נדרים; ואפשר ע“כ
ש”רב שימי בר אבא", שנזכר כאן (לו א), שנזכר עוד רק בפסח' נט ב (כ“י
א”פ), – הוא אחד עם “רב שימי מחוזנאה” (מכות טז א).

במחוזא היתה ישיבה גם אחרי רבא, ובזמנו של רב אשי נזכר
בתלמוד כמה פעמים: רב חבי מחוזנאה (שנשתבש: חביבא, חביבי, חנין, חגי,
רבינא)268. ושזהו הנוסח הנכון מוכיח יבמות קטו
סע“ב: והא חבי בר נאנאי ונאנאי בר חבי במחוזא שכיחי טובא (במחוזא –
ולא במקום אחר), ושני נכדיו של רבא נקראים כך: רב חבי (בא) בריה
דרב יוסף בריה דרבא (ב"ב קמג ב), א”ל נאנאי בריה דרב יוסף בריה דרבא
לרב

כהנא269. ורב יוסף בריה דרבא
נשאר ראש במחוזא במקום אביו (כתובות סה א: ידענא בהו בבני מחוזא דשתו
חמרא).

ישיבת מחוזא נמשכה אפוא מימי רבא עד ימי רב אשי: רב
יוסף בנו בימי ר"פ, ורב חבי(בא) נכדו בימי רב כהנא ורב חבי מחוזנאה
בימי רב אשי.

ומתלמודה של מחוזא לא הגיע לסורא ולפומבדיתא אלא מעט, ולא נלמד בהן, וע"כ הזניחוהו גם הגאונים.

ה“ציטטים” ממסכת נדרים שבשאילתות הם בעיקר בלשון נדרים
ובסגנונו וסידורו: סי' כג, כט, ל, סט, קכא (סוגיא דדף נה כולה), קלו,
קמז.

ואשר ללשון הגאונים, הנה בעל השאילתות רב אחא גר
בפומבדיתא, וכן רב יהודאי גאון, ובלשון זו נתחברו הלכות פסוקות של
תלמידיו, אבל ישיבת “פומבדיתא” היתה מימי רב האי בר דוד גאון – בבגדד,
וכן ענן הקראי גר בבגדד, וס' המצות שלו נתחבר שם. וישיבת סורא היתה
עד ימי רב סעדיה בסורא ממש270, אבל מימי רב סעדיה בבגדד.

יש לנו אפוא אצל הגאונים לשון סורא, פומבדיתא ובגדד,
ואם אנו באים ללמוד מלשונם, הרי אנו יכולים גם לומר, שנדרים נתחברה
בסורא; אלא שלשון מאוחרת של הגאונים אינה מוכיחה על לשון התלמוד (ארבע
מאות שנה הם דבר חשוב בלשון!).





הערה בירושלמי

נדרים לז סע“ב: ויידא אמרה דא דמר רבי חייה בר אבא [הנוטל זיתים] מן המעטן וכו' – במאירי ליתא “דמר
רבי חייה בר אבא”, וכן ליתא בעיטור ח”ב, הכשר הבשר ג ע“ב, אבל ברשב”א נא ב
איתא ושם: בר אדא, ולהלן בפ“ו לט ג ליתא “ויידא אמרה דא” ושם: מן
מה דאמר רבי חייה בר זבדא (!) הנוטל וכו' –
הנוטל וכו', משנה היא במעשרות פ”ד מ"ג, ופירושי המפרשים דחוקים, שאין
זה דרך הירוש'.

ונראה שצ"ל: מן מה דאמר רבי חייה בר אדא… ויידא אמרה דא (ונשמט בפ"ו מן “אדא” עד “דא”) הנוטל וכו', ומימרא זו חסרה.





ה. מסכת נזיר

[א. לשונה וסגנונה המיוחדים]

גם הבבלי מסכת נזיר מתייחד משאר התלמוד בין בחיצוניותו ובין בפנימיותו.

א) בחיצוניותו כיצד? “לשון נזיר משונה”, אמרו הראשונים בכמה מקומות271, או “לשון ירושלמי היא”272.

נזיר, כמו נדרים, לא נשנתה בישיבת הגאונים. כך מעידים
בפירוש תלמידי רב יהודאי גאון, בחתימה להלכות פסוקות, כ"י אדלר סי'
2639273.

וכך לא היו הלכות נזיר גם בה' פסוקות כ“י ר' יוסף ט”ע274, ואינם גם בה' ראו ובה"ג ד' ברלין, שהשתמש הרבה בה' פסוקות.

ואמנם לשון נזיר משונה:

במקום “האי”, “הא”, “הני”, הצורה הרגילה בבבלי של
מלות־הגוף, ואצלה – בנזיר: הדין (ג ע“א – ב”פ) – אצל “האי”;
דהדין גברא (י ע"ב) – אצל דהאי גברא (ג"פ)275 כז רע“ב, לה א: מן הדין קרא, אצל מהאי קרא (ב"פ); הדא, ב
ע”ב (ד“ו ופי' הרא”ש), ז ע“א (מ' ב"פ), יא א (כי"מ), כד ב; הלין, ד
ע”א, ה ע"א276, יג ב, יד א, יט א, יט ב, לז א.

אצל “האי” (רגיל, למשל יג א, מו ב), וביחוד: כולי האי
(ז ע"א), האי תנא (ט ע“ב, כ ע”א, מ ע"ב); “הא” (יא ב, יג א
[ד“ו], יח א, כב רע”ב277), הא דאמרת, דאמרי
(כו א–ב); הני (ז סע“א, י ע”א, כט ב, ג ע"ב, נא ב, נב ב, נז ב, סא א,
סד א, סה א–ב), וביחוד: הני מילי (ה ע“א, ו ע”א, יד ב, לא א, לב א);
מנא הני מילי (ה סע"א, מז ב, סא א, סג א, סה ב) הני תנאי (כט
ב).

במקום “אינהו”, “נינהו”: “אינון” (מז ב, נד ב, נז ב, סד א).

במקום “דידיה”, “דידך”: “דיליה” (ל ע"א), “דילך” (נז ב278): בנך דילך דנפקין כדגריע רישיהו);
אצל: לדידך דאמרת המקיף את הקטן חייב, בה"ג שם, “תנא דידן” (כח
רע"ב).

במקום “א” –: על (יא ב279): על כולי דבורי' – על פלגי' –
על פלגי – על רישא או על סיפא, כד ב: על כרעיך, במקבילות:
אכרעיך); אצל “ארישא או אסיפא” (ל ע"ב), ורגיל: אמאי, וכדומה.

הפעלים המקוצרים בבבלי “קום”, “תוב” – שלמים בנזיר: קאים (לט א, מב ב – ד“ו – ד”פ280), מד סע"א, מה א)281; “תוב” (תה“פ, כ ע”ב), אצל “תו” (כט ב), “ותו” (יד ב, מא א, נב א), ותו לא מידי (כא א).

סיומי־הרבים בבינוני מלאים בנזיר282: נפקין, עיילין (יט ב), חוורין (לט א), גמירין (כה ב, אצל
“גמירי”, ל ע"ב) ועוד.

וכן בשמות: סביא (לט א), יומין (לט ב), תרין (יט ב), ועוד.

גם סיומי־הכינויים מלאים: דיקנהון (לט א), נימהון (לט ב), כל כמיניהון (כט א); להון (יט א, מד ב, לב ב – כ"פ), לכון (לב ב).

גם הסיום של המספר הסדורי מלא: קדמאה – בתראה (יב א), בתראה (לו א).





ב) גם הסגנון ואוצר־המלים שונה:

בטרמינולוגיה:

“קתני”, לציון של פיסקא, יט א וב'283, כה א284, כה ב, מז א, נז א, סא א, ורגיל במעילה ובשאילתות285.

“אמר מר”, לפיסקא של משנה שבמקומה, לב א286, מב א, סב ב – כ“י מ' ור' עזריאל בשמ”ק287, נמצא לפעמים גם בשאר מסכות, ורגיל בה"ג.

“אמרת” (=“אמר מר”), מ ע“א כ”י מ‘, ס ע"א. ונמצא גם בסוכה לח א ובירוש’.

“גופא”, לברייתא שנרמזה בלשון הגמרא ולא נזכר מלשונה כלום (יח ב, עי' תוס').

“כן מתניתין” (= "כיני מתני' " בירוש'), טו א.

“תיבעי” (יג ב, אצל “תיקו” לפניו)288, ועי' “תבעי לך”, נא א289, נב א; אצל “תיקו”, ל ע“ב (רש“י כ”י: לא ידעינן תיקו), מב א290, נ ע”ב (תוס': לא גרסינן תיקו); לא ידעינן תיקו, סד
א291. “לא ידעינן תיקו” נמצא גם בב“ק סב א ב”פ בכי“י וכן בב”ק קח ב – ב“פ בכ”י ה' ומ'292.

“בשלמא”, במובן “פשיטא”, שלפני בעיא, מז א.

ובאוצר־המלים:

“עיקבא”, במקום “עיקרא”, כב ב ול"ט א וב', ורגיל בלשון הגאונים293.

“שיכנא” במובן “כוס”, “גומא”, שהשער צמח ממנו, (לט א)294, צְנָפָא (כב ב כגי' הערוך), “כנף”, “ציצית” (בת“י ובסורית א”י)295; דַקֵי במקום
“דרדקי” (נט ב), שטפוהו רבנן לר“א ואוקמוה בשיטתייהו (לב
ב)296, והשוה קידושין יח א: בהא זכנהו ר”א לרבנן, וכן נדה לח סע"ב.

כל זה מראה ברור על דיאלקט אחר: ישיבה אחרת ומקום אחר.

כי אי־אפשר לומר, שיש כאן השפעת לשון גאוני־בבל, שהרי דוקא מסכת זו לא נשנתה בלל בישיבה, כמו שלא נשנתה נדרים בישיבה.

הלוי297 משתדל למצוא תרופה
לקושי זה, אבל מצא רפואות־אליל (הוא עוסק בנדרים, אבל השאלה
אחת).

אבל בדחיות נדחות ובהשערות פורחות כאלה, שאין להן שום יסוד ושהעובדות מטפחות על פניהן, אין ליישב שאלה זו;

נדרים ונזיר שונות ושונות גם בלשון ובסגנון גם בסידור
ובתוכן, ואם השינויים בלשון ובסגנון אינם בכל המסכת, הרי זה באשמת
הסופרים והמגיהים על פי שיגרתם בכל התלמוד, וציטטים בראשונים וכתבי־היד
(ואפילו ד' וויניציא) מוכיחים.

ברור שאף בנזיר ישנה כאן סיבה אחרת פנימית: עריכה אחרת, זמן וישיבה אחרת, ז"א מקום אחר וגם מסדר אחר.





[ב. יחס נזיר למסכות אחרות]





בפנימיותו כיצד? כמה חילופים וניגודים ישנם בין
נזיר לשאר מסכות התלמוד, ואפילו בין נזיר לנדרים. על כמה “סוגיות
מתחלפות” שבנזיר כבר העירו ר"ת בס' הישר סי' קכב והתוס'298:

1. סוגיא של נזיר מו ב היא בניגוד ליומא סא ב: משנת
נגעים פי“ד מיט מוחלפת בנזיר; מחלוקת ב”ש וב“ה שבברייתא (תוס' נזיר פ"א ו)
מוחלפת בנזיר, ודברי ר' אבינא שביומא מוחלפים בנזיר לשני הלשונות. אבל
כמשנת נגעים וכיומא – גם בירוש' נזיר ספ”ו נה ע“ג ונ”ה ע"ד, וכברייתא שביומא ותוס' – גם בירוש' שם (נה ע"ד).

2. הסוגיא של נזיר סב א: כי יפליא למה לי לאיתויי ידים
שאינן מוכיחות דאיתמר ידים שאין מוכיחות אביי אמר לא הוויין ידים
ורבא אמר הוויין ידים הניחא לרבא אלא לאביי מאי איכא
למימר299 – היא בניגוד לנדרים ה ע“ב300. ודעתו של אביי שבנזיר ( לא הוויין ידים) יוצאת גם מקידושין ה סע”ב301: הב"ע

דאמר לי. ולעומת זאת דעתו של רבא בנדרים יוצאת מן המימרא
שלו שלאחריה שם: אמר רבא ר' אידי אסברה לי וכו' אף ידות נזירות
בהפלאה.

3. ובהתאם לזה מוחלפת גס הסוגיא בנזיר ב ע“ב מקידושין שם:
לפי המסקנא בקידושין שם סובר שמואל שידים שאין מוכיחות לא הוויין ידים,
ולפי נזיר הוזיין ידים, אלא ש”אהא" אינו אפילו יד לנזירות כשאין נזיר עובר
לפניו, וכן יוצא מנדרים ה ע"ב302 שלשמואל הוויין ידים303.

4. מחלוקת אביי ורבא בנזיר לח ב: אמר אביי אכל חרצן
לוקה שתים וכו' רבא אמר אינו לוקה אלא אחת שאינו לוקה אלאו שבכללות –
מוחלפת מפסחים מא א–ב: אמר רבא אכלו נא לוקה שתים וכו' אביי
אמר אין לוקין על לאו שבכללות וכו‘, אמר רבא אכל זג לוקה שתים וכו’
אביי אמר אין לוקין וכו‘, וכן בב"מ קטו ב: דאמר רבא אכל נא לוקה שתים
וכו’. אביי אמר אין לוקין וכו‘, וכיו“ב במנחות נח ב: איתמר המעלה משאור
ומדבש ע”ג המזבח אמר רבא לוקה משום שאור ולוקה וכו’ אביי אמר אין
לוקין304.

אלא שהרמב"ם בס' המצות שורש ט' (בערבית עמ' 40–41) היה לו
בפסחים ומנחות כמו בנזיר: ופי תאני פסחים קאלו אמר אביי אכל נא
וכו' ראבא אמר אין לוקין וכו' והנאך קיל איצא אמר אביי אכל זג וכו'
ורבא אמר אין לוקין וכו' וכדלך קאלו פי כאמס מנחות המעלה וכו' אמר
אביי לוקה משום שאור וכו' וקיל הנאך305 רבא אמר אין לוקין וכו', וזו היא “הנוסחא
הספרדית”306.

ואמנם בכל התלמוד מקדימים אביי לרבא, וע“כ נראה שהספרים שלנו בפסחים ומנחות וב”מ מוגהים ומשובשים307.

5. הסוגיא טז ב–יז א מוחלפת מנדרים ד ע“א. בנזיר: איתמר מי
שנזר והוא בבית הקברות ר' יוחנן אמר נזירות חלה עליו ור”ל אמר אין נזירות
חלה עליו. ר' יוחנן אמר נזירות חלה עליו, סבר מיתלא תליא וקיימא, כיון
דמשכחא טהרה (“לאחר שיצא והזה ושנה וטבל”) חיילא ור“ל אמר אין נזירות
חלה עליו אי הדר ואמר (“אהא כמו שקבלתי עלי בביה”ק") חיילא עליה ואי לא
לא. אבל בנדרים שם אמרו: רב אחא בר יעקב אמר (“בל תאחר בנזירות משכחת לה”)
כגון דנדר והוא בבית הקברות (“שבעודו שם לא חלה עליו נזירות ועובר בבל
תאחר”). הניחא למ"ד לא חיילא עליה נזירות מאלתר אלא למ”ד מאלתר
חיילא עליה מי איכא בל תאחר. ועוד האמר מר בר רב אשי
[לעולם]308 חיילא נזירות עליה309 מאלתר וכי פליגי לענין מלקות פליגי וכו'.

מכאן ברור. כי לנדרים: לר' יוחנן עובר מאלתר על גילוח
ויין ולר“ל אינו עובר אלא עד שיצא מביה”ק ויטהר, ולא נחלקו כלל בקבלת
נזירות חדשה310.

ומחלוקת ר' יוחנן ורשב“ל בירוש' נזיר (נב סע"ג) היא
בכל־אופן כמר בר רב אשי: ר' יוחנן אמר מתרין בו על היין ועל התגלחת. רשב”ל
אמר מאחר שאין מתרין בו על הטומאה וכו'.

6. כב ב: מר זוטרא בריה דרב מרי אמר הא(י)311
היינו דרמי בר חמא דבעי רמי בר חמא הרי עלי כבשר זבח שלמים
מהו, כי מתפיס איניש בעיקרא מתפיס וכו' – זו, כמו שכבר העירו התוס' בע"א,
בניגוד לנדרים יא ב; כי לנדרים הבעיא היא בבשר זבח שלמים לאחר
זריקת דמים, וכאן בנזיר מניח מר זוטרא כי הבעיא היא לפני זריקת
דמים.

ומנזיר ב ע“ב (“כי מתחיל מתחיל בעיקר קרבן ולענין
פירושי מפרש ידות ברישא”), יוצא שכל הסוגיא שם לקוחה מ”תלמוד"
נדרים312, ובכל זאת ועם זה שונה סוגיא זו בכמה דברים מן הסוגיא המקבילה בנדרים ב ע“ב–ג ע”א313. זאת אומרת אפוא, שבאותה ישיבה שנשנתה בו גמרא דנזיר
שלנו – נשנתה גם נדרים בעריכה אחרת.

7. טו ב–טז א מקביל לפסחים פא א, אבל שונה בכמה דברים:
הכי נמי מסתברא וכו‘, לעולם אימא לך טומאה דאורייתא תהום דזיבה חתירו (טו
ב) – ליתא בפסחים שם, והדחיה היא על פי דברי רב יוסף שם (פ ע"ב); טז א:
ורבי יוסי מכדי סבר מקצת היום ככולו וכו’ (טז א) – שונה מפסחים שם.

8. לה סע“ב–לז סע”ב. כל הסוגיא לקוחה מפסחים מג ב–מה
א, ורק שם מובן "כמאן כר' אליעזר דדריש כל וכו' " (לו א), שהסוגיא
קשורה שם במחלוקת ר' אליעזר וחכמים לענין עירובו, ושם (מג ב) נזכרה גם
הברייתא: שאור בל תקטירו אין לי אלא כולו וכו'.

וסוגיא זו מוחלפת ומורחבת בכמה דברים מסוגיית פסחים, שיש
בה כמה שינויים ודברים נוספים (“בשלמא לדידי וכו' כי נפישי חולין מאי
הוי”, לז רע“א; “ולאביי מעיקרא קא קשיא ליה וכו' הוא דאתא”, שם; “א”ל רב
אחא בריה דרב אויא לרב אשי לר”ע" וכו‘, עד סוף העמוד, שם314; וריש דלית ליה צירוף וכו’, לז סע"ב) ואריכות.

9. מז א–ב: בשלמא כ“ג ונזיר וכו‘, משוח בשמן המשחה ומרובה
בגדים משוח בשמן המשחה עדיף וכו’ (ע"פ הברייתא בהוריות יג א–ב). איבעיא
להו משוח מלחמה וסגן הי מינייהו עדיף וכו' ת”ש דתניא אין בין משוח מלחמה
לסגן אלא שאם היו מהלכין בדרך ומצאו מת מצוה יטמא משוח וכו' והתניא משוח
מלחמה קודם לסגן אמר מר זוטרא לענין להחיותו משוח מלחמה עדיף וכו'
ולענין טומאה סגן עדיף דתניא (תוס' יומא רפ"א) ר"ח בן אנטיגנוס
אומר למה תקנו סגן לכ“ג וכו' – בהוריות יג א: איבעיא להו לענין טומאה
סגן ומשוח מלחמה איזה מהם קודם אמר מר זוטרא בריה דרב נחמן ת”ש דתניא סגן
ומשוח מלחמה שהיו מהלכין וכו' ואל יטמא סגן שאם יארע בו פסול בכה"ג
נכנס הסגן ומשמש תחתיו והתניא משוח מלחמה קודם לסגן (אמר
רבינא)315 כי תניא ההיא להחיותו.

לפי הוריות הפשיטות היא של מר זוטרא והרומיא של סתם התלמוד וכן תירוצו316, מה שאין כן לנזיר הפשיטות היא
סתמית ותירוץ הרומיא – של מר זוטרא. והברייתא של תוס' יומא ליתא בהוריות,
אלא נכנסה בברייתא של הפשיטות.

10. ומצד אחר – כל האגדה שבדף כג א–ב: אמר רבב“ח א”ר
יוחנן, ואילך, עם ה“גופא” (שם ב) – לקוחה כולה מהוריות י ע"ב–יא
א317.

11. נזיר ז ע“א: והא רבנן דקיסרי אמרי מנין שאין מונים
ימים לשנים וכו' – בניגוד למגילה ה ע”א: שם נמסר כך בשם “ר' אבא אמר
שמואל”, ואחריו: ורבנן דקיסרי משום ר' אחא318 אמרו מנין שאין מחשבין שעות לחדשים וכו'.

12. יז א: בעי רבא נזר והוא בבית הקברות מהו, בעי
שהייה (“כי היכי דבעינן שהייה למי שנטמא בעזרה שאינו חייב אא”כ שהה שיעור
השתחואה") למלקות או לא. היכי דמי אילימא דאמרי ליה לא תינזור וכו'
אלא כגון שנכנס בשידה תיבה ומגדל ובא חבירו ופרע עליו
המעזיבה319, כי גמירין שהייה בבית המקדש וכו' תיקו – בשבועות יז א: בעי רב אשי נזיר בקבר צריך320
שהייה למלקות או אינו צריך, בפנים גמירי שהייה וכו'.

אבל “היכי דמי וכו' " אין בשבועות, והבעיא נמסרה בשם רב
אשי, ואולם בשם רבא בעו שם (טו ב): צריך שהייה למלקות וכו' לקרבן
גמירי שהייה וכו'. או דילמא בפנים גמירי שהייה ל”ש לקרבן ול“ש למלקות.
אמנם ר”ת (תוס' שבועות שם) הגיה בנזיר: רב אשי, אבל זו הגהה
היא!

13. נז ב: אמר רב הונא המקיף את הקטן חייב א“ל רב אדא בר
אהבה לרב הונא ודידך מאן מגלח להון א”ל חובה, א“ל חובה תיקברינהו לבניה
כולהו שניה דרב אדא בר אהבה לא אקיים ליה זרעא לרב הונא – בב”ק פ ע“א: אמר
רב הונא321) אמר רב עשינו עצמינו בבבל כא”י
לבהמה דקה, א“ל רב אדא בר אהבה לרב הונא דידך (= בהמה דקה שלך) מאי, א”ל
דידן קא מינטרא להו חובה. א“ל חובה תיקברינהו לבניה כולהו שניה דרב אדא
וכו'. ז”א שמקרה אחד נמסר בב"ק לענין אחר ובנזיר לענין
אחר322. ומצד אחר שוה בעיא דרבא (מב א) לב"ק קה א.

14. כיוצא בחילוף כזה גם מט ב: ת“ר אחר פטירתו של ר”מ א“ל
ר' יהודה לתלמידיו אל יכנסו תלמידי ר”מ לכאן וכו' דחק סומכוס ונכנס אמר להם
כך שנה לי רבי מאיר על אלו טומאות הנזיר מגלח על המת ועל כזית מן המת
כעס ר' יהודה וכו' על כזית מן המת מגלח על המת לא כ“ש אמר ר' יוסי יאמרו
מאיר שכב וכו' אמר ר' יוסי לא נצרכה אלא למת שלא נתקשרו איבריו – בקידושין
נב ב ברייתא בצורה זו ממש, אבל לענין אחר: ת”ר לאחר פטירתו וכו' דחק
סומכוס ונכנס אמר להם כך שנה לי ר"מ המקדש בחלקו בין קדשי קדשים ובין
קדשים קלים לא קידש כעס ר' יהודה וכו' וכי אשה בעזרה מניין אמר ר'
יוסי יאמרו מאיר שכב וכו' וכי אין אדם עשוי לקבל קידושין לבתו בעזרה
וכו'.

ברור, ששתי הברייתות מיוסדות על עובדא אחת, מעשה שהיה תיכף
אחרי פטירתו של ר“מ, ורחוק שעסקו באותו מעמד בשתי ההלכות, ועליהן
אמר סומכוס את דבריו, והתלמוד חילק את העניינים שבברייתא לשנים (כדרך
שרגילים הראשונים לומר במעשים באלה שבגמרא)323,
אלא ששתי נוסחאות הן של מעשה אחד, ואמנם בירוש' כאן נו ע”ב: תלמידוי
דרבי יוסי בן חלפתא שאלון קדמיתא (כצ"ל) ולא שאלון תינייתא (כצ"ל)
וכו'.

15. ג ע“א: ועדיין יאמר על אבר ממנו מגלח על כולו לא כל שכן אלא324 כדאמר ר' יוחנן לא נצרכה אלא
לנפל שלא נתקשרו אבריו בגידין הכא נמי בנפל שלא נתקשרו אבריו בגידין.
מכאן משמע שר' יוחנן אמר דבריו לשאלה אחרת וענין אחר, אבל בחולין פט ב
אמרו: והתנן על אלו טמאות הנזיר מגלח על המת ועל כזית מן המת, וקשיא לן על
כזית מן המת מגלח על כולו לא כל שכן ואמר רבי יוחנן לא נצרכה אלא לנפל שלא
נקשרו איבריו בגידין. אמנם הרשב”ם (בתוס' שם) אומר “דאפירכא קמייתא איתמר
מילתיה דר' יוחנן”, וע"כ אמרו בנזיר “כדאמר ר' יוחנן” – "על פירכא קמייתא דעל כזית וכו' דכיון שלא נתקשרו איבריו עדיין
מסתמא אין עליו כזית הכא נמי וכו' ".

אלא שא“כ היה אומר “אלא א”ר יוחנן לא נצרכה וכו' בגידין”,
ותו לא מידי, שהרי זו תשובה גם לשאלה ראשונה, כשם ש“רבא אמר לא נצרכה”
שלאחריה הוא תשובה לשאלה הראשונה.

וחוץ מזה בירוש' כאן מתרץ ר' יוחנן הראשונה כר' יוסי,
והשניה – כר' יוחנן בבבלי: חד סב שאל לר' יוחנן כזית מן המת מטמא כולו לא
כל שכן אמר לו להביא את הנפל שאין בו כזית. חזר ושאל אבר מן המת מטמא לא כל
שכן כולו. אמר לו להביא את הנפל שלא קרשו איבריו וכו'.





[ג. מס' נזיר והשאילתות]

16. חילוף של סוגיא בנזיר יוצא גם משאילתא אחת שנשׂרדה בה"ג325.

נזיר מג א: ת“ר להחלו (“לאחר שנעשה חלל”) עד שעה
שימות, רבי אומר במותם עד שימות. מאי בינייהו א”ר יוחנן משמעות דורשין א“ב
ר”ל אמר גוסס א“ב, למ”ד מלהחלו אפילו גוסס (אסור), למ“ד במותם עד שימות
אין גוסב לא. וכו'. מיתיבי (אהלות פ“א מ”ו) אדם אינו מטמא אלא עד שתצא
נפשו ואפילו מגוייד ואפילו גוסס. ולמ”ד להחלו הא קתני דאינו מטמא, לענין
טמויי עד דנפקא נפשיה, לענין אתחולי הא איתחיל.

אבל בשאילתא326: ואילו איניש
דמיית כי אורחיה ומטאי שעתא דקבעיא רוחיה למיפק פליגי בה רבי ורבנן,
דרבנן אמרי מההיא שעתא דקבעאי מימת אסיר לכהן למיקרב ליה ורבי אמר
עד דנפקא רוחיה מיניה והדר אסיר לית לכהנא למיקרב ליה, דתניא להחלו עד
שעת מיתה רבי אומר במותם עד שעה שימות. מאי בינייהו אמר אביי
משמעות דורשין איכא בינייהו רבא אמר גוסס איכא בינייהו, וכל היכא
דפליגי

אביי ורבא הילכ' כרבא לבר מיע“ל קג”ם. ברם צריך את
למילף הלכת' מאי, הילכת' כר' או הילכתא כרבנן ת"ש דתנן אדם אין מטמא עד
שתצא נפשו ואפילו מגוייד ואפי' גוסס ואפי' צלוב והוה ליה מחלוקת בברייתא
וסתם במתניתין וכל מחלוקת בברייתא וסתמא במתניתין הלכה כסתם דמתניתין וכן
הלכה.

לפי לשון זה בשאילתא נחלקו אפוא בזה אביי ורבא, ולא ר'
יוחנן ור“ל, כנוסחאות הבבלי, וכמו שנמסר גם בירוש' פ”ג, נב ע“ד, בשם רשב”ל,
ומכיון שהלכה כר' יוחנן לגבי ר“ל א”כ לא נחלקו כלל רבי וחכמים בגוסס.
גם הדחייה שבגמרא: לעניין טמויי עד דנפקא נפשיה וכו' – לא נזכרה כלל
בשאילתא; וגם נוסח הברייתא שבשאילתא קרובה יותר לזו שבירוש' שם.

ואמנם כשם שנחלקו חזקיה (או ריב"ל) ור' יוחנן במחלוקת או משמעות דורשין ביניהם327, כך היא שיטת אביי ורבא בכל מקום328, אביי אמר משמעות דורשין א"ב ורבא אמר מחלוקת.

והרי ישנן כמה מחלוקות כאלה בבבלי שנחלקו אמוראי בבל
בפלוגתא דאמוראי א“י שקדמו להם, וכמה פעמים לא נמסרה כלל מחלוקת אמוראי
א”י.

ואמנם גם מנזיר שלנו עצמו יוצאת הסוגיא המתנגדת לזו שלנו,
ומתאימה ל“לשון” השאילתות: שם מג א (לפני “ת”ר"): מר בר רב אשי אמר
כגון דעייל כשהוא גוסס ונפק נשמתיה אדיתיב וכו' – לפי זה מותר לכהן
להכנס כשהוא גוסס (עי' א"מ), שלא כמסקנא דלמטה.

באחת הישיבות האחרות ובזמן יותר קדום לסידרה של מסכת נזיר
שלנו, שנו אפוא כאן מחלוקת אביי ורבא ולא ידעו, או לא הזכירו, מחלוקת
ר' יוחנן ורשב"ל.





[ד. בבלי וירושלמי נזיר]

ואמנם בבלי נזיר שלנו קרוב בכמה מקומות לירושלמי נזיר
(למרות כל החילופים והניגודים שביניהם), ודווקא בכמה מהם הדברים עומדים
בקשר עם רבא:

1) ז ע"א: רבא אמר למה לך לאקשויי כולי האי שאני התם
דהא קתני הריני נזיר אחת, וזהו תירוצו של סתם הירוש' (נא ע"ג): שנייא היא
דמר אחת.

2) יא ב: איבעיא להו וכו' ת“ש וכו' א”ל רב הונא בריה
דרב יהושע לרבא ממאי דהכי וכו‘. והבעיא נמצאה גם בירוש’ (נב ע"א),
והבעיא נשנית אפוא גם בישיבת רבא.

3) כ ע"ב: אמרי במערבא329 אין הכחשה במונה (אחרי דברי רמי בר חמא330 לרב חסדא), כר' יוחנן בירוש' כאן (נב סע"ד).

4) ל ע“ב: איבעיא להו פליגי רבנן עליה דר' יוסי וכו' –
כזה בירוש' כאן נד סע”ג: הוון בעיי מימר ר' יהודה יודי לר' יוסי וכו‘. שם:
בעי רבא331 וכו’ אביו נזיר עולם וכו' – שאלה כיו"ב בירוש' שם. שם: בעי רב אשי וכו' = ירוש' שם סתם.

5) לב א: איתמר מעשר רב נחמן אמר טעותו וכו' רב חסדא
ורבה בר רב הונא אמרי וכו' א“ל רבא לרב נחמן לדידך וכו‘, בירוש’ כאן
(נד סע"א): היה יודע בו שהוא תשיעי וקריין332 עשירי חברייא אמרין קדש, ר' יודן אמר לא קדש. מתנית'
מסייעא לחבריא אמרו ב”ה לב"ש וכו' ואינון מקבלין מינהון וכו', וזוהי תשובת
רבא בבבלי.

6) לב ב: אמר רב יהודה אימא וכו' – סתם בירוש' ספ"ה (נד ע"ב): כיני מתניתא וכו'.

7) מב א333: אמר רב אחא334 לא שנו אלא בנזיר טמא אבל בטהור לא
מדגלי רחמנא בטמא יגלחנו אלמא בטהור רובו ככולו מחכו עלה במערבא טמא
דבתער מנלן דיליף מטהור ליליף נמי טהור מטמא לשיור שתי שערות ותו לא מידי –
בירוש' (נה סע"א): אמר רבי אלעזר וכו' ר' אמי כהדא דרבי אלעזר, רבי
עזריה בעי וכו'335.

8) נ ע"א: כדאמר ר' יוחנן לא נצרכה אלא לנפל שלא נתקשרו איבריו בגידין – בירוש' (נו ע"ב): שלא קרשו איבריו (ועי' לעיל).

9) סג סע“ב: צפה וכו' – סתם כאן, ובירוש' נז ע”ד בשם רבי (עי' לעיל).

ומקומות שוים בשני התלמודים עוד הרבה, וכמובן גם חולקים, כרגיל בכל הבבלי והירושלמי.





מיוחד לנזיר הוא, שהתלמוד דוחה את הדיוק “הא” וכו'336, בביסוס כזה, שהדיוק אינו מפורש במשנה, ו“הא גופא קמ”ל" (בלשון התלמוד במסכות אחרות):

נא ב: מי קתני “הא מת”, הא קמ“ל שום מת וכו' (ב"פ), נב א: מי קתני “הא לא גירד”337, הא קמ”ל דכי
גירד טהורה, אידך תיבעי לך, והשוה נא א; ה"ק גזז ובא לא גזז תיבעי
לך338.

והשוה נג א: על אלו דרישא למעוטי עצם כשעורה וכו' (כמו
שמפורש במשנה זו) ועל אלו דסיפא למעוטי אב[ל] הסככות (שבמשנה הבאה!),
כפשוטה של משנה. “הסככות” כנוסח התוס' ופי' הרא“ש (בשמ"ק), והמאירי הביא
נוסח: למעוטי סככות ופרעות, ההיא היא שאין ספק שצ”ל: אבל הסככות,
בלשון המשנה הסמוכה.





[ה. האמוראים הנזכרים בנזיר]

האמוראים הבבלים שנזכרו בנזיר, חוץ מרב ושמואל, רב
הונא (ורבה בריה) ורב המנונא, רב יהודה ורב חסדא,
רבה ורב ששת ורב יוסף, הם:

רב נחמן, כו ב – ב"פ (כי"מ), לב א, נט א.

רמי בר חמא (כרגיל רבא משיב עליו), י ע“א, כ ע”א339, כב ב (מנדרים), נ ע"ב, נב ב, נה ב, סא א, סג א, סד א (9 פעמים).

ר' זירא (ומר בריה דרבינא), נ ע"ב.

ר' ירמיה, לב א, ג ע"א, נא א.

אביי, יג א (רב רחומי לאביי), יט ב – ב“פ, כב ב, לא ב,
לג א, לו א (מפסחים!), לח ב, מב ב, מד ב, נ ע”א, נא ב, נב א, נב ב, סב א,
סב ב, סד ב – ב"פ (17 פעמים).

רבא, ב ע“א340, ד ע”א, ז
ע“א – ב”פ, ט ע“ב, י ע”א – ד“פ, יא ב, יב ב, יג ב, יז א (בניגוד לשבועות!),
יט ב341, כד א, כה א (השוה תמורה ובכורות), כו א, כז ב, ל ע”ב342, לב א, לב ב – ב“פ (כי"מ),
לה א – ב”פ, לח ב, מ ע“ב, מב א (מב"ק!), מג א, מד ב, מה ב, נ ע”א, נ ע“ב,
נא א – ב”פ, נא ב – ב“פ, נח א (משבת ומנחות!), סא א – ב”פ, סב א, סב ב, סג
ב, סד ב – ב"פ, סה ב, סו א (46 פעמים)343.

רב נחמן בר יצחק, (כג ב – מהוריות), נו ב (אמרי –
ארנב"י אף אנן נמי תנינא), נט ב – כי"מ (אמר רב יהודה אמר שמואל –
ארנב"י מאי ליעביד ליה ר' יהושע לדקיה דלא ליסרו) שניהם סיומי־סוגיא של
מסדר.

רב אחא בריה דרב איקא, כט ב.

רב כהנא, סד ב (א"ל אביי), לד ב, לח א, מג ב (והתני).

רב פפא, ז א, יט ב (לאביי), כד ב, לא א, לח ב, לט א, מג א, נ ע"ב (רב שימי בר אדא344 ל־), נא ב (רב שמואל בר אחא ל־), סו א (קמיה דרבא) (10 פעמים).

רב שימי בר אשי (תלמיד אביי ורבא ור"פ), כו ב (לר"פ), לב א.

רב רחומי, יג א – כי"מ (מאביי).

רב הונא בר מנוח (תלמיד רבא ור"פ), נא ב.

רב שמעיה (תלמיד רבא, עירובין מ ע"א), גב א.

מר זוטרא [בריה דרב נחמן], מז ב (הוריות יג א).

רב אשי, יז ב, כו א (ב"פ: ואיכא דאמרי אמר רב
אשי), ל ע“ב, לא א (רבא מברניש ל־), לו א (רב אחא בריה דרב אויא ל־), לז ב
(לרב כהנא), מ ע”א (רבא מברניש ל־), לח ב (רבא מפרזקיא ל־), נו א, נז א (10
פעמים) (ועי' רבא!).

מר בר רב אשי יז א, מג א.

מר זוטרא (תלמיד חבר דרב אשי), נז ב (מתני).

רבינא, יא א, לד ב. מב א (רב אחא מדיפתי ל־, מב"ק!), לח סע“ב כנ”א שבגליון (4 [3] פעמים).

[רבינא, מו ב = ר' אבינא, שם, וכ"ה ביומא].

מר זוטרא בריה דרב מרי (חבירו דרבינא). כב ב.





מאמוראי א"י:

ר' יוחנן ורשב"ל ור' אלעזר.

ר' אבהו, לה א, לח א (א"ר אלעזר).

ר' אחא, מב א – כנו' המאירי (בירוש' בשם ר' אלעזר).

רב דימי, לו א (מפסחים!).

ר' שמעון בר אבא ולא “שמן”, כרגיל בבבלי, נט א345, נא א346.

ראשי המדברים הם אפוא: רבא – 46 פעמים (מחוזא
“ואיתימא כדי”); אביי 17 (פומבדיתא); רמי בר חמא 9; רב פפא
(נרש), 10; רב אשי 10 (ואיכא דאמרי אמר רב אשי); רבינא 4 (3)
(שניהם: סורא); רנב"י (פומבדיתא, מסדר), 2.

וכל הסימנים מראים על מחוזא–פומבדיתא.





פירוש רש"י לנזיר – מיוחס לו בטעות, ובדפוס ווילנא
הדפיסו שינויים מכ“י שזח”ה, ובו מיוחס הפירוש לר' יהודה בר' נתן חתנו
(ריב"ן). אבל גם זה אינו נכון. הפירוש אינו פירוש הריב“ן ואינו כלל בדרך
הריב”ן, ורבו שנזכר בו אינו כלל רש"י.

הפירוש הוא פירוש אשכנזי, שנתחבר מאחד מבני דורו של
רש“י בוורמיזא, מאחד מתלמידי ר' יצחק הלוי רבו של רש”י. ואפשר שהוא
רבי מאיר בר שמואל (אביו של ר"ת), שחיבר פירושים מפי ר' יצחק הלוי.
ובליקוטים משמ“ק שבס' ברית יעקב לר' יעקב פייתוסי (ליוורנו תק"ס) מדף קטו
ע”ג והלאה עירבב פי' שני עם המיוחס לרש"י (“רש”י כ“י”).

התוס' – תוס' תלמידי רבי' פרץ מקורביל.

הערה לנזיר ז א: אמר רבא שהחזיק בדרך, במובן: שהתחיל כבר ללכת, “אחז דרך” (איוב יז ט), באשורית harâmu ṣabatu, “החזיק בדרך”, “פנה לדרך”. [אמר עצ"ם: הערה זו מצאתיה בקטע
מחוק שבטיוטה וראיתי להביאה.]





[הערות בירושלמי נזיר]

1) ירוש' נזיר. נא ע"ב: הריני (נזיר) מן החרצנים וכו‘.
כיני מתניתא או מן החרצנין או מן הזגין או מן התגלחת או מטומאה, אם אמ’
בכולן נזיר כר' יהודה עד שיזכיר ווים. ברם רבי מאיר [אפילו] (לא) הזכיר
ווין(.) הריני נזיר ונזיר נזיר שתים דהוה יכיל מימר הריני נזיר[.] הריני
נזיר [ואחת הרי זה] נזיר שתים, הריני נזיר [ואחת ועוד שלש, הריני נזיר
ו]אחת [ועוד] וש(תש)וב נזיר ארבע.

המפרשים נדחקו בפירושו (ועי' נועם ירושלמי), אבל הוא מתפרש
ע“פ שיטתו, בירוש' שבועות פ”ה ה“ה (לו ע“ב–ע”ג) וגטין (נ ע“א–ע”ב). שלר”מ
בין בווים ובין בלא ווים “כלל ופרט הוא”, ולר' יהודה “אם אמר חטין
(ו)שעורין (ו)כוסמין כלל ופרט הוא, אם אמר חטין ושעורין [ו]כוסמין כלל
שאין עמו פרט347. ור' יוחנן אומר (שם ושם):
ושואל אני בשלום פלוני חזקה על הכל חתם. שואל אני בשלום פלוני לא חתם
אלא על שאילת שלום בלבד, ואמרו שם: מודה ר' יוחנן שאם הזכיר גירושין לכל
אחת ואחת שצריך ליתן טופס ועדים לכל אחד ואחד. חייליה דר' יוחנן מהדא
(נדרים פ“ט מ”ז) שא(י)ני נהנה לזה לזה קרבן לזה (בגטין: ולזה) קרבן
צריכין פתח לכל אחד ואחד348. וסוגיא זו מתאימה
לנו' ישן בבבלי: בלא לך מודינא לך בולא לך פליגנא עלך, וכ”ה בברייתא
בקידושין מד א: ר' יהודה אומר שבועה לא לך לא לך לא לך חייב על כל אחת
ואחת349. ובקידושין פ“ב מ”א שנינו: האומר לאשה
התקדשי לי בתמרה זו, התקדשי לי בזו אם יש באחת מהן שוה פרוטה
מקודשת וכו' בזו ובזו אם יש שוה פרוטה בכולן מקודשת וכו‘, ואמרו בירוש’
שם סב ע"ב: “בזו ובזו ובזו350. מאן תנא ווין רבי
יודה ברם כר' מאיר או בזו או בזו או בזו” (שגם בווין לר"מ
פרט הוא), ואמרו שם למטה: אמר ר' יוחנן דברי ר' יודה נכללין (“כלל”) בקרבן
אחד ונפרטין בשלשה קרבנות. כמא דהוא אמר תמן נכללין בקרבן וכו' כן הוא אמר
הכא נכללין בקידוש אחד ונפרטין בשלשה קידושין.

גי' הירוש' במשנה “הריני” כנו' מי“ר וכ”י ק' והוא מפרשו
כפרט לר"מ כסתם משנה. ו“אם אמר בכולן נזיר”, הריני נזיר מן החרצנים,
הריני נזיר מן הזגין וכו' לר' יהודה עד שיזכיר ווי“ם, שאם לא כן הוא נזיר
שתים. אבל לר”מ אפילו351 הזכיר ווים נזיר
שתים, שפרט הוא. ואח“כ מביא הירוש' התוס', נזיר פ”א ב (בבלי ח ע"ב).
והירוש' מפרשו שהנוזר אמר כך: הריני מן החרצנים ומן וכו', ומפרשו: או
–או –, כר"מ, שאם לא כן פשיטא.

2) ירוש' נזיר נא ע"ב:

“אלא אחת לי”ב חודש" – ליתא בתוס' (וכן במשנה), ובתוס'
צוק‘: שזה נזיר לעולם (= עולם), והוא כשיטת הירוש’ שלרבי אין נזיר
עולם מגלח אלא אחת לי"ב חודש, ובדפוסים: שאין זה נזיר עולם, וזו בשיטת
הבבלי.

“שמגלח לאחר שנים עשר חדש” – כן הוא בכי“ל, ולא יותר,
והוסיף המגיה כבד”ו אבל שלא במקומו, וצ"ל (כק“ע ופ”מ): חדש
&lt; אם באומר כמיניין שערות ראשי כל עמא מודיי שמגלח אחת לשלשים יום &gt;
אלא וכו'.

“האסורין ועוד מן הדא” – חסר, וצ"ל (ע“פ הבבלי ח ע”ב: ומי
שאני ליה לרבי מנין וכו'): [מתניתא פליגא על ר' זירא כימות החמה כמינין
ימות החמה נזיר שלש מאות וששים וחמש נזירות כמנין ימות החמה, כימות הלבנה
כמינין ימות הלבנה
&lt; נזיר &gt;
שלש מאות וחמשים וארבע
&lt; נזירות כמנין ימות הלבנה רבי אומר עד שיאמר
הריני נזיר נזירות כימות החמה כמניין ימות החמה
כימות הלבנה כמניין ימות הלבנה &gt;
(תוס' פ"א ג)] ועוד מן הדא וכו'.

“כרבי הוא הוסיף רבי יודה אבשלום וכו' " – צ”ל: [ויידא
אמרה על דרבנין, שהוא מגלח אחת לשנים עשר חודש, תני רבי יודה] אבשלום
וכו‘, וכנו’ מדר“י בשלח שירה פ”ב 123, ולא כנו' התוס' סוטה פ“ג טז (הנשיא)
ומדרשב”י (אפשטיין־מלמד 75) ובבלי כ“י מ' ורא”ש בשמ"ק (ורש"י הגיה), ועי'
ילקוט שמואל.





ו. מסכת סוטה

ר“ת בס' הישר סי' קכ”ב היה הראשון352 שהעיר על ה“סוגיות ההפוכות” או “המוחלפות”, ממסכת למסכת,
והביא שורה של דוגמאות, ואומר שהם כמו “איכא דאמרי” הרגיל בתלמוד: “איכא
דאמרי לה הכי”, “לישנא אחרינא אמרי לה”; וכמו “בסורא מתנו הכי
בפומבדיתא מתנו”, וכדומה; “ר' פלוני מתני ור' פלוני מתני”,
“מאן דמתני הא לא מתני הא”, וכדומה. זאת אומרת – אם נדבר בלשון המדע –,
ששתי מסכות אלו החולקות זו על זו במסירת דברי אמורא פלוני, או בסוגיית
המשנה, או בכל המשא־והמתן – שתי עריכות הן, של ישיבות שונות וזמנים
שונים: של מסדרים שונים.

והמסכות השונות נבדלות לפעמים גם בשיטת לימודן, גם בסגנונן וכלשונן.

אלא שעיקר החומר היה מסודר בכל ישיבה וישיבה ובכל
תלמוד ותלמוד: מכאן ההקבלות השוות ממסכת למסכת, אפילו ממסכות כאלו, שהן
חולקות זו על זו בכמה דברים.

ולזה נוספה גם עבודת־הסידור של רבנן‏ סבוראי,
שהעבירו בכמה מקומות מימרות ממסכת למסכת, יישׁרו את הֶעָקוֹב, וטשטשו
לפעמים קרובות את החילוקים.

אלא שא"א לי להאריך כאן בכל השאלות האלה: אנו עסוקים עכשיו בסוטה, ועלינו לבדוק את ייחסה של מסכת סוטה לשאר התלמוד.





[א. הקבלות שוות]





וודאי שישנן גם בסוטה כמה וכמה הקבלות שוות לשאר מסכות. כמו:

1) ז ע“א: תרי ואיהו וכו' (עד הפיסקא) = קידושין פ ע”ב–פא א.

2) ח ע"א: למימרא וכו' (עד הפיסקא בע"ב) = סנהד' מה א.

3) טו א: ומקטירו בכלי שרת, [אטו] בכלי שרת וכו' = פסח' סה ב ויומא סז ב353.

4) יז א: והא לית וכו' הנקי כתיב = קידושין סב א (ועי' שבועות לו א).

5) שם: דרש רבא וכו' דרש רבא בשכר וכו' (עד המשנה) = חולין פח ב–פט א,

6) יט א: א"ל ר' אלעזר וכו' = קידושין לו ב.

7) כ ע“א–ע”ב: א“ר יהודה אמר שמואל משום ר”מ וכו' = עירובין יג א–ב.

8) כ ע"ב: למימרא דבעיתותא מרפיא וכו' = נדה עא א (לנדה פ“י מ”ד), עי' תוס'.

9) כב א: ת“ר איזהו ע”ה וכו' = ברכות מז ב354.

10) כג ב: מ“ט ורגמו וכו' = סנהד' מה א, וסוף הסוגיא דסנהד' – לעיל ח ע”א.

11) מ ע“ב–מא א – כל הגמרא למשנה זו, שישנה גם ביומא, נמצאת בלשונה ביומא סט א–ע ע”א.





[ב. סוגיות שאולות]





ויש שסוגיא שבסוטה לקוחה ישר ממסכת אחרת, או שהיא
נסמכת על סוגיא, או על שקלא וטריא הנמצאת במקום אחר, ורומזת למחלוקת
אמוראים המפורשת שם, וכאן לא נתפרשה כלל:

1) יד ב: ונותנה לכלי שרת ומקדשה בכלי שרת. שמעת
מינה כלי שרת אין מקדשין אלא מדעת. אימא נותנה בכלי שרת לקדשה
וכו' – במנחות ז ע“א: א”ר יוחנן זאת אומרת כלי שרת אין מקדשין אלא
מדעת, ושם עח ב פירשו אביי ורב פפא מחלוקת חזקיה ור' יוחנן: לאביי
– סובר חזקיה מקדשין ור' יוחנן אין מקדשין, ולר“פ – לכ”ע מקדשין “ואיכא
דאמרי” ר“פ אמר דכ”ע כ“ש אין מקדשין וכו', וכ”איכא דאמרי" זה אמרו
סתם בסוכה ג ע“א בשם חזקיה אין מקדשין355, וזעירי אומר בסוכה שם (מט סע"ב): מקדשין, ובמנחות צ ע”א אומר
רב: ז“א כ”ש מקדשין וכו' רבינא (כ"י ר' א': רבא) אמר לעולם
אימא לך כ"ש אין מקדשין אלא מדעת וכו'.

אבל בסוטה כאן דוחה סתם התלמוד את “ש”מ כ“ש אין
מקדשין”, ע“י “אימא”; ז”א לא כאביי במנחות ולא כרב פפא בא“ד שם,
ולא כרבא (או רבינא) במנחות צ ע”א, אלא כר"פ בלשון ראשון
שבמנחות.

2) טז ע“ב: ת”ר356 הקדים עפר
(בתוס': “אפר”) למים (בפרה, ולא כרש"י) פסול ור“ש מכשיר, מ”ט דר“ש
דכתיב ולקחו לטמא מעפר שריפת החטאת ותניא357 אמר
ר”ש וכי עפר הוא והלא אפר הוא וכו' נאמר כאן (בפרה) עפר ונאמר להלן (בסוטה)
עפר מה להלן עפר ע“ג מים וכו' ומה כאן (בפרה) הקדים עפר למים כשר אף להלן
הקדים עפר למים כשר והתם (כי"מ: והכ'!) מנלן תרי קראי כתיבי כתיב
[הכ' ונתן] (כי"מ) עליו אלמא אפר ברישא וכו' – הכל בתמורה יב ב, אבל
הסוגיא לקוחה מתמורה בלשונה, שכן כמו שראינו הנוסח בכי”מ: והכא
(ולא ו“התם”, בד"ו: והת') – כתיב הכא, כמו בתמורה שם, ושם נאמרו הדברים
בקשר עם משנת תמורה (פ“א מ”ה) “אין מי חטאת נעשין מי חטאת אלא עם מתן אפר”
(מאן תנא – דלא כר"ש דתניא), ושם “והכא” מתאים, וכמו “כאן” בברייתא זו
דספרי.

הסופרים הגיהו “והתם” במקום “והכא”, וחילופים כאלה רבים
ביחוד בסוגיות שהועברו ממקום אחר, וכיו“ב למשל בפסח' לא ב: הכא משום
ריחא בעינן שלשה טפחים התם משום איכסויי מעינא הוא ולא בעי שלשה, שבכ”י
מ‘: התם וכו’ הכא, מפני שהכל לקוח מב“מ מב א, וכיו”ב
הרבה358.

רש“י פירש: הקדים עפר למים בסוטה, ולהלן פירש:
ורבנן, דאמרי לעיל בסוטה הקדים עפר למים פסול אמרי לך בפרה נמי
פסול וכו‘. ונראה שפירש כך, מפני “הקדים עפר”, אבל גם בברייתא השניה:
ומה כאן הקדים עפר למים וכו’. אבל “רבנן” דר”ש עוסקים בפרה, ובתמורה
שם: ותנא דידן (תנא של משנת תמורה!), אלא שבכ“י מ' ול”א בר"ג:
ות"ק.

3) כד ב: אלא טעמא דכתיבי הני קראי (“דממעטי ארוסה”) הא
לאו הכי הוה אמינא ארוסה שתיא והא כי אתא רבי אחא וכו' מבלעדי אישך משקדמה
שכיבת בעל לבועל וכו' אמר רמי בר חמא משכחת לה כגון שבא עליה ארוס בבית
אביה. דכוותה גבי שומרת יבם כגון שבא עליה יבם בבית חמיה וכו' אשתו מעלייתא
היא דהאמר רב קנה לכל (“דתנן הבא על יבמתו בין בשוגג בין במזיד דהיינו
בזנות קנה ואמר רב קנה דקתני מתני' קנה לכל אם כהן הוא מאכילה בתרומה
ויורשה ומיטמא לה ומשקה ופוטרה בגט”) כשמואל דאמר לא קנה אלא לדברים
האמורים בפרשה (“לקום על שם אחיו בנחלתו ולפוטרה בגט”) – הכל לקוח
מיבמות נח א–ב, ושם רבא הוא דפריך על משנתנו: אמר רבא ותסברא דהא
מתרצתא היא והא כי אתא וכו'. ומכיון שעיקרה ביבמות שם על־כן לא
הובאו כאן דברי רב ושמואל אלא ברמז, שכן הובאו ונתפרשו באורך באותו פרק (נו
א). ודברי רב פפא ביבמות שם הועברו לדף כה ע"א.

4) כה א: ת"ש ארוסה ושומרת יבם לא שותות ולא נוטלות כתובה,
מישתא הוא דלא שתיא הא קנויי מקני לה, למאי לאו להפסידה כתובתה. אמר
אביי לא לאוסרה עליו, רב פפא אמר להשקותה כשהיא נשואה כדתניא אין
מקנין לארוסה להשקותה כשהיא ארוסה אבל מקנין לארוסה להשקותה כשהיא נשואה –
ביבמות שם (נח ב): רב פפא אמר האי תנא הוא (“לעולם דקינא לה כשהיא ארוסה
וכו' האי תנא הוא דלית ליה הך דרשא” דאין האיש מנוקה) דתניא וכו'.

ודברי רנב"י שם, “על ידי גילגול” לא נזכרו כאן כלל.

5) כה סע“א: מתו בעליהן עד שלא שתו ב”ש וכו‘. במאי קמיפלגי
ב"ש סברי שטר העומד ליגבות כגבוי דמי וכו’ – ביבמות לח ב מפרשה כך
רבא, ואביי חולק עליו שם, אבל אח"כ קיבלה מיניה ומפרשה כך בכתובות
פא א359.

ושם ושם מובא: או שותות או לא נוטלות, ושואל
התלמוד: או שותות, והביא האיש את אשתו אמר רחמנא וליכא, אלא [אימא]
מתוך שלא שותות לא נוטלות כתובה, וכתבו התוס' ביבמות שם: הא דגרס במסכת
סוטה לא שותות ולא נוטלות כתובה, כתבו שם כמו שמגיה הש"ס כאן.
ובכתובות: משמע דבסדר המשנה גרסינן או שותות ולא כמו שהיה כתוב שם
בספרים לא שותות. ותימא דהתם עיקר מילתיה ולא פריך לה כלל.

אבל היא הנותנת, מכיון שהתלמוד בסוטה לא העיר על זה
כלום, וודאי שכך היה הנוסח שלהם במשנה לא שותות ולא נוטלות, כנוסח
משנת הירוש‘, כ"י מ’, הו' לו, ועוד360.

6) כו ב: ושאינו איש, למעוטי מאי וכו' אלא למעוטי מאי אמר
רב פפא למעוטי בהמה דאין זנות לבהמה. אמר ליה רבא מפרזקיא לרב אשי
מנא הא מילתא דאמור רבנן אין זנות בבהמה וכו' (עד:) ולא ארבעה – הכל מן
“א”ל רבא" וכו' לקוח מיבמות נט ב ו“רבנן” אלה, הם הם שנזכרו שם, רבי,
שמואל וברייתא ועוד. והדברים הועברו משם גם לתמורה ל ע"א.

7) שם: ואלא ש“ז ל”ל (מכיון דלשמואל, לעיל שם, גם שחוף,
ד“לאו בר הכי הוא”, מקנין על ידו) מיבעי ליה לכדתניא ש“ז פרט וכו' הניחא
למ"ד העראה וכו' (עד סוף העמוד) – לקוח מיבמות נה ב, ושם רבא
אמר לה: אמר רבא למה לי דכתב רחמנא ש”ז בשפחה חרופה וכו' דסוטה ל“ל
לכדתניא וכו' קמ”ל.

ושם נחלקו באותו ענין שנרמז כאן ע“י “הניחא למ”ד – אלא למ”ד“: אמר שמואל העראה וכו', וע”כ הסתפקו שם ברמז.

8) ל ע“א: ר”מ ור' יוסי וכו' כולהו סבירא להו דאין שני
עושה שלישי בחולין, ר“מ דתנן וכו‘, ר’ יוסי הא דאמרן, דאם איתיה לייתיה
(בברייתא דדף כט ע"ב) לרביעי בתרומה ולחמישי בקודש – בפסח' יח ב: א”ל
רבינא לרב אשי והא אמר רבא לא ר' יוסי סבר כר“ע וכו' א”ל ר' יוסי בשיטת
ר“ע רבו אמרה וליה לא ס”ל דתניא א“ר יוסי מנין וכו' ואי ס”ד סבר כר“ע ניתני
נמי רביעי בתרומה וחמישי בקודש. ואנו צריכים לומר, שדברי “רבה בר איסי אמר
רב” הם רק “כולהו סבירא להו דאין שני עושה שלישי בחולין”, והפירוש “ר”מ
דתנן” וכו' – הוא של סתם התלמוד, ועי' בסמוך.

9) שם: ר' יהושע דתנן וכו' שלישי שני בקודש ואין שני
בתרומה בחולין שנעשו על טהרת תרומה (“באיזו חולין אמרו שהאוכל שלישי שלהן
נעשה שני לקודש, בחולין שנעשו על טהרת תרומה”), על טהרת התרומה אין על
טהרת הקודש לא, אלמא קסבר אין שני עושה שלישי בחולין – רש"י מגיה:
חולין גרידי לא, “ומאן דגריס על טהרת הקודש לא” מפרש לה בדוחק.

אבל הדברים לקוחים מחולין לג ב: א“ר אלעזר א”ר הושעיא הכא
(משנת חולין, דידים שניות עושות שלישי) בחולין שנעשו על טהרת הקודש עסיקינן
(דשני עביד בהו שלישי) ודלא כר' יהושע דתניא וכו' בחולין שנעשו על טהרת
תרומה על טהרת תרומה אין על טהרת הקדש לא, קסבר חולין שנעשו על טהרת
הקדש לית בהו שלישי (ועי' שם לד ב).

10) מא ב: שבחוהו מכלל דשפיר עבד האמר רב אשי אפי'
למ“ד נשיא שמחל וכו' מלך שמחל וכו' מצוה שאני – כיו”ב בסנהד' יט ב. אבל
בקידושין (לב ב) אמרו: אמר רב אשי אפי' למ“ד הרב שמחל וכו'
נשיא שמחל וכו' מיתיבי מעשה בר”א וכו' אלא אי איתמר הכי איתמר אמר
רב אשי אפי' למ"ד נשיא שמחל וכו' מלך שמחל וכו'.

סוטה וסנהד' הם אפוא כמסקנא דקידושין. וכן בכתובות יז
א הובאה מימרא דרב אשי כמסקנא, וכל הלשון בכלל דומה שם לסוטה: שבחוהו
מכלל דשפיר עבד והא אמר ר"א וכו', אבל התירוץ הוא: פרשת דרכים הואי
(ועי' תוס').

11) מח א: אמר רב אשי ש“מ כי מתחיל חורבא בסיפא
מתחיל שנאמר חרב בסף ואבע”א מהכא ושאיה יוכת שער אמר מר בר רב אשי לדידי
חזי ליה ומנגח כי תורא – מימרא דמר בר רב אשי לקוחה מב“ק כא א ושם מקומה;
אבל כאן אין לה ענין, שהרי הוא מפרש “שער” מלשון “שעירים” (וכך פירש"י),
אבל כאן מוכיח מן הפסוק שהחורבן מתחיל מן ה”שער" הסף!





[ג. סוגיות מוחלפות]

וישנן כאן בסוטה גם “סוגיות מוחלפות”, אם בחלקן או בכל היקפן, משאר התלמוד:

1) יח ב: אמר רב המנונא שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה,
ממאי מדקתני שומרת יבם וכנוסה אא“ב אסירא משום הכי מתנה בהדה וכו‘. אמרי
במערבא לית הילכתא כרב המנונא, אלא הא דקתני שומרת יבם וכנוסה הא מני
ר"ע היא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין וכו’ – סוגיא זו היא
מוחלפת מיבמות צב ב וגטין פ ע”ב.

ביבמות שם: (למשנה שם: האשה שהלך בעלה למדינת הים ובאו
ואמרו לה מת בעליך ואח“כ מת בנך ונשאת וכו' תצא והולד ראשון ואחרון ממזר.
אמרו בע”א: ת“ר זו דברי ר”ע שהיה אומר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין אבל
חכ“א אין ממזר מיבמה, תוס' פי”א) אמר רב מנין שאין קידושין תופסין ביבמה
וכו' ושמואל אמר בעניותינו צריכה גט וכו‘. א"ל רב מרי בר רחל לרב אשי
הכי אמר אמימר הילכתא כוותיה דשמואל אמר רב אשי השתא דאמר אמימר הילכתא
כוותיה דשמואל וכו’. אמר רב גידל וכו' אמר רב יבמה קידושין אין בה נישואין
יש בה וכו' ואבע"א מאי נשואין יש בה בזנות כדרב המנונא (ומיתסרא איבם)
וכו‘361. א“ר ינאי בחבורה נמנו וגמרו אין
קידושין תופסין ביבמה א”ל ר’ יוחנן לא משנתינו היא זו וכו' א“ל ר”ל אי לאו
דקלסך גברא רבה הוה אמינא לך אנא מתניתין ר“ע היא וכו‘. ובגטין שם: כל
עריות שאמרו וכו’. נישאו אין זינו לא (“אינה אסורה להתייבם”) לימא תהוי
תיובתא דרב המנונא דאמר וכו' לא נישאו והוא הדין לזינו וכו' ואיכא
דאמרי נישאו והוא הדין לזינו לימא מסייע ליה לרב המנונא וכו' לא נישאו
דווקא משום דמחלפא באשה שהלך בעלה למדה”י.

ולא דחו כלל “הא מני ר”ע היא“, אע”פ שבתוס' גטין שם (פ"ח
ו) מפורש “דברי ר”מ שאמר משום ר“ע” (עי' תוס' שם). אבל סוגיא של סוטה
מתאימה לגמרי לירוש' כאן יח ע“ב (עי' תוס'): אמר רבי בא בר ממל מאן תנא
שומרת יבם ר' עקיבה דרבי עקיבה אמר יש ממזר ביבמה, אמר ליה רבי אילי מה
איכפת ליה ממזר גבי קינוי. התורה אמרה וקנא את אשתו אפילו מקצת אשתו. אמר
רבי שמי (משיב על דברי ר' אילי:) ולא כן א”ר ינאי נמנו וכו' (כמו בבבלי
יבמות, עד:) יכול הוא פתר לה כרבי עקיבה דרבי עקיבה אמר יש ממזר ביבמה.
ויתיבניה (=דברי ר' שמי הם) מה איכפת לה ממזר גבי קי[נוי] וכו‘. שומרת
יבם שזינת רבי לעזר אמר מותרת לביתה רבי יהושע בן לוי אמר אסורה לביתה
וכו’. אלא כיני מאן דמר מותרת לביתה דרבנן דלא כרבי עקיבה. ומאן דמר אסורה
לביתה רבי עקיבה דלא כרבנן. אמר רבי ינאי שומרת יבם שזינת מותרת
לביתה362 וכו‘. ר’ יעקב בר זבדי בשם ר' אבהו
מעשה היה וכהנת הייתה והתירוה לביתה. אמר ר' יוסי בי רבי בון אף לא
מכות אין בה.

2) כב א: דאמר רב הונא כיון שעבר אדם עבירה ושנה בה הותרה לו – בכל התלמוד363 שואל: הותרה לו ס"ד אלא נעשית לו כהיתר.

3) כג ב: האיש מדיר וכו' א"ר יוחנן הלכה היא בנזיר – בנזיר כט א פליג עליה ר"ל, וישנה שם סוגיא שלמה בזה.

4) שם: האיש נתלה ואין וכו' מ"ט וכו' – בסנהדרין מו א דחי לה, ולומד מן “וכי יהיה באיש” (עי' תוס').

5) כה סע“א: מתו בעליהן עד שלא שתו בש”א וכו' – אין כאן שאלת התלמוד ביבמות ובתרומות: או שותות וכו' (עי' לעיל).

6) כז סע“א: רב אשי אמר בשם שחיגרת וגידמת לא היתה
שותה (ס"ז 235) דכתיב והעמיד הכהן וכו' – כבר העירו התוס' על סנהד' מה
ב: א”ל מר קשישא בריה דרב חסדא לרב אשי ומי לא בעינן קרא כדכתיב והתנן
היה אחד מהן גידם וכו' מ"ט לאו משום דבעינן קרא כדכתיב – לא שאני התם
דכוליה קרא יתירא הוא, והתוס' מתרצים: “דרב אשי מהדר למר קשישא לפי
סברתו דבעי למידק ממתני' וכו' מיהו רב אשי ס"ל דבעינן קרא כדכתיב”!
אבל כפשוטן של דברים “סוגיות מוחלפות” הן.

7) מב א: אימא סגן, סגן לאו ממונה הוא דתניא אמר ר“ח
סגן הכהנים למה סגן ממונה וכו' – כבר העירו התוס' על סנהד' יט א: ת”ר
(תוס' פ"ד) כשהוא עובר בשורה לנחם את אחרים סגן ומשוח שעבר בימינו וכו'
אמר רב פפא ש“מ וכו' ש”מ היינו סגן היינו ממונה (“מתניתין”),
ותירוצם דחוק.

8) ובאחרונה – לח ב: ותנן נמי (“בברכות”) אם הבטחתו שנושא
את כפיו וחוזר לתפלתו רשאי והוינן בה הא לא עקר (“בעבודה”) אלא דנד
פורתא וכו' – בברכות אין זכר לזה.





[ד. סוגיות מועברות וכפולות]

וישנן בסוטה העברות ממקום למקום וכפילות באותה
המסכת, מה שאינו רגיל בתלמוד, ונמצא רק בב“ב קנט ב: ההוא דאמר ליה לחבריה
נכסי דבר סיסין מזבנינא לך וכו' ורמי דרבא אדרבא ודר”נ אדר“נ דההוא דא”ל
לחבריה מאי בעית בהאי ביתא וכו' – הכל כמו בדף כט ב–ל ע“א: ההוא דא”ל
לחבריה מאי בעית וכו' ורמי דרבא אדרבא ודר“נ אדר”נ דההוא דא"ל לחבריה וכו‘.
וכבר העירו התוס’ שם (קנט ב): מיהו תימא היא שמביאו הגמרא שני פעמים במסכת
אחת כאן ובחזקת הבתים. ובסוטה:

1) מ ע“ב: השתא דאמרת עד אחד מהימן אידך חד היכי מצי
מכחיש ליה והאמר עולא וכו' אמר לך עולא תני לא היו עורפין וכו' תנן עד
אחד אומר ראיתי את ההורג וכו' – כל הסוגיא של דף לא ע”ב, מותאמה למשנת
עגלה ערופה.

אבל ראינו שהירוש' מוסר לעיל בשם ר' יוחנן: כאן
(בסוטה) לא היתה שותה ובעגלה ערופה היו עורפין, וא"כ בוודאי גם ר'
יצחק, תלמידו של ר' יוחנן, אמר דבריו לענין סוטה ולא לענין עגלה ערופה.
אלא שהעבירו את כל הסוגיא בלשונה למשנת עגלת ערופה.

2) וכן מא ב: והמלך עומד ומקבל וקורא יושב אגריפס המלך
עמד וקיבל וקרא עומד. עומד מכלל דיושב והאמר מר אין ישיבה בעזרה וכו',
כדאמר רב חסדא בעזרת נשים ה"נ בעזרת נשים.

הענין אינו מתאים כאן כלל, שהרי כאן מפורש: והוא יושב עליה, וקורא יושב364. אבל הכל הועבר לכאן
מדף מ ע"ב: וכ"ג עומד ומקבל וקורא וכו' עומד מכלל דיושב
וכו'.

ועיקר דברי רב חסדא לענין פרשת המלך נאמרו, שהרי ברייתא
זו, שהביא הבבלי (מ ע"ב, יומא סט ב) – בפרשת המלך נשנית, כמפורש בתוס' סוטה
פ"ז יג365, ואי־אפשר אפוא לומר כאן בענין פרשת המלך: כדאמר – הכא נמי!

3) השְׁאָלה קטנה ישנה גם בדף י ע“א: מנא ידע (ר"נ) א”ד
מיחש הוה חש ביה וא“ד מרביה שמע ליה וא”ד סוד ה' ליראיו ובריתו
להודיעם, – שהכל לקוח מדף ד ע“ב לענין שיעור טומאה ולהלכה (ועי' ידים פ“ד
מ”ג)! ושם ישנה בעיקר גם בירוש' טו סע”ג: אית דבעי מימר וכו' ואית
דבעי מימר בעל ופירש, אית דבעי מימר סוד וכו'.





[ה. מסורות שונות]

אשר למסורות אחרות של ישיבות שנזכר בסוטה:

1) מ ע"א: רבי סימאי אומר יוצרנו יוצר בראשית על שאנו
מודים לך נהרדעאי אמרי משמיה דרבי סימאי ברכות והודאות לשמך הגדול על
שהחייתנו וקיימתנו על שאנו מודים לך. (בירוש' ברכות פ“א, ג רע”ד בשם ר'
סימאי – מעין שניהם!)

בסנהד' יז ב: אמוראי דנהרדעא רב חמא: “נהרדעאי אמרי” רגיל בתלמוד.

2) ט ע“א: בסאסאה בשלחה תריבנה למה לי לכדרב חיננא בר פפא
דא”ר חיננא בר פפא אין הקב“ה נפרע מן האומה עד שעת שילוחה (“איבודה מן
העולם”) שנאמר בסאסאה בשלחה וגו' איני והאמר רבא366 שלשה כוסות האמורות במצרים וכו' וכי תימא הנך אזדו והני אחריני
נינהו והתניא (תוס' קידוש' פ"ה) אמר ר' יהודה מנימין גר מצרי וכו'. אלא
אי איתמר הכי איתמר א”ר חיננא בר פפא אין הקב“ה נפרע מן המלך עד שעת
שילוחו שנאמר בסאסאה בשלחה תריבנה וגו'. אמימר מתני להא דרב חיננא בר פפא
אהא (“מן המקרא הזה”) מ”ד כי אני ה' לא שניתי וכו' (תנח' נצבים
א!).

אמימר מנהרדעא לא הגיה אפוא את דברי רב חיננא בר פפא, אלא שנה אותם כמו שהם והסמיכם לפסוק אחר (אפשר על יד הפסוק הראשון).

אמימר לא שנה אפוא “איני וכו' אלא אי איתמר” וכו‘.
ואמנם כבר העיר רש"י: מנימין לית ליה הא דאמר בברכות (כח א) וכו’ שכבר עלה
סנחריב ובלבל את כל האומות והכי נמי קתני בתר דהך מילתא בתוספתא
דקידושין אמר לו ר"ע מנימין טעית שכבר עלה סנחריב ובלבל וכו'.

3) במקום אחד (ה ע“ב–ו ע”א) נמסרו שלשה נוסחאות של
מימרות של רב יוסף ואביי: ואם מת חולצת. אמאי תתייבם נמי יבומי, אמר רב
יוסף אמר קרא וכו' לאיש אחר ולא ליבם367, א“ל אביי אלא מעתה חליצה נמי לא תיבעי וכו' ואית דאמרי
אמר רב יוסף וכו' א”ל אביי וכו' ואיכא דאמרי אמר רב יוסף וכו' א“ל אביי
וכו'. ואח”כ: רבא אמר ק“ו (“האי דקתני מתני' ולא מתייבמת ק”ו") וכו'
א”ל אביי וכו'.





[ו. בבלי וירושלמי]

אשר לתלמודה של א"י, שהתלמוד בסוטה השתמש בו, העירותי כבר368 על “אמרי במערבא” שנמצא בירוש'. כיו"ב:

1) בדף כב א: מאי קטן שלא כלו לו חדשיו הכא תרגימו זה ת“ח המבעט ברבותיו ר' אבא369 אמר זה תלמיד
שלא הגיע להוראה ומורה – בירוש' שם יט ע”א: ר' חלקיה בשם ר' סימון זה
שהוא גדול בתורה שלא בפירקו ומבזה גדולים ממנו; זהו באמת “הכא
תרגימו” של הבבלי!

2) “כי אתא רב דימי אמר” נמצא כאן, כא א (אגדה) ומג ב
שורה של מימרות של רב דימי בשם ר' יוחנן, ואחריה קבוצה של ר'
יצחק בשם ר' יוחנן, שהן משלימות ומוסיפות (או חולקות) על אלו של רב דימי
ונסדרו כשתי קבוצות לא לפי העניינות אלא לפי המוסרים:

לא חילל ולא חיללו פרט למבריך ולמרכיב, והא אנן תנן אחד
הנוטע ואחד המבריך ואחד המרכיב אמר ר' זירא אמר רב חסדא ל“ק כאן בהרכבת
איסור כאן בהרכבת היתר וכו' כי אתא רב דימי א"ר יוחנן הא מני ר”א בן
יעקב היא וכו‘. כי אתא רב דימי א“ר יוחנן משום ראב”י ילדה פחותה מטפח
חייבת בערלה כל שנותיה וכו’ כי אתא רב דימי א“ר יוחנן משום ראב”י
מת תופס ארבע אמות לק"ש וכו‘. אמר רבי יצחק אר“י משום ראב”י חורגתא
הגדלה בין האחין וכו’ ואמר ר“י אמר ר”י משום ראב“י לקט שכחה ופאה וכו'
ואמר ר”י אמר ר“י משום ראב”י ילדה הפחותה מטפח אינה מקדשת את הזרעים
וכו' אמר ר“י אר”י משום ראב"י מת תופס ארבע אמות וטומאה
וכו'.

ירוש' כאן כב סע"ד: תני ולא חללו פרט למבריך ולמרכיב. אמר
ר' יוחנן דר' אליעזר בן יעקב היא. אמר רב חסדא דברי הכל היא
כשהרכיב פירות עבירה.

3) ולהיפך – ציטט הירושלמי מתלמודה של בבלי:

ירוש' פ“ט כג סע”ד: רבנן דהכא פתרין קרייה בהורג
ורבנן דתמן פתרין קרייה בנהרג. רבנין דהכא פתרין קרייה בהורג וכו'
ורבנן דתמן פתרין קרייא בנהרג לא בא על ידִינו ופטרנוהו בלא הלוייה.
ולא ראינוהו והנחנוהו בלא פרנסה, – בבלי מו ב: ואמרו ידינו לא (שפכו את
הדם הזה ועינינו לא ראו וכי על לבנו עלתה שב"ד שופכין דמים אלא).
[תנא]370 לא בא לידינו ופטרנוהו בלא מזונות ולא ראינוהו והנחנוהו בלא לויה.

זוהי ברייתא מפרשת בבלית, כמו כל “תנא” שבבבלי, והיא היא שהביאו בירוש' (בשינוי קל) בשם “רבנין דתמן”371.

בכלל הקרבה בין הירוש' והבבלי גדולה יותר (בהלכה
ובאגדה) במסכת זו, סוטה, מאשר במסכות אחרות של הבבלי, למרות כל
החילופים והניגודים שביניהם. שאין צורך להעיר עליהם.

וכדאי להעיר על שני מקומות שנאמרו בירוש' סתם ונמסרו בבבלי בשם אמוראים, לח ע“ב ומ”ד ע"ב:

4) לח ב: איבעיא להו צדדין מהו, אמר אבא מר בר מר רב אשי372 ת“ש דתנן נתכוון להזות וכו' – בירוש'
ברכות סוף פ”ה ט רע"ד ( וכל הענין בעיקרו ישנו שם): העומדין מן הצדדין,
נשמעינה מן הדא נתכוון להזות וכו' הדא אמרה אף העומדין מן הצדדין בכלל ברכה
הן.

האמורא הזה, אבא מר (בוודאי: אבא מרי) בר רב אשי
נזכר רק כאן,‏ ואינו ענין כלל ל“מר בר רב אשי”, מפני שאי־אפשר כלל שדברי
מר בר רב אשי, יובאו בסתם הירושלמי, שעריכתו האחרונה קדומה לו. אלא שהוא
איזה אמורא ארצי־ישראלי373 או בבלי קדום.

5) מד ב: מאי קאמר (“היכי יליף לשון הקודש מהכא”). אמר
ר' אבהו ה“ק שנאמר וענו ואמרו ולהלן וכו' (כלשון המשנה בפ“ז מ”ג ומ"ד)
וסדר עגלה ערופה כיצד כי ימצא וכו' – בירוש' כאן כג סע”ב: לא מסתברא
דלא וענו ואמרו, בא להתחיל מתחילת הפרשה374.

6) גם סתם התלמוד, מד ב: אימא מפני שתחילת נפילה
ניסה, ישנו גם בירוש' שם, כג ע"א, סתם: כיני מתניתא שתחילת נפילה
ניסה.





[ז. שיטתה וסגנונה]

הבבלי מסכת סוטה מתייחד בכלל, גם בשמות אמוראים (ע' להלן) גם בשיטתו וסגנונו:

בשיטה וסגנון כיצד? ישנם בו לשונות־הצעה בעברית שאינם רגילים בשאר התלמוד:

1) לט ב: בזמן שהכהנים מברכים את העם מה הן אומרים אמר
ר' זירא וכו‘; מ ע"א: בזמן ששליח צבור אומר מודים העם מה הן אומרים אמר
רב וכו’.

מקשר הוא מחלוקות דומות של אמוראים ע“י “כיוצא בדבר אתה
אומר”: מח ב: תנן התם וכו' מאי זיפים א”ר יוחנן וכו' ור"ל אמר וכו'
כיוצא בדבר אתה אומר בבא הזיפים וכו' מאי זיפים אמר ר' יוחנן וכו' ור'
אלעזר אמר וכו'.

2) הטרמין “חסורי מחסרא” אין בכל המסכת אלא משתמש הוא
במקומו (מעין שיטת הירושלמי) ב“הכי קאמר”, שנמצא במובן זה רק במקומות
מעטים בתלמוד.

ג ע“ב (לא ב): הכי נמי קאמר ת"ל בה בה ולא בקינוי בה ולא
בסתירה וטומאה בעלמא בלא קינוי ובלא סתירה דלא מהימן עד אחד מנלן נאמר
כאן כי מצא וכו'; ה ע”ב: אמר אביי הכי קאמר אל תדברי ודברה אל
תדברי ונסתרה אל תפתרי ודברה עמו עדיין מותרת וכו‘; יט א: הכי קאמר סדר
מנחות כיצד הניף והגיש קמץ והקטיר והשאר נאכל לכהנים ובהשקאה גופה
פליגי ר"ש ורבנן דרבנן סברי משקה וכו’; מב א: הכי קאמר שנאמר ודבר
ולהלן [הוא] אומר משה ידבר והאלקים יעננו בקול מה להלן בלשון הקודש אף
כאן בלשון הקודש; מד ב: אמר ר' אבהו (עי' לעיל) ה"ק שנאמר וענו
ואמרו ולהלן הוא אומר וענו הלוים ואמרו וגו' מה ענייה האמורה להלן בלשון
הקודש אף כאן בלשון הקודש וסדר עגלה ערופה כיצד כי ימצא חלל וכו'.

3) מציע הוא לפעמים מחלוקת של אמוראים או תנאים
ביחד עם טעם המחלוקת ע"י: קשיא ליה לר' פלוני… אלא אמר ר'
פלוני…

ד ע“ב: מאי יד ליד לא ינקה אמר רב וכו' קשיא להו לדבי
רבי שילא האי יד וכו' אלא אמרי דבי רבי שילא וכו‘; קשיא ליה לר’
יוחנן האי יד וכו' אלא א”ר יוחנן וכו‘; וכיו"ב במחלוקת תנאים
שבברייתא, לח א: תניא אידך (ספרי פיס' לט) כה תברכו וכו’ קשיא ליה לר'
יונתן אי מה וכו' ר' [יו]נתן אומר אינו צריך וכו'.

בנוגע לתנאים אנו מוצאים כזה גם לברייתא (גטין מה א):
דתניא וכו' (ו)קשיא ליה לר' יאשיה האי מעם אדוניו וכו' אלא אמר ר'
יאשיה וכו' (ו)קשיא ליה לר' אחי ברבי יאשיה האי אשר ינצל וכו' אלא
אמר ר' אחי בר' יאשיה וכו'; ולמשנה (בכורות מד ב): קשיא ליה לר'
ישמעאל הא חסר אשך מיבעי ליה תני שנמרחו אשכיו: קשיא ליה לר"ע
האי ממרוח אשך מיבעי ליה תני שהרוח באשכיו, קשיא ליה לר"ח בן אנטיגנוס
האי רוח [ב]אשך מיבעי ליה תני שמראיו חשוכין.

באמוראים מצאתי רק בערכין ז ב: אמר רב בפיאה נכרית
וכו' קשיא ליה לרנב"י והאי וכו' אלא א"ר נחמן [בר יצחק]
וכו'.

זהו קיצור של הצעת־הדברים: במקום סידור הברייתא (או המשנה)
כצורתה, ואח“כ: ור' פלוני מ”ט לא אמר כר' פלוני – הרי הוא משלב את פירושו
בתוך המחלוקת, ומציע: קשיא ליה לר' פלו' – אלא א"ר פלו'.

4) רגילה כאן הכרעת הסידור האחרון: ומסתברא כמ"ד (ג ע“א, ה ע”א, כה א), עי' להלן.





[ח. האמוראים שנזכרו בה]

ואשר לאמוראים שנזכרו בסוטה:

יש להדגיש כי רבא (מחוזא) נזכר כאן כארבעים פעם בניגוד לאביי, שנזכר רק כעשרים פעם).

רב יוסף – י"ג פעם (פומבדיתא).

רב פפא (נרש, קרובה לסורא) ורנב"י (פומבדיתא) – י“ד י”ד פעם.

רב חסדא (סורא) – כעשרים ואחת פעם.

רב הונא (סורא) – כעשר פעמים.

רב נחמן (נהרדעא ומחוזא) – כשש פעמים.

רבה – כשש פעמים.

רב יהודה (אמר רב), רגיל (פומבדיתא).

רב אשי – כשמונה עשרה פעם,

רבינא – שלש פעמים (כא א, כה א: רב אחא ורבינא, מו ב: אלויה לרב [נחמן] בר יצחק375; כב א – בע"י: רבא).

רבנן (אמרי), ג ע“א, מ ע”א. בשניהם חולק רב אשי,
ובראשון מעיר סתם התלמוד: ומסתברא כמאן דאמר וכו‘, ז“א כרב
אשי. וכיו”ב כה א: רב אחא ורבינא וכו’ (מחלוקת בפשטותה הסתמית של
איבעיא) ומסתברא כמ“ד וכו', וכיו”ב ה ע“א: רב הונא ורב חסדא וכו'
ומסתברא כמ”ד אני את דכא וכו'376.

ונזכרו כאן אמוראים שאינם רגילים במקום אחר:

אבא מר בר רב אשי (לח ב), עי' לעיל: רבה בר איסי
(ל ע"א), אמר רב אסי אמר רב ואמרי לה אמר רבה בן איסי אמר רב, בכ“י
מ': אמר רבה בר איסי אמר רב ואמרי לה אמר רבה בר איסי אמר רב יוסף; הוא
נזכר עוד רק בערכין ה ע”ב: דאמר רבה בר יוסף (שמ"ק: אסי) אמר רב
ואמרי לה אמר רב אבא בר יוסי אמר רב (וצ"ל: רב אבא).

והנה בתשו' רה“ג שבתש”ר ח“ב 39377: רבה בר יוסף כך רגילין החכמ' לומר רבה בר יוסי, רבה בר
אסי378; ושלשתם שם אחד הוא, ואין ספק שבכ”י
מ' בסוטה צ“ל: ואמרי לה אמר רבה בר יוסף אמר רב, והוא הוא החילוף שנמסר
בתשו' רה”ג.

מאמוראי א"י נזכר רק כאן:

ר' יהודה בר מערבא (ואיתימא ר' שמעון בן פזי) כנראה ר'
יהודה בר ישמעאל, שנזכר בחולין קיח ב, ר' יודן ביר' ישמעאל, אחי
עולא, שבירוש'.





ט. המפרשים

ה“תוספות” לסוטה – אינם תוספות צרפתיים, אלא תוספות
אשכנזיים: מצטיינים בפשטותם וברוח הבקורת שלהן; הם אינם משתדלים
לתרץ את הסתירות, אלא מסתפקים בזה שהם מעירים עליהם379; מרבים להביא את הירושלמי ולהשוותו עם סוגיית הבבלי.

המחבר הוא כנראה רבי' ברוך בר שמואל ממגנצא בעל ס'
החכמה, תלמיד ר' אליעזר ממיץ ור' משה בר' שלמה הכהן, תלמיד ר"ת, ותלמיד ר'
יהודה משפירא בעל יחוסי תנאים ואמוראים.

“תוס' שאנץ” שנדפסו בהו' ראם – הם “תוספות חיצוניות”
שנזכרו בשמ“ק לסוטה שבס' ברית יעקב לר' יעקב פייתוסי, שהם לא תוס' שנץ ולא
תוס' אוירא ולא טוך, אלא תוס' מאוחרות שהשתמשו גם ב”תוס' הרא“ש”.

תוס' הרא"ש לסוטה נדפסו בס' מראה האופנים לר' יעקב
הנ“ל, ולפרק האחרון – בס' לשון חכמים, והם שוים ברובם ל”תוס' שאנץ"
אלה; על פיהם אפשר להגיה רוב השיבושים והחסרונות שבהן, שטרח המגיה לתקנם
אבל גם – לשבשם.





ז. מסכת קידושין

א. סידורה

ב ע“א–ג ב עד “בכסף מנ”ל” – דרבנן סבוראי בתראיי הוא.

רש“ג באגרתו (71) אומר: ונקיטינן מז ראשונים דגמארא דריש
האשה נקנית עד בכסף מנא לן [כולהו אינך פרוקי וקושיי דמתרצי בגמרא] רבנן
סאבוראי בתראיי380 תרצוהי וקבעוהי (“תרצינהו
וקבעינהו”). ובתה”ג שבעיטור מ' מרד (ד“ו קב רע”ד): מורדת על בעלה דיניה
מדתקינו רבנן סבוראי בשנת תתקס“ב למנין שטרות (= ד“א תי”א לבריאה) ביומי מר
רב(נ)א גאון מפומבדיתא (ומר בא) ומר רב הונא גאון מסורא נ”ע. ואיהו הוא
דאסר כנתא. ואיהו תני הויא דהאשה נקנית. ואחריו ברמב“ן ג א (וריטב"א
אחריו): מצינו בתשובת הגאונים ז”ל וכו' ומר רב הונא גאון מסורא איהו תני לה
וכו' ואפ"ה טרחנא לעיל לפרושא ולמפרך ותרוצי בה &lt;ד&gt;גמרא דרבנן סבוראי
דוקא היא.

כי אמנם רב הונא גאון היה המסדר האחרון, אבל החומר בוודאי
היה מסור מרבנן סבוראי, כשם שנמסרו בשם רב יהודאי כמה דברים שהם של
הסבוראים.

הסוגיא הראשונה היא אפוא – של ישיבת סורא (רב הונא מסורא).

מכאן והלאה – מגוף התלמוד של האמוראים.381

חוץ מן הסוגיא הראשונה של רב הונא מסורא – נזכר בה גם רב “אחדבוי דמן אחא” כב ב382, “אחדבוי” ככ“י
מ' ושם: בריה דרב אחא, בדפו': רב אחיי דמן אחא, יוחסין: רב אחויי
ומר אחא. אבל בשבת קיא ב: רב אחדבוי אחוי דמר אחא, רש”ל: רב אחדבוי
אחוה דמר אחא וכו' כצ“ל, ונ”ב: ס“א דמן אחא ושם מקום הוא וכן מצאתי
בתוס' שנץ בשם ר”ח, ובפי' ר“ח: רב אחדבוי מדאחה פי' מדאחה (כצ"ל) שם
מקום ידוע מתא דאחא, והוא רב אחדבוי (“אחא דאבוה”) באגרת רש”ג
ובסתו“א, דשכיב בשנת תתכ”ב (ד“א רע”א), אחד מרבנן סבוראי.

“ורב אחאי”, פריך, יג א, שנזכר כ"פ בבבלי.

ויש ידים לדבר, שיש בקידושין הרבה מאד מעריכת פומבדיתא:

אביי ורבא והוויותיהם רגילים בקידושין הרבה מאד.

וביחוד מורגשת כאן עריכתו של רב נחמן בר יצחק
מפומבדיתא ‏(תלמידו של רבא). הוא נזכר כאן הרבה
מאד383, וברובם: אמר רנב“י, ובכמה מן הדברים האלה יש לדברי רנב”י צורה של הערת סדרן384,
ובדף מד ע"א: ארנב"י אנא לא ר' אבין בר חייא וכו' אלא ר' אבין סתם
וכו'. (ורק יט א אני מוצא: רנב“י אמר – ב”פ).

ויש כאן בכלל דייקנות יתירה במסירת דברי האמוראים, אפילו
באחרוני האחרונים: עַג ב: הא דרבא אהייא וכו' אלא כי איתמר דרבא
אהא דאמר רב יהודה וכו‘; וב’ פעמים (מד ב. עו ב): מאן דמתני הא לא מתני
הא.

אבל גם הסידור של רב אשי (סורא) ורבינא בולט כאן ביותר:

רב אשי: אמר רב אשי385. רב
אשי אמר (ח א, נז ב); בעי רב אשי (ז ב), א“ל רב אחא בריה דרבא
(“רב אחא סבא”) לרב אשי (כ ע"א), א”ל מר זוטרא לרב אשי הכי אמר אמימר
וכו' ורב אשי אמר וכו' (עט ב), א“ל רב אשי למר זוטרא (ז א), אמימר
שרא וכו' א”ל רב אשי מאי דעתיך וכו' (עב ב), א“ל רב אשי לרב כהנא
(חברו) מאי דעתיך (סה ב), א”ל רב יימר לרב אשי וכו' א“ל אין (ו א),
פשיטא וכו' א”ל רבינא לרב אשי ת"ש (השאלה היא אפוא של רב אשי, ו
ב), אלא אמר ר“א וכו' א”ל הונא מר בריה דר' נחמיה לר“א הכי אמרינן
משמיה דרבא כוותיך (ו ב); א”ל רבנן (וא"ל רבינא) לרב אשי (כא א), א"ל רב
שמן לרב אשי (כד א).

מר בר רב אשי, מט א, לא ב.

רבינא: רבינא אמר (י ע"ב), אמר רבינא (מה א, מה ב, סח
ב); רבינא (לג א), רבנן לרבינא (מה ב), ר' אחא מדיפתי לרבינא (שם), מר
זוטרא בריה דרב מרי לרבינא – א"ל רבינא (כ ע"א); – אמר מר זוטרא (לה ב,
מ ע"א).

ברור אפוא שחלק גדול מקידושין הוא מסידורם של רב אשי ורבינא.





ב. שכבות שונות





השכבות השונות ניכרות כאן בכ"מ. כך למשל:

א) ו ע“ב (בפיסקת “בכסף”): אמר אביי המקדש במלוה אינה
מקודשת וכו', ואח”כ (בדף מו א!): אמר רבא ש“מ מדר' אמי תלת ש”מ
המקדש במלוה אינה מקודשת וכו‘, ואח"כ (מז א): אמר רב המקדש במלוה
אינה מקודשת וכו’ נימא כתנאי וכו' מיתיבי וכו' אמר רבא ותסברא הא
מתרצתא [היא]386 הא משבשתא היא וכו' (כל הסוגיא עד מח ב).

ב) ובדף ט ע“א שני מעשים, שרב אחא (מנהרדעא) עוסק בהם,
ואח”כ מעשה דומה לו שרב זביד (מנהרדעא?) עוסק בו, ואח“כ: איבעיא להו
הב אשקי ושדי (שלא כפל דבריו) מהו אמר רבינא מקודשת וכו'; אבל בדף
יג ע”א (בפיסקת “בפרוטה”) מעשה: ההיא איתתא וכו' אמרה ליה הבה ניהלי
וכו' ואמר ר“נ יכולה למימר אין שקלי ודידי שקלי, איתיביה רבא לר”נ
וכו'. ולפי סוגיא זו יוצא כי “הבה ניהלי” בדבר שהוא שלו מקודשת.
והמעשים רחוקים זה מזה במקום, בלי כל קשר ביניהם.

ג) לז א: איבעיא להו ר“א (“רא”א אף החדש") לקולא פליג או
לחומרא פליג, לחומרא פליג וה”ק חוץ מן הערלה ומן הכלאים דהלכתא גמירי לה
וכו' אבל חדש בארץ אין בחו“ל לא וכו' ואתא ר”א למימר אף חדש נוהג בין בארץ
בין בחו“ל וכו' או דילמא לקולא פליג וה”ק ת“ק חוץ מן הערלה והכלאים דהלכתא
גמירי לה וכ”ש חדש דמושב כל מקום שאתם יושבים משמע ואתא ר“א למימר חדש אינו
נוהג אלא בארץ וכו' ומאי אף אקמייתא (“אכל מצוה התלויה בארץ”). ת”ש דאמר
אביי מאן תנא דפליג עליה דר“א ר' ישמעאל היא דתניא ללמדך שכל מקום שנאמר בו
מושב אינו אלא לאחר ירושה וישיבה דברי ר' ישמעאל וכו' מדאמר אביי מאן תנא
וכו' ש”מ ר“א לחומרא פליג ש”מ.

אבל שם. לט א: אמרי חריפי דפומבדיתא אין ערלה בחו“ל וכו'
ואינהו כמאן סברוה כי הא דתניא וכו' משום ר' אליעזר הגדול אין ערלה בחו”ל,
ולא והאנן תנן ר"א אומר אף החדש תני חדש387.

וברור שסוגיות שונות ומוחלפות הן.

ד) מו א–מז א: בזו ובזו אם יש בכולן שוה פרוטה וכו' [היתה אוכלת ראשונה ראשונה וכו‘]388. אהייא אילימא
ארישא (“התקדשי התקדשי”) מאי איריא אוכלת וכו’ רב ושמואל דאמרי תרוייהו
וכו' רבי אמי אמר וכו‘, אמר רבא ש“מ מדרבי אמי (לעולם אסיפא ומאי “עד
שיהא באחת מהן שוה פרוטה” – עד שיהא באחרונה ש“פ, שאל”כ, הרי הראשונה
מלוה) תלת ש”מ המקדש במלוה וכו’ וש“מ מעות בעלמא חוזרין (אם אינן
קידושין הרי הם פקדון וחוזרין). איתמר המקדש אחותו רב אמר מעות חוזרין וכו'
(מו ב כולו). אמר רבא לא שנו (באוכלת ראשונה ראשונה) אלא דאמר לה בזו
ובזו וכו‘, תניא כוותיה דרבא וכו’ (מז א), ואחריו: הניחא למ"ד אסיפא
קאי ומאי עד שיהא באחת מהן ש”פ וכו‘. וכתב רש"י: לאו לרבא פרכינן אלא לעיל
קאי דמתרצינן היתה אוכלת דמתניתין לרב ולשמואל ארישא ולר' אמי אסיפא,
הניחא לר’

אמי וכו'.

כאן היתה הברייתא הזאת, שהביאוה עכשיו לראיה לרבא עומדת
תחילה בתחילת הסוגיא, אחרי דברי רב ושמואל ור' אמי, בתור “תניא כוותיה דר'
אמי” וכדומה, אבל אחרי שהכניסו בתלמוד דברי רבא שלמעלה, ו“איתמר” הנגרר
אחריו, ודברי רבא אלה, והביאו ברייתא זו לראיה לו – סידרו פירכא זו
כאן.

ה) נ ע“ב–נא א: מה”מ (שאשה ואחותה אינן מקודשות) אמר רמי
בר חמא וכו' א“ל רבא וכו' אלא אמר רבא קרא בזה אח”ז ומתניתין כדרבה
וכו‘, ובסוף הסוגיא (נא א): ולרבא למה ליה לשנויי כרבה תיפוק ליה קידושין
שאין מסורין לביאה נינהו (“ושמעינן ליה לרבא דאמר לקמן קידושין שאין
ראויין לביאה אינן קידושין”), לדבריו דרמי בר חמא קאמר. ואחריו (נא א):
איתמר קידושין שאין מסורין לביאה אביי אמר הוו קידושין רבא אמר
לא הוו קידושין וכו’ תנן המקדש אשה ובתה או אשה ואחותה וכו' ת“ש (נא ב) מי
שקידש אחת משתי אחיות וכו' (משנה ביבמות כג ב!) ת”ש שנים שקדשו שתי אחיות
וכו' (שם!) תיובתא דרבא וכו'.

ברור, שהסוגיא הזאת, מן “איתמר” והלאה, לא נשנתה בבית
המדרש, ששנה דברי רבא שלמעלה כאן, אלא ביבמות (כג ב), שאין לנו שם ממנה
אלא ההויות הקצרות (ש“מ קידושין וכו' הב”ע וכו') למשניות של יבמות שם,
והעבירוה אח"כ לכאן, והוסיפו: ורבא למה ליה וכו'.

ו) נז ב: בפטר חמור. נימא מתני' דלא כר' שמעון דתניא פטר
חמור אסור בהנאה דברי ר“י ור”ש מתיר, אר“נ אמר רבה בר אבוה לאחר עריפה
וד”ה: אבל לקמן, נח א (פיסקא של “וחולין שנשחטו בעזרה”!): אשכחינהו מר
יהודה לרב יוסף וכו' א“ל תניא המקדש בפטר חמור וכו' רש"א מקודשת וחכ”א
אינה מקודשת. וברור שהסוגיא דלעיל לא ידעה בריתא זו.

ובבכורות (י ע"ב) אמרו למשנה של שם: וכן אמר ר"נ אמר
רבה בר אבוה מודה ר' שמעון לאחר עריפה וכו' ור' יוחנן ואיתימא ר' אלעזר אמר
עדיין היא מחלוקת. איכא דמתני לה להא דרב נחמן אהא המקדש בפטר חמור
אינה מקודשת לימא מתני' וכו'.

ברור אפוא. שהוויה דדף נז ע“ב היא הא"ד של בכורות. וש”בי רבה" לא שנו כך, וזו היא הסוגיא דדף נח ע"א!

ז) בדף סט ע“ב הזכירו, למחלוקת אביי ורבא שהובאה שם: היינו
דאמר רב יהודה אמר שמואל כל ארצות עיסה לא”י וכו' ואמרו (עא א): גופא אמר
רב יהודה אמר שמואל וכו‘. אבל בדף עב ע“ב אמרו: אמר רב יהודה אמר שמואל זו
(“מתני' דקתני דעלו פסולין לא”י" וכו') דברי ר”מ אבל חכ“א כל ארצות בחזקת
כשרות הן עומדות. אמימר שרא ליה לר”ה בר נתן למינסב איתתא מחוזייתא א“ל
רב אשי מאי דעתיך דאמר ר”י אמר שמואל זו וכו’ והא בי רב כהנא לא
מתני הכי ובי רב פפא (פפי) לא מתני הכי ובי רב זביד לא מתני הכי
(“משמיה דשמואל אלא כדאמר לעיל כל הארצות בחזקת פסולות [ד]אמר רב יהודה
אמר שמואל כל הארצות עיסה”) אפי' הכי לא קיבלה מיניה משום דשמיע ליה מרב
זביד דנהרדעא.

וא“כ סוגיא דדף סט ב–עא א היא דבי ר”כ ור“פ ור”ז
(מפומבדיתא!) וסוגיא דדף עב ב נהרדעית (ר"ז מנהרדעא,
אמימר)!





ג. ציטטים ממסכות אחרות

1) מט א – ב"ב קסה א (והוינן בה).

2) סא א – ערכין בה א (והוינן בה).

3) עו ב – סנהדרין לב א (והוינן בה, וכן בנדה מט ב: והוינן בה; ולהיפך בסנהדרין: “והוינן בה” בנדה).

אבל ישנם דברים לקוחים ממסכות אחרות גם בלי “והוינן בה”:

4) קידושין כח א – ב"מ מו א–ב.

5) נ ע“ב, גופא אמר רבה וכו' – עירובין ג ע”א (גופא).

6) נו ב–נז א: שור הנסקל מניין וכו' – ב"ק מא א–ב (והנך
תנאי דמפקי ליה להאי בעל השור וכו', מתאים לב“ק; ומב”ק לקוח גם פסחים כב
ב).

7) נז ב: בשר בחלב וכו' – חולין קטו ב־קטז א.

8) ס ע“א–ע”ב: איתמר וכו' – גטין
עד א–ב (אבל שם בלי “גופא אמר רב הונא אמר רב כל האומר ע”מ כאומר מעכשיו
דמי", אלא מתחיל תיכף: אמר ר' זירא וכו'), ועוד כאלה.





[ד. סוגיות מוחלפות]

וישנן גם סוגיות מתחלפות:

1) למשל יג ב המימרא הידועה: אר“פ הלכתא מלוה ע”פ גובה מן
היורשין וכו' שיעבודא דאורייתא וכו‘, שטעמה בניגוד לב"ב קעו א (גובה מן
היורשין, כדי שלא תנעול דלת וכו' וכו'), שכבר העירו עליה התוס’ בב"ב (שם)
ובמנחות (נח ב), שהיא מן הסוגיות המתחלפות.

2) ח ע“ב: איתיביה רבא לרב נחמן (דאמר “התקדשי לי במנה
והניח לה משכון עליה אינה מקודשת”) קידשה במשכון מקודשת. התם משכון דאחרים
(“שהיה בידו – שהמשכון עצמו קנוי לו”) וכדרבי יצחק דאמר רבי יצחק מניין
לבעל חוב שקונה משכון שנאמר ולך תהיה צדקה אם אינו קונה צדקה מניין וכו'.
כאן בוודאי (כמו שפירשו התוס' כאן ובגטין) משכנו בשעת הלואתו הוא, וכן
בגטין לז סע”א: תנן התם המלוה (את חבירו מעות) על המשכון וכו' שאני
משכון דקני ליה מדר' יצחק וכו' “והכא המלוה על המשכון קתני דמשמע בשעת
הלואתו” (תוס' שם). וכן בפסח' לא א–ב: ישראל שהלוה לנכרי על חמצו לאחר הפסח
אינו עובר וכו' הכא במאי עסיקינן כגון שהרהינו אצלו וקמיפלגי בדר' יצחק
וכו', “והכא ישראל שהלוה לנכרי על חמצו תנן דמשמע בשעת הלואה” (תוס'
שם).

אבל בב“מ מב א (שבועות מד א) ב”הלוהו על המשכון": והכא
בדשוי שיעור זוזי וקא מיפלגי בדר' יצחק וכו' אימור דאמר ר' יצחק במשכנו שלא
בשעת הלואתו אבל במשכנו בשעת הלואתו מי אמר.

והתוס' (שם ושם) והראשונים נדחקו בסתירה זו, דה“ה בשעת הלואה; אבל קשה לפרש כך בב”מ.

אלא שסוגיות מוחלפות הן, והם לא פירשו אותה במשכנו שלא
בשעת הלואה, אלא בהלוהו על המשכון, וקרא ד“ולך תהיה צדקה”, לא על “בחוץ
תעמוד” וגו' קאי, אלא על עני ו“העבט תעביטנו” (דב' טו ח) ש“אומרים לו הבא
משכון (בשעת הלואה)”389.

3) יח סע“א–ע”ב: דתניא בבגדו בה כיון שפירש טליתו עליה שוב
אין רשאי למוכרה דברי ר' אליעזר ר' עקיבא אומר בבגדו בה כיון שבגד בה
שוב אינו רשאי למוכרה390 במאי קמיפלגי ר“א סבר
יש אם למקרא ור”ע סבר יש אם למסורת וכו' (ואחריו יט א “בכל הספרים
הישנים”:) ולרנב"י דאמר אפילו לר' יוסי בר' יהודה מעות הראשונות לקידושין
ניתנו במאי מוקים לה מוקים לה כר' עקיבא דאמר לשפחות אחר שפחות (“כיון
שבגד בה”) הוא דלא מצי מזבין לה אבל לשפחות אחר אישות מצי מזבין לה.

כך הוא נו' רוב הספרים הישנים, עד שלא הגיהו רש"י391.

אבל בבכורות לד א שם: למימרא דר' אליעזר סבר יש אם
למקרא ורמינהי בבגדו בה כיון שפירש וכו' דברי ר' אליעזר ר"ע אומר
כיון שבגד בה וכו'. כך היה גם כאן “ברוב ספרים ישנים” (תוס' שם), וכן היה
נוסח ר"ג.

אבל כבר העיר והעיד ר"ג: והא מילתא קשיא לההיא דגמרינן
במסכת קידושין דהתם קאמר במאי קא מיפלגי ר' אליעזר סבר יש אם למקרא
(עי' לעיל).

אבל כ“י מ' בבכורות: ורמינהי בבגדו בה כיון שבגד בה שוב אינו רשאי לקיימה (למוכרה)392 דברי ר' אליע' (ותו לא מידי), וכיו”ב ר“ג: פ”א393 משמיה דר'
יצחק האורליינש (!) ז"ל כיון שבגד בה שוב אין לאביה רשות בה דברי ר'
אליעזר אלמא קסבר יש אם למסורת וכו'. וקשיא נמי להאי דקידושין דהתם אמר
ר' אליעזר דכיון שפירש טליתו וקאמר יש אם למקרא.

רש“י הגיה בקידושין ובבכורות, והוסיף בקידושין: ובמכילתא גרסי' שפירש טליתו עליה בדברי ר”ע ודר"א ליתא התם.

אבל במכיל' שם פ“ג: רבי ישמעאל אומר באדון הכתוב מדבר
אשר לקחה על מנת לייעד ולא ייעד אף הוא אינו רשאי לקיימה רבי עקיבא
אומר בבגדו בה מאחר שפירש בגדו עליה394. ר'
ישמעאל מפרש: כיון שבגד בה, שהוא דורש את המסורת: אשר לא יעדה,
שבגד בה ולא יעדה; ור”ע דורש את המקרא: אשר לו יעדה, ומפרשה על האב:
מאחר שפירש בגדו עליה.

הברייתא דבכורות, לפי נוסח' כ“י מ' ור' יצחק אורליינש, שנתה אפוא ברייתא מעין מכיל' דר' ישמעאל אבל בשם ר”א395. אבל ברייתא דקידושין שנתה דברי ר“א ור”ע מעין ברייתא דמכיל'
אבל מוחלפת, ר“א כר”ע ור“ע כר' ישמעאל. ושכך שנתה דברי ר”ע מוכיחה הסוגיא
דדף יט ע"א: מוקים לה כר"ע וכו'.

וכבר העיר רש“י בקידוש‘, דבסנהד’ ד ע”א סבר ר"ע יש אם
למקרא. ולפי הנוסח הישן חולקת בזה גם קידושין מסנהדרין וגם קידושין
מבכורות.

חילופי ברייתות שונות וחילופים של סוגיות מוחלפות ישנן אפוא כאן.

4) ואף קידושין כה א חולקת על בכורות מ ע“א. בקידושין שם:
דתנן (נגעים פ“ו מ”ז) עשרים וארבעה ראשי אברים שבאדם וכו' ותני עלה בכולם
עבד יוצא בהם לחירות רבי אומר אף הסירוס בן עזאי אומר אף הלשון וכו‘.
ורבי לשון לא (“אינו מום גלוי”) ורמינהי וכו’ ועוד תניא ושניטל רוב
הלשון רבי אומר רוב המדבר שבלשונו. אבל בבכורות שם שנינו: ועוד ג'
הוסיף (“אילא”) וכו' ושניטל רוב המדבר שבלשונו ב”ד של אחריהן אמרו ה“ז מום
(והרי הוא מום שבגלוי), ואמרו שם: ושניטל רוב המדבר שבלשונו. מתני' מני רבי
יהודה היא דתניא ואת שניטל רוב הלשון רבי יהודה אומר רוב המדבר של
לשונו. ובתוס' שם פ”ד הי"א: ושנטל רוב הלשון ור' חנינא בן אנטיגנוס
אומר רוב המדבר בלשון, בית דין וכו'.

ור“ח בן אנטיגנוס קדם לר' יהודה396, וע”כ נראה שהברייתא שבבכורות: ר' יהודה אומר, עקרית,
ואחריהן “ב”ד של אחריהן" החולקים, וסתם משנתנו ושניטל רוב המדבר
שבלשונו, קדם לב"ד של אחריהן, ואי־אפשר שהוא הוא רבי.

אלא שברייתות מוחלפות הן בין קידושין לבכורות, והרבה כאלה ברייתות מוחלפות.

והחליפו בקידושין “ר' יהודה” ב“רבי”, כשם שהחליפו בכמה מקומות “ר' יהודה הנשיא” (נשיאה) ב“רבי”.





ה. היחס לירושלמי

כי אתא רב דימי ורבין, יב א397, לא א398, סז א–ב, עה א, עה ב – אינם בירוש' (או שונים).

חילופי אמוראים רגילים כאן, כמו תמיד, למשל יג ב וירוש'
פ“ג סד ע”א; סב ב: מתקיף לה ר' אבא בר ממל, בירוש' סד ע“א, בשם ר' פס,
והתירוץ (הכי השתא) בשם ר' אבא בר ממל399,
אבל מעניין שבכ”י מ' כאן: מתקיף לה רב פפ' אלא מעתה וכו‘. ובוודאי
שצ"ל: ר ' פס (אפס בבבלי יומא סא א), והוא ר’ אפס השני.

וכאלה הרבה.

אלא שכדאי להעיר על סתמות של הבבלי, שהם בירוש' בשם
אמוראים, למשל יג ב: אלא מדאמר רחמנא יבמת וכו' אלא מדאמר רחמנא אלמנה וכו'
– הראשון בירוש' בשם ר' חונה, והשני בשם ר' יוסי בר' בון.

ובדף נט ע"ב: רב זביד מתני להא שמעתא אהא וכו' – בירוש' בשם ר' יוסי בר' בון (מן דבתרה!).

[ובדף לא ע“ב (שכולו לקוח ממקור א"י): אתרח400 פורתא, – הדברים לקוחים מירוש' ברכות פ”ג ו סע“א, ונזיר פ”ז, נו ע"א, ושם: אטרח עלוי.

העבירו אפוא לשון א"י ללשון בבלי.]





אמוראי א"י:

אמר חזקיה, לג ב.

ר' אלעי ור' יעקב בר זבדי, שם.

ר' יאשיה, לו ב.

ר' אבין, מד א.

עולא, כ"פ, איקלע לפומבדיתא, עא ב, – לרב יהודה, לח ב.

ר' יעקב, נג ב, יג א.

ר' אבא בר ממל, סב ב.





[הערות לירושלמי קידושין]





1) נט ע"א: רבנן דקסרין אמרין אפילו כמאן דאמר היובל עולה
ממיניין שני שבוע יכלין אנן מפקין לה מן הכא שביעית מוציאה את העבדים
ויובל את הנרצעים.

פירושי המפרשים והגהותיהם דחוקים, כי “מפקין לה מן הכא”,
פירושו מוציאין דבר זה מכתוב זה, מדרשה זאת. ואין ספק שיש כאן חסרון
בירוש', וכצ“ל: מן הכא
&lt; בשנת היובל הזאת זו מוציאה עבדים ואין &gt;
שביעית מוציאה את העבדים ואת הנרצעים; כלומר מכאן יוצא שא”א לומר “שביעית של
עולם”.

והיא הברייתא שבת“כ בהר פ”ג ו (ספרי ראה פיס' קי"ב). ואמנם
בת“כ שלנו: ואין השביעית מוציאה עבדים, אבל בלקח טוב שם: ואין שביעית
מוציאה הנרצעים, וא”כ היה בנוסחאתו: הנרצעים. ותפס “בנרצעים” מכיון
שדרשו “ואיש אל משפחתו תשובו” על הנרצע (שם סוף פ"ב).

2) נט ע“ב: ר' עקיבא דריש ואם לא יגאל באלה אלא כיוצא
משלים ויוצא] צ”ל: אלא בויצא (“ביוצא”?), כלומר אלה בויצא בשנת היובל,
והיינו משלים (עד היובל) ויוצא.

3) שם: ותני כן (בהר פ"ה ב, לענין מוכר שדהו!) והשיגה ידו
יד עצמו ומצא כדי גאולתו &lt; ביד כל אדם&gt;, כך צריכים להשלים, על פי ת“כ פ”ח
ג (ועי' בבלי טו ב) לענין עבד, ותפס בברייתא הדומה לה, כי הדרשות
בשניהם דומות בכמה דברים.

4) שם: מה השגת יד של עצמו וכו' – דרשת ר' ישמעאל במס' עבדים פ"ב (ועי' בבלי שם).

5) שם: והתני אם משגאלו הרי כנמכר לו משעבד ויוצא]
צ"ל: אם משגאלו הריש' נמכר (“מכרו”?) לו כלומר שהגואל הראשון מכרו
לאחר, משעבד ויוצא; מכאן שהראשון “משעבד ויוצא”, שהרי “מה מכר ראשון לשני
כל זכות שתבוא לידו”, ואם הוא אינו “משעבד ויוצא”, אינו יכול למכור זכות
כזו לאחר. ומגיה ר' אבא מרי: משלים ויוצא (“כדברי מי שהוא אומר [באלה]
לשיעבוד משלים ויוצא”, כדלעיל).

ועכשיו מסיים הירוש' את הברייתא שהביא: רצו קרוביו של ואשון ליגאל גואלין להן וכו' – זו ברייתא
בתוס' ערכין פ"ה ג', לענין מוכר שדהו (כהמשך לת“כ בהר פ”ה ג!): רצה
אביו או אחיו או אחד מן הקרובין של ראשון (של בעל השדה) לגאול הרשות בידו
(“רשות” ולא חובה כר' יהושע בקידושין כא א, חסדי דוד) ושל שני (של זה שקנה
את השרה מבעל השדה ומכרה לאחר) אין שומעין לו, וכיו“ב דרשו בת”כ שם, פ"ה ד:
ושב לאחוזתו בבעל אחוזה דברתי ולא במוכר למוכר.

הדרשות במוכר שדהו ובעבד שוות בכמה דברים בת"כ (ועי' לעיל
בירוש'), והברייתא שבירוש' שנאמרה לענין עבד, תפסה בלשון הברייתא
שנאמרה אצל מוכר שדהו.

ובעבד עניינו הוא, שהגואל “הראשון” מכר את העבד לאחר, ואין גואלין אותו מן האחר, שהרי האחר ישראל הוא.

אח“כ שב הירוש' לקושיא הראשונה (“והתני”), ור' יסא משיב
שהיא כמאן דאמר “בשאר כל אדם לשעבוד”, וה”שעבוד" הזה הוא, כמו שאמרנו
לעיל לריה"ג: משעבד ויוצא, והגואל הזה הוא “שאר כל אדם” ולא קרוב (ועי'
במס' עבדים שם).





ח. מסכת בכורות

כמשנה גם התלמוד אינו יחידה אחת; יש בו סידורים שונים
ועריכות שונות לא רק במסכות שונות, ובכגון אלו כבר העירו הראשונים בכמה
מקומות על “הסוגיות המתחלפות”401, כגון דברי ר“פ ופירושם שבקידושין יג ב וב”ב קעו א402 ועוד;
וישנם גם כפילות לא רק במסכות שונות (כאלה לרוב), אלא גם במסכת אחת,
כמעשה דבי בר סיסין, שבב"ב בחזקת הבתים (ל ע"ב) ובסוף מי שמת (קנט ב), שכבר
העירו עליו התוס' שם403, ולא רק כפילות אלא גם ניגודים:

1) כסוגיית ב“ב לא א: זה אומר של אבותי וכו' אמר רבא404 מה לו לשקר א”ל אביי מה לי לשקר
במקום עדים לא אמרינן, ואותה ההלכה כפולה שם (לג ב), ושם: זה אומר של אבותי
וכו' אמר רב חסדא מה לי לשקר וכו' אביי ורבא לא ס“ל הא דר”ח מה לי
לשקר במקום עדים לא אמרינן. וא“א להגיה כאן משני טעמים: א) קבוצה זו שבדף
לא ע”א היא כולה לרבא (כט ב–לא א) ובה נחרזה הקבוצה הסמוכה (לא א–לג
א), שבשני המעשים הראשונים שלה רבא נוטל בהם חלק. וזו של לג ב ואילך
היא קבוצה אחרת מישיבה אחרת. ויש בכי“י סימנים לקבוצות אלה: בדף כט ע”א:
מסורתא דנהרדעא ומחוזא405 בעל דברים, נוחים, דין, ארבע, מה לי לשקר406. ובדף לא רע“א: מסורתא תרי אבהתא407 ותרי שטרי, ערבא, דרבא
בר שרשום סימן (הסי' עד לג א!), ובדף לג ע”א: דיקלא באבהתא תרתי תלתא ארבא
דאבהתא סימן (סי' עד הפיסקא לה ב!).

ב) דברי רבא בדף לא ע“א מתאימים לדבריו בכתובות כז ב, ב”מ פא ב ובכורות לו א408 במעשה דנהר פקוד ונרש:
אמר רבא מה לי לשקר וכו' א"ל אביי וכו', ולהגיה בכל אלה אי־אפשר. וכאלה
הרבה מאד בתלמוד (וכבר ראינו כזה בסוכה ובקידושין ונדרים), אלא שדוגמא
זו עם הסימנים שלה בולטת יותר, והיא מראה גם, שבשעה שאנו דנים על מקורות
התלמוד יש לשים לב גם לסימנים (שהם הרבה בכי"י ובספרי הגאונים
והראשונים).

2) ודוגמה שניה בולטת במסכת אחת: קידושין סט ב וע"ב ב, הראשונה פומבדאית, והשניה נהרדעית409.

כי המסדרים האחרונים לא סידרו את התלמוד מעריכה של ישיבה
אחת, אלא אספו כל מה שמצאו לפניהם, והוסיפו על סוגיות של ישיבה אחת –
סוגיות של ישיבה אחרת, והרכיבו אותן לפעמים קרובות זו בזו.

ויש גם שהעירו לפעמים על העריכות השונות: בסורא מתנו הכי – בפומבדיתא מתנו (בבכורות לו ב), בנהרדעא410 מתנו, לישנא אחרינא אמרי לה וכדומה; איכא דמתני
לה411.

וישנם גם חלקים מסויימים בתלמוד, שהם בולטים כמקור
אחר, ע“י סימנים המיוחדים, כ”גופא" ו“איתמר”, שהם מתנגדים בכמה
מקומות לסוגיא שלפניהם, או שהסוגיא שלפניהם לא ידעה את סוגיית “גופא”
ו“איתמר”. והם לקוחים בוודאי מעריכה אחרת (ע"ד בכורות נעיר
להלן).

ומסכת בכורות מצטיינת בכמה דברים שאינם רגילים, בין
בנוגע לסגנונה ובין בנוגע לשיטותיה, ובין בנוגע לרשימת
אמוראיה.





א) סגנון

הטרמינולוגיה של בכורות אינה לגמרי אותה של כל הש"ס:

מסייע ליה לר"א וכו' אמרי לא וכו' (יד א), במקום: לימא מסייע ליה.

מצינו לוקח מגוי וכו' (כא ב) במקום: אשכחן לוקח מגוי; ו“מצינו” הוא לשון מדרשי־הלכה, ועי' “הרי – אמור”.

לימא כתנאי412, וקאי הכי (=“נימר” בירוש', בניחותא).

תנן והנותן לו בקבלה (מברייתא השייכת למשנתנו, שהובאה בדף ב ע"ב) וכו'413. במקום: והא תניא (שאמנם מצוי גם במקומות אחרים).

לימא קסבר מטנפת וכו‘, את"ל מטנפת וכו’ יולדת ודאי וכו' (כא א), “את”ל" תירוצא הוא, ואינו לשון רגיל.

שאלות בלי סימן של בעיא: נפדין תמימין או אין נפדין
תמימין? (יד ב); אותן ולדות שלאחר פדיונן מה תהא עליהן? וכו' (טו
ב).

ומדכתיב בחרס הרי גרב לח אמור (מא א), שהוא לשון מדרשי־הלכה ואינו לשון התלמוד.

דכיון דשרי להו מר (לא ב), במקום: דשרית להו,
ונמצא רק בנדרים עא ב: אי אמר מר וכו‘, וביצה ד ע"ב (כ"י מ'): ולא שרי
ליה מר וכו’ אי שרי ליה מר, ורגיל בשאילתות.

אמרי (יג א–ב, יד א–ב), בתורת תשובה לקושיא, וכדומה בנואנסות שאינן רגילות.





ב) שיטה

למה ליה למיתנא שהיוצא – סימנא בעלמא וכו' (ו ע"א).

והא כל היכא דאיכא למיהדר ומיתנא קא הדר ותני וכו' (מג ב).

הא תו ל"ל הא תנא ליה רישא על אלו מומין שוחטין את הבכור
וכו‘. איידי דתנא שלשה הוסיף ואמרו לו לא שמענו אלא את אלו וקתני ואתי
(אח"כ) דיחידאה (ר“ח בן אנטיגנוס, רחב”ג) קא סתים לה בכולהו על אלו מומין
וכו’414 (מא א),

מאי תנא דקתני מעשה, משום דתנן פיו דומה לחזיר ופליגי רבנן
עליה (“לא שמענו אלא את אלו”) וקאמרינן כי פליגי רבנן עליה וכו' ומעשה נמי
וכו' (בלי “חסורי מחסרא”)415 (מ ע"א).

ר' ישמעאל אומר אין לך מום גדול מזה. כאביי לא אמר (ר' ישמעאל!) וכו' כרבא נמי לא אמר וכו'416 (מא סע"א).

קשיא ליה לר' ישמעאל (שבמשנתנו) האי חסר אשך מיבעי ליה
(“ולהכי פליג ר' ישמעאל את”ק") תָנֵי שנמרחו אשכיו, קשיא ליה לר“ע האי
ממרוח אשך מיבעי ליה תָנֵי שהרוח באשכיו, קשיא ליה לר”ח בן אנטיגנוס האי
רוח אשך מיבעי ליה תָנֵי שמראיו חשוכין וכו'; היינו כושי, ר“ח ב”א לא תָנֵי
כושי (מד ב)417.





ג) היחס לשאר מסכות

ג רע“א: דאמר ר”ל המוכר בהמה וכו' לא גזרו ביה רבנן = גטין מד א (בלי “תנן”).

ג א: איתמר – בניגוד לתמורה ושוה לנדה418.

ה א: אלא אמר ר“ח מהכא והשקל וכו' – מב"ב צ ע”ב: אלא
אמר רב חסדא שמואל (דאמר אין מוסיפין על המדות יותר משתות) קרא אשכח ודרש
והשקל וכו' ש“מ וכו' וש”מ וכו'.

ח א: איני והאמר שמואל אווז [גאו] (כי"מ) וכו' והוינן בה מ"ט
אמר אביי וכו' – קיצור סוגיית ב"ק נה א.

שם: כל שתשמישו ביום וכו' = ביצה ז א, ובביצה שם עוד: איני וכו'.

ט ב: אמר רב [אשי]419 מין
במינו אינו חוצץ, וכן בזבחים קי ע“א בשני כי”י (ולא “רב”), אבל
בסוכה לז ב (ב"פ): ורבא אמר מין במינו אינו חוצץ (וא"א להגיה
שם).

ט ב–י ע“ב: בפטר חמור נמי מיקדשא (לר' יהודה!) כדרבי
אלעזר (קידושין נו א) דאמר ר”א אשה יודעת שאין מעשר שני מחולל על ידה וכו'
הכא נמי אשה יודעת דפטר חמור איסורא אית ביה ופרקא ליה בשה ומקדשא בהך
דביני וביני. ולמטה (ט ב): אמר רבה ומודה ר' שמעון לאחר עריפה שהוא
אסור וכו' (י ע"ב) איתיביה [אביי]420 לא רצה
לפדותו וכו' וכן אמר ר"נ אמר רבה בר אבוה מודה ר“ש לאחר עריפה שהוא
אסור וכו' וכן אמר ר”ל מודה ר“ש וכו' ור' יוחנן ואיתימא ר' אלעזר
אמר עדיין היא מחלוקת איכא דמתני לה להא דר”נ אהא המקדש בפטר חמור
אינה מקודשת (פרפרזה של משנת קידושין!) לימא מתני' דלא כר“ש אר”נ וכו'
(כבקידושין נז ב) איכא דאמרי הא מני לא ר' יהודה ולא ר“ש אי ר”ש תיקדש
בכוליה אי ר' יהודה תיקדש בהך דביני ביני אמר [רב נחמן אמר]421
רבה בר אבוה (אמר רב)422 וכו' כגון

שאינו שוה וכו'.

לפי סוגיא ראשונה (וא"ד) מתקדשת גם לר' יהודה בדמים
שביניים. הסוגיא בקידושין נז ב היא כ“איכא דמתני” אבל ה“א”ד" של בכורות שנה
בקידושין בהתאם לבכורות ט ע"ב.

אבל בירוש' בקידושין שם פ“ב סג ע”א: פטר חמור רבי לעזר
אמר מקדשים בו את האשה ר' יוחנן אמר אין מקדשין בו את האשה וכו' מתניתא
פליגא על ר' לעזר פטר חמור אין מקדשין בו את האשה. פתר לה ר' לעזר לאחר
עריפה דאמר ר' לעזר הכל מודין לאחר עריפה שאינו פדוי. פטר חמור אין מקדשין
בו את האשה ור' שמעון מתיר423 הדא פליגא על ר'
לעזר בתרתי אין בחיי דפליגא עלוי מן רבנין, אין לאחר עריפה פליגא עלוי מן
ר"ש וכו‘. ערפו אסור בהנייה ור’ שמעון מתיר424 עריפה עריפה מה עריפה וכו‘. על דעתיה דר’ לעזר ניחא בחייו הוא
מתיר צריך שיהא אסור (= איסור) על עריפה, על דעתיה דר' יוחנן (ו)קשיא
בחייו הוא אסור לא כל שכן לאחר עריפה וכו'425.

“ואיתימא ר' לעזר” אינו מתאים אפוא לירוש‘. הבבלי הביא
תחילה את הסוגיא הירוש' בשם “עולא”, ב"פ, והראשון בירוש’: רבנן דקסרין
בשם ר' ירמיה, והשני סתם, ואח“כ הבבלית של פומבדיתא: רבה, ואח”כ: וכן
אמר ר“נ (נהרדעא), ואח”כ: וכן אמר ר"ל וכו' ור' יוחנן
וכו'.

יא א: ת“ר כיצד אמרו נכנס לדיר להתעשר וכו' מסייע ליה לר"נ וכו'.
אבל בב”מ ז א: א“ל רב אחא מדיפתי לרבינא מאי ספיקות וכו' אלא
ספק פדיון פטר חמור וכדר”נ וכו' (לא ידעו אפוא את הברייתא
שבבכורות).

[יב א: איבעיא להו מהו לפדות בבן פקועה וכו' (עד:) א"כ שה
שה מאי אהני ליה = חולין עד ב (אבל חולין לקוח בוודאי
מבכורות).]

יג א–ב: אמר ר' יצחק בר נחמני אר"ל משום ר' אושעיא
ישראל שנתן מעות לגוי בבהמתו בדיניהם אע“פ שלא משך קנה וכו' וגוי שנתן מעות
לישראל בבהמתו בדיניהם אע”פ שלא משך קנה וכו' אמר אביי בדיניהם שפסקה
להם תורה או קנה מיד עמיתך מיד עמיתך הוא דבמשיכה הא מיד גוי בכסף וכו' וכי
תמכרו ממכר לעמיתך לעמיתך במשיכה הא לגוי בכסף וכו‘, ובע"ב: אמרי
ולאמימר דאמר (ע"ז עא א) משיכה בנכרי קונה, הניחא אי סבר לה כר’ יוחנן
דאמר (ב"מ מז ב) דבר תורה מעות קונות משיכה לא, אהני לעמיתך לעמיתך
בכסף לנכרי במשיכה, אלא אי סבר לה כר“ל דאמר משיכה מפורשת מן התורה לעמיתך
במשיכה ולנכרי במשיכה, לעמיתך ל”ל וכו' ע“כ כר' יוחנן סבירא ליה.
מיתיבי הלוקח גרוטאות מן הגוי וכו' אם עד שלא נתן מעות משך יחזיר וכו'
ואי אמרת מעות קונות משיכה ל"ל, הב”ע שקיבל עליו לדון בדיני
ישראל426 וכו' אמר אביי רישא משום דאיכא מקח
טעות א"ל רבא וכו' ואביי אמר לך רישא מקח טעות וכו' והדר מימשך. רב אשי
אמר מדרישא משיכה אינה קונה סיפא נמי וכו' רבינא אמר מדסיפא
משיכה קונה רישא נמי וכו'.

הסוגיא מן “מיתיבי” ואילך ישנה בע“ז שם (עא ב), אלא ששם
המיתיבי הוא לאמימר, ושואל: ואי ס”ד משיכה בנכרי קונה אמאי
יחזיר427, אמר אביי וכו' (ואין שם: ואביי
אמר לך וכו') א“ל מר קשישא בריה דרב חסדא לרב אשי (האומר שם ע"א: משיכה
בנכרי אינה קונה) ת”ש המוכר יינו לנכרי וכו' (המשנה שם) א“ל רבינא
לרב אשי ת”ש וכו' ואי אמרת משיכה בנכרי אינה קונה וכו' אלא
ש"מ428 משיכה בנכרי קונה.

אבל דברי רב אשי ורבינא בבכורות אינם שם.

ואין־ספק כי ה“מיתיבי” בע“ז עם דברי אביי ורבא לקוח
מכאן, שהרי א”א שאביי ורבא יתרצו דברי אמימר המאוחר
מהם429, (ובכל־אופן: צידי רה"ר אינו מדברי אמימר, אלא מדברי רבה בר רב הונא, שם).

אלא שמיתיבי נאמר כאן על פירושו של אביי בדברי ר“ל, בע”א.





והסוגיות מוחלפות:

1) יד ב: אמר רבא כבר פסקה תנא דבי ר' ישמעאל (שוולדות
קדשים, שהן בעלי מומים אינם קרבים) דתדר"י רק וכו' אשר יהיו לך אלו הוולדות
ונדריך הקישן הכתוב לנדר מה נדר בעל מום לא אף הני נמי בעל מום
לא.

בתמורה יז ב מובאת ברייתא כזו ב“והאי תנא”, שהוא כרגיל
דבי ר“ע, אלא שבנזיר כה א מובאת ברייתא זו בשינויים בראשה (“בוולדות קדשים
ובתמורתן הכתוב מדבר”430), בלשון: אמר רבא – כבר
פסקה תדר”י, אלא שבשניהם אין הסיפא “ונדריך הקישן הכתוב” וכו' ואין לה מקום
בברייתא זו, אלא שאפשר שרבא תלה דבריו בדברי הברייתא.

2) יד ב–טו א: אמר רב יהודה וכו' מאן חכמים תנא דבי לוי
הוא דתני דבי לוי וכו' (עד:) קשיא (בתמורה לג א) וכו' אמרי רב
כרשב"ל וכו‘. בתמורה לג ב: א"ל רב פפא לאביי ואמרי לה
רבא431 וכו’ א"ל (אביי!) מאן חכמים וכו' א"ל (אביי!) מאן האי דלא קתני הכי משום דרב וכו'.

כאן נמסר אפוא סתם מה שנאמר שם, בשם אביי, ובבכורות נוסף עוד (טו א): אמרי432 ממאי דהאי וכו' אמרי א"כ ניתני וכו'.

3) סו סע“א: מנה”מ = תמורה לא א.

4) טו ב: דלאחר פדיונן מה תהא עליהן אמר ר"ה כונסן לכיפה
והן מתין וכו' טעמא מאי אמר ר' לוי גזירה שמא יגדל מהן עדרים
עדרים.

בתמורה יח א פירש כך רחב“א בשם ר' יוחנן טעמו של ר”א שם ש“ולד שלמים לא יקרב שלמים”.

5) טז ב; למימרא וכו' עד הפיסקא = ב"מ ע ע“ב, אבל כאן: והכא גבי בכורה433 היינו טעמא, וא”כ נראה שהסוגיא לקוחה מבכורות.

6) יז ב: בידי אדם מאי (אם אפשר לצמצם) ת"ש וכו' אמר רב
קטינא ת"ש חלקו לשנים וכו' אמר רב כהנא שאני כלי חרס וכו‘. בחולין כח ב
(לענין מחצה על מחצה כרוב): אמר רב קטינא ת"ש חלקו וכו’ הא אפשר לצמצם
טהורין אמאי טהורין זיל הכא איכא רובא וכו' אר"פ תרי רובי וכו'.

וא“כ העבירו ת”ש של רב קטינא משאלה אחת לשאלה אחרת (מה שנמצא גם במק"א), אלא שא"א להחליט מי קודם.

7) יח ב–יט א: אמר רבא ואיתימא ר“פ וכו' – בב”מ לז ב מכאן: והאמר רבא וכו'.

8) יט ב: לימא ר' ישמעאל כר“מ ס”ל דחייש למיעוטא וכו' (עד
סוף העמוד:) ורוב קטנות לאו איילונית נינהו אלא אמר רבא מחורתא ר'
ישמעאל כר"מ סבירא ליה דחייש למיעוטא.

הכל ביבמות קיט א למשנה שם, אבל שם: אלא מחוורתא434, אלא שמתוך הסוגיא (סע“א וע”ב)
יוצא שגם רבא ס“ל כך. ובבכורות כ ע”א: והאמר רבא מחוורתא וכו‘. אבל
בבכורות יש עוד: רבינא אמר אפי’ תימא רבנן כי אזלי רבנן בתר רובא ברובא
דלא תלי במעשה וכו'435.

ולמטה כ ע“א: ולא חייש והאמר רבא מחוורתא וכו‘, כי חייש
וכו’ ואבע”א וכו' – פירש את הברייתא כרבא, ולא הזכיר כלל דברי
רבינא.

ובדף כא ב: ומי חייש ר' יהושע למיעוט והתנן (ביבמות שם)
היתה לה חמות וכו' ואמרינן מ“ט דר' יהושע קסבר רוב מעוברות יולדות
ומיעוט מפילות וכו' והוו להו זכרים מיעוטא ולמיעוטא לא חיישינן. אבל ביבמות
שם אמרו: במאי אוקימתא כר”מ אימא סיפא היתה לה חמות אינה חוששת אמאי הלך
אחר רוב נשים ורוב נשים מתעברות ויולדות, מעוט מפילות וכו' והוו ליה זכרים
מיעוטא, וליחוש וכו' ורבא מתרץ שם: דהוי ליה זכרים מיעוטא דמיעוטא
ולמיעוטא דמיעוטא לא חייש.

ולפי זה אין לשאול על ר' יהושע כאן, שאין כאן רק מיעוט, וכבר הקשה זה ר' אלחנן בתוס' שם ד"ה סיפא.

אבל בירוש' יבמות רפט“ז טו ע”ג: יצאה מליאה חוששת שהוא ספק
אחד ספק זכר ספק נקיבה מדבר תורה להחמיר. ר' יהושע אומר אינה חוששת שהן שני
ספיקות ספק זכר ספק נקיבה ספק בן קיימא ספק אינו בן קיימא שתי ספיקות מדברי
תורה להקל.

וכפירוש זה היה לפני הבבלי דבכורות ביבמות שלו.

9) כה ב: מתיב רב ששת בעלי מומין אוסרין בכל שהוא וכו'
והוינן בה מאי יבוקר וכו' ואר"נ אמר רבה בר אבוה וכו' אמר רבא
וכו'.

והסוגיא ליתא במקום אחר.

10) כו ב: תנא מפני ששיניה דקות – כיו“ב ב”מ סט א436.

11) כח א: ארבב“ח וכו' תנ”ה וכו' ארנב"י וכו' – ביצה
כז א, אבל בלי “תניא נמי הכי” וכו‘! וכאן בע“ב קשור ב”תנ“ה” ופירושו:
איבעיא להו מפני המשתנין וכו’.

12) כח ב: דן את הדין וכו' מה שעשה עשוי וישלם מביתו,
ובבבלי שם: לימא תנן סתמא כר' מאיר דדאין דינא דגרמי אמר ר' אילעאי
אמר רב כגון שנשא ונתן ביד, בשלמא חייב את הזכאי וכו' אלא זיכה וכו' אמר
רבינא כגון שהיה לו משכון ונטלו וכו‘; מתני' ומעשה בפרה וכו’ ותיפוק
ליה דטעה בדבר משנה וכו' חדא ועוד קאמר וכו'.

בסנהד' לג א–ב: דיני ממונות מחזירין וכו' ורמינהי דן את
הדין וכו' אמר רב יוסף וכו' אר"נ וכו' רב ששת אמר כאן שטעה בדבר משנה
(“מחזירין”) כאן שטעה בשיקול הדעת וכו' איתיביה רב המנונא לרב ששת מעשה
בפרה (סיפא דמתני) וכו' ואם איתא לימא ליה טועה בדבר משנה אתה וכו' חדא
ועוד קאמר וכו' אמר רב נחמן בר יצחק לרבא מאי קא מותיב רב המנונא לרב
ששת מפרה, פרה הרי האכילה לכלבים וליתא דתיהדר וכו‘. רב חסדא אמר כאן
שנטל ונתן ביד (“מה שעשה עשוי”) כאן שלא נטל ונתן ביד, בשלמא חייב וכו’ אלא
זיכה וכו‘, כיון דאמר פטור אתה כמו שנטל ונתן ביד דמי, אלא מתניתין
דקתני דיני ממונות וכו’ רבינא אמר כגון שהיה לו בידו משכון
וכו'.

אל ה“מעשה” יש אפוא לפנינו בבכורות חלק מסוגיית סנהד', בלי דברי רנב"י ותשובת רבא.

ולרישא הובאו דברי ר“ח, אבל בשם רב, ופירושו נאמר כאן
לא מפני הרומיא ממשנת סנהד', אלא כדי שלא לפרש סתם זה כר”מ; אבל
ה“בשלמא” וכו' מתאים לסנהד‘, אלא שהתירוץ הראשון שבסנהד’ “כיון דאמר פטור
אתה כמי שנטל ונתן ביד דמי”, שגרם שם לדיחוקים במשנת סנהד', – ל א נזכר כאן
כלל.

אבל בב“ק ק ע”א אמר: הי ר“מ (“דדאין דינא דגרמי”) אילימא ר”מ דתנן דן את הדין וכו' הא איתמר עלה אמר437 ר' אילעא אמר רב והוא שנטל (“שנשא”) ונתן ביד. אם כן רמזו
בב"ק לסוגיא שלנו. ושם קיז ב: ההוא דאחוי אמטכסא דר' אבא יתיב ר' אבהו וכו'
ויתיב ר' אילעא גבייהו סבור לחיוביה מהא דתנן דן את הדין וכו' אמר להו ר'
אילעא הכי אמר רב והוא שנשא ונתן ביד.

המעשה הזה הוא אפוא יסודה של המימרא.

וגם בירוש' גטין פ“ה מז ע”א: דהיא מתניתא דן וכו' דמר רב ירמיה (“בר אבא”) בשם רב במגיעו לידו ושמואל אמר במגיעו לידו.

וא“כ הסוגיא של בכורות מתאימה לגמרי לב”ק ובחלקה לסנהד'.

13) כט א ורמינהי וכו' = קידושין נח א.

14) כט ב: תנא כפועל בטל אמר אביי = ב"מ לא ב, סח א.

15) ל ע"א: דבאתריה דר' יהודה וכו' = גטין נד א.

16) לא א: והתנן מיאנה וכו' לעולם בחד וכו' = יבמות כה ב.

17) לא ב: ורב ששת מאי נפקא ליה מינה, דאמר רב יהודה וכו' = יבמות צו ב–צו א: ור' יוחנן מ"ט קפיד438 כולי האי, דאמר רב יהודה וכו‘. ירוש’ ברכות פ“ב ד ע”ב (שקלים
פ“ב, מז ע”א): ור' יוחנן בעא דיימרון שמועתא בשמיה439 וכו' מהניא (= מה הניא) ליה לוי בר נזירא אמר כל
האומר שמועה וכו'.

18) לא ב: מאי שנא מהא דתניא (= דתנן) הלוקח לולב וכו' והוינן בה לא רצה וכו' ואמר רב הונא וכו' = סוכה לט א.

19) לג א–ב: ת“ר אין מרגילין וכו' עד המשנה = תמורה כד א,
אלא ששם: אמר ר”ח ב“ש היא דאמר בכור בקדושתיה קאי דתנן בש”א לא ימנה
ישראל עם הכהן על הבכור, וכאן: ב“ש היא דאמר אין מאכילין אותו לנדות,
שכאן נסמך “ת”ר” זה (תוס' ביצה פ"ב יא) ל“ת”ר" הראשון (תוס' בכורות פ"ג),
ותלו זה בזה.

20) לד א: דאמר רב יהודה אמר שמואל וכן אמר ר“ל וכן אמר
ר”ג אמר בר אבוה אני הנה וכו' – בשבת כה א ויבמות עד א ליתא “וכן אמר
– וכן אמר –”, ובבכורות נוספה מסורת א"י ומסורת נהרדעא!

21) שם: למימרא דר"א סבר יש אם למקרא ורמינהי בבגדו בה
כיון שפירש טליתו עליה וכו' – קידושין יח ב, אלא שהברייתא שבקידושין אינה
מתאימה לברייתא שבבכורות440 והסוגיות מוחלפות441.

וכיו“ב בכורות מ ע”א וקידושין כה א יז442.

22) לו א: איבעיא להו עד וכו' לעדות בכור = שבת קמה ב, ושם בסע"א הובא דבי מנשה כולו: וכן תני דבי מנשה443 דבר תורה אינו חייב אלא על דריסת זתים וענבים בלבד ואין עד מפי
עד וכו', ואגבה הובאה “איבעיא” זו.

23) שם: א“ר אילעא לא היו מוחזקין בו שהוא בכור ובא אחד
ואמר שהוא בכור ומומו עמו נאמן, מאי קמ”ל שהפה שאסר וכו' מתקיף לה מר בר
רב אשי מ"ש מההוא גברא דאוגר ליה חמרא וכו' ואמר רבא מה לו לשקר
וכו‘. ואמר אביי וכו’ התם ודאי איכא מיא וכו'.

בכתובות כז ב רב אשי מיבעי ליה כיו"ב באמרה נחבאתי
וטהורה אני, וסתם התלמוד מקשה: ומאי שנא מההוא וכו' ומשני לה כי
הכא.

וכבר העירותי שבנוגע לדברי רבא בכורות מתאים לכתובות וב“מ ולב”ב לא א, ולא לב"ב לג ב.

24) לט א: ור' יוחנן אמר דכולי עלמא444
אין בריה באחת וחסרון מבפנים שמיה חסרון ול"ק כאן וכו'
כאן שחסרה לאחר שחיטה – בחולין מח ב: איתמר מחט שנמצאת בריאה ר'
יוחנן ור' אלעזר ור' חנינא מכשרי רשב"ל וכו' טרפי לימא בהא קמיפלגי דמר
סבר חסרון מבפנים שמיה חסרון ומר סבר לא שמיה חסרון לא דכ"ע חסרון
מבפנים שמיה חסרון445 והכא בהא קמיפלגי מר סבר סמפונא נקיט ואתאי446 ומר

סבר נקובי נקיב ואתאי.

אבל שם מז ב: אמר עולא אמר ר' יוחנן ריאה שנשפכה כקיתון כשרה אלמא קסבר חסרון מבפנים לא שמיה חסרון.

ה“איתמר” שבחולין מסכים אפוא לבכורות, אבל אינו מסכים
לסוגיא דדף מז ב, וזה רגיל, ובשביל זה אין להגיה כמו שהגיה
רש"י447.

25) לט ב; והאמר ר“ז אמר רב הצורם אזן הפר ואח”כ קיבל דמו
וכו' ולאחר קבלה קודם זריקה מי שרי והתניא שה תמים וכו' ומנין בקבלה והולכה
והזייה ת“ל יהיה שיהיו כל הויותיו תם ובן שנה תרגמא448 אבן שנה הכי נמי מסתברא דתניא ר' יהושע אומר וכו' ש”מ ומי
איכא מידי דבשעת שחיטה הוי בן שנה וכו' אמר רבא זאת אומרת וכו'.

כל סוגיא זו בזבחים כה ב: אמר ר' זירא וכו' אשכחן קדשי
קדשים, קדשים קלים מנלן אמר רבא תניא שה תמים וכו' איתיביה אביי ר'
יהושע אומר וכו' תרגומא449 אבן שנה, ומי איכא מידי וכו' אמר רבא (כ"י ר' ב': רבה) וכו'.

יש כאן אפוא בבכורות קיצור ועיבוד של סוגיית זבחים בלי שמות אביי ורבא.

26) מ ע“א: אמר ר”ה לא שנו וכו' = חולין נח ב: תנן התם בהמה וכו' אמר ר"ה וכו'.

27) שם: למימרא דלאו היינו אורחיה ורמינהי המפלת וכו' = נדה כג א, וגם שם בכ"י מ': אמר רב יוסף לא קשיא, כבבכורות.

28) שם: ושניטל רוב המדבר שבלשונו. מתני' מני ר' יהודה
היא דתניא וכו' ר' יהודה אומר וכו' – כבר העירותי שבקידושין: רבי
אומר, וברייתות שונות הן.

29) מג ב: למימרא דחיי והא איתמר וכו' כבר רמא ניהליה רב שימי בר חייא לרב וא"ל וכו' = נדה כד א.

30) מה א: היתה בה יתרת וחתכה אם יש בה עצם פסול ואם לאו
כשר. אמר רבב“ח אמר ר' יוחנן והוא שנספרת ע”ג היד – בקידושין כד ב־כה א:
א“ר חייא בר אשי אמר רב היתה לו יתרת וחתכה עבד יוצא בהן לחירות אמר
רב הונא והוא שנספרת ע”ג היד.

31) שם: אמר ר"ח דבר זה וכו' = נדה מט ב.

32) מה ב: תנא נודר ועובד וכו' הניחא למ“ד צריך לפרט
את הנדר אלא למ”ד וכו', (עד מו א:) דדייק כוותיה = גטין לה ב (ותני עלה) –
לו א, והמחלוקת בין ר“פ ור”נ, ומקוצר משם.

33) מו ב: ת“ש פדחת וכו' ואמר אביי ואיתימא רב כהנא וכו' = יבמות קב ע”א

34) מז א: איתמר היו לו בנים בהיותו גוי ונתגייר ר' יוחנן
אומר אין לו בכור לנחלה וכו' ואזדו לטעמייהו דאיתמר היו לו בנים בהיותו גוי
ונתגייר ר' יוחנן אמר קיים פריה ורביה וכו' וצריכא דאי איתמר בהא וכו' אבל
בהא אימא מודה לר' יוחנן דלא לתהו בראה לשבת יצרה והא עבד ליה שבת וכו'
= ביבמות סב א בסדר הפוך: איתמר וכו' קיים פריה ורביה וכו' ואזדו לטעמייהו
דאיתמר וכו' אין לו בכור לנחלה וכו' וצריכא דאי אשמעינן בההיא קמייתא בההיא
קאמר ר' יוחנן משום דמעיקרא נמי בני פריה ורביה
נינהו450, אלא שביבמות יש עוד: איתיביה ר'
יוחנן לר"ל בעת ההיא וכו‘, ובבכורות יש עוד: תנן מי שלא היו לו בנים
וכו’ ת"ש (מברייתא) היו לו בנים בגיותו451 ונתגייר יש לו בכור לנחלה אמר רבינא ואיתימא רב אחא [בריה
דרבא]452 הא ודאי וכו'.

35) מז א: אמר רב אדא בר אהבה לוייה שילדה בנה פטור מה'
סלעים (דאיעבר ממאן וכו‘. ונחלקו בזה רב פפא ומר בריה דרב יוסף משמיה
דרבא, וכו’ סוגיא) – בחולין קלב א: אמר רבינא אמר לי מרימר
הלכתא וכו' והלכתא כוותיה דרב אדא בר אהבה [אליבא דמר בריה דרב
יוסף דאמר ר' אדא בר אהבה]453 לויה וכו'.

מרימר ורבינא ידעו אפוא סוגיא זו.

מז ב: ולכתבו הרשאה להדדי (ספק בן תשעה לראשון או בן שבעה
לאחרון, והבא אחריו אינו בכור לנחלה) וכי תימא מתני' שלא בהרשאה, הא
מוקמינן לה קמן (מח סע"ב) דבהרשאה מסייע ליה לר' ינאי דאמר ר' ינאי (ב"ב
קכז א) הוכרו וכו' לא הוכרו ובסוף נתערבו אין כותבין הרשאה זה לזה.

בב"ב קכז א: דדרש רבא שתי נשים שילדו שני זכרים במחבא
כותבין הרשאה זה לזה א"ל ר"פ לרבא והא שלח רבין דבר זה שאלתי לכל רבותי
ולא אמרו לי דבר ברם כך אמרו משום ר' ינאי, הוכרו וכו' הדר אוקי רבא אמורא
עליה ודרש דברים שאמרתי לכם טעות הן בידי ברם כך אמרו משום ר' ינאי
וכו'.

והשאלה בבכורות היא אפוא לרבא לפני חזרתו ופושט כר' ינאי, ואת רבא לא הזכיר.

ולהלן מח סע“ב: מאי שנא שני כהנים ("שתי נשים של שני אנשים
שלא ביכרו וילדו שני זכרים במחבא ונתערבו ומת אחד מהן בתוך שלשים אם לכהן
אחד נתן יחזיר לו חמש סלעים ואם לשני כהנים נתן אינו יכול להוציא מידם)
דאזיל לגבי האי ומדחי ליה ואזיל לגבי האי ומדחי ליה. כהן אחד נמי ליזיל
לגבי האי ולידחיה וליזיל לגבי האי ולידחיה. אמר שמואל בבא
בהרשאה454 והאמרי נהרדעי לא כתבינן אורכתא אמטלטלי ה”מ היכא דכפריה וכו'.

כל שקלא וטריא זה, מן “אמר שמואל” ואילך, לקוח משבועות
לג ב: טעמא דאיש פלוני כהן דאיש פלוני לוי (“משביע אני עליכם אם לא תבואו
ותעידו – שאיש פלוני כהן – הרי אלו פטורין”) הא מנה לפלוני ביד פלוני
חייבין, הא קתני סיפא עד שישמעו מפי התובע אמר שמואל בבא בהרשאה והאמרי
נהרדעי וכו' ה“מ וכו'. ו”ה“מ” בשבועות, הוא כ“א”ד" בב“ק ע ע”א (וללישנא
קמא שם: אמר רב אשי לאמימר מאי טעמא).

למסדר האחרון של דף מז ע“ב היתה אפוא סוגיא זו של דף
מח ע”ב כבר סדורה ומסודרת (“הא מוקמינן לה קמן”!), אע"פ שהיא שאולה
משבועות! (“נהרדעי” שנזכרו כאן אינם מוכיחים אפוא כלל על סידורה של עיקר
בכורות, שאינו מנהרדעא).

36) מח א: אמר רבא מכדי נכסי דבר איניש וכו' מי איכא מידי
וכו' והתנן המלוה וכו' וקי“ל וכו' – בב"ב קעד א: ההוא דיינא דאחתיה
למלוה לניבסי מקמי דלתבעיה ללוה סלקיה רב חנין בריה דרב ייבא אמר רבא מאן
חכים למעבד כי הא מילתא אי לאו רב חנין וכו' קסבר ניכסיה דבר אינש וכו'
ותנן וכו' וקי”ל וכו'.

37) מט ב: ת“ר הוא לפדות וכו' א”ר ירמיה הכל מודים וכו' =
קידושין כט א, אבל ר' ירמיה רגיל הרבה בבכורות, ובוודאי שהדברים
לקוחים מבכורות.

38) נ ע“א: א”ר אושעיא ביקשו לגנוז וכו' וירושלים הויא
רובא דעלמא וכו' אלא אמר אביי וכו' – בע"ז נב ב: מי לא אמר רב אושעיא
בקשו וכו' והוינן בה ירושלים וכו' אלא אמר אביי וכו'.

39) נ ע“ב: אמר רב יהודה אמר רב אסי כל כסף האמור בתורה
(סתם) כסף צורי ושל דבריהם כסף מדינה, וכללא הוא וכו' יליף קדש קדש
ממעשר והרי קידושי אשה דכתיב ויצאה חנם אין כסף ותנן בש”א וכו' לימא רב
אסי דאמר כב“ש וכו' דקרי אינשי סלע פלגא דזוזא455 – בקידושין יא א–ב: רב יוסף אמר טעמייהו דב”ש כדרב יהודה אמר
רב אסי דאמר וכו' [גופא אמר רב יהודה אמר רב אסי] כל כסף האמור בתורה
כסף צורי ושל דבריהם כסף מדינה. כי“מ: גופ' כל כסף האמור בתורה כסף צורי,
אבל כל זה הגהת רש”י: ה“ג גופא אמר רב יהודה וכו‘, וכבר העירו התוס’
שם: ולקמי' בשמעתין פי' הקו' דה"ג גופא אמר רב יהודה אמר רב אסי והיינו
משום דאי קאי אדלעיל הוה ליה למיפרך לאלתר לימא רב אסי דאמר כב”ש, ותוס'
הרא“ש מוסיף: אלא חוזר ואומר דברי רב אסי כדי לפרשם והדר תו פריך לימא רב
אסי דאמר כב”ש; ריטב“א: וספרים יש שגורסים גופה אמר רב אסי ואין צריך. חי'
הרמב”ן: רב יוסף אמר וכו' קשיא לרב יוסף רב אסי דאמר כב"ש, איכא למימר
אין הכי נמי ורב יוסף לא איכפת ליה ולא סבירא ליה מאי כסף דקאמר רב
יהודה כסף קצוב הוא וכו' והיינו דאקשינן הכא: וכללא הוא וכו' ולא גרסינן
גופא כדגרסי' אלא לאפוקי מדרב יוסף קא בעינן וכללא הוא וכו' התם כסף
כסף יליף ממעשר (ריטב"א: התם קדש קדש יליף ממעשר ויש ספרים שכתוב בהם
כסף כסף יליף ממעשר) והרי קידושי אשה דכתיב כי יקח איש אשה ובעלה וגמר
קיחה קיחה משדה עפרון ותנן וכו' דקרו לפלגא דזוזא איסתירא.

‏אין־ספק, שהסוגיא נאמרה בראשונה בבכורות, ובבכורות אמרו:
והרי קידושי אשה דכתיב ויצאה חנם אין כסף, בשיטת רב יהודה (אמר רב)
בקידושין ג ע“ב (כתובות מו ב ומשם לקוחה): דאמר קרא ויצאה חנם אין כסף
אין כסף לאדון זה ויש כסף לאדון אחר456, אבל
הבבלי בקידושין ד ע”ב מסיים: ותנא מייתי לה מהכא דתניא כי יקח איש אשה
וכו' אין קיחה אלא בכסף וכה"א נתתי כסף השדה קח ממני (שאינו בספרי תצא
פיס' רס"ח ולא בתני ר' חייה שבירוש' קידוש' שם), ועל־פי זה הכניסו בסוגיא
שלנו: “דכתיב כי יקח איש אשה ובעלה וגמר קיחה קיחה משדה עפרון”, וכך שנה גם
רב הונא גאון סורא, בקידושין ב ע“א: “וכסף מנ”ל גמר קיחה קיחה משדה
עפרון כתיב הכא כי יקח איש אשה וכתיב התם נתתי כסף השדה קח ממני”.

‏ורב יוסף בקידוש' שם סובר באמת, דרב אסי דאמר כב“ש, והוא
שנה בדברי רב אסי: “כל כסף האמור בתורה”, ולא “כל כסף קצוב האמור
בתורה”, וכן הוא פושט במעשה שהיה, ב”ק לו ב, מדברי רב אסי “כל כסף
האמור בתורה כסף צורי”457.

ומבכורות העבירו כל הסוגיא לקידושין458. גם המעשה “חנן בישא וכו' אתא לקמיה דרב הונא וכו' “, שישנה
גם בב”ק שם (לז א) עיקרה כאן בבכורות, שהרי רב יוסף בב”ק שם לא ידע
מעובדא זו דרב הונא (מסורא!)459.

40) נא א: מתני' דלא כרבי דתניא רבי אומר בכל פודין וכו'
א“ל רבינא למרימר ורבי וכו' דתניא ואמרינן (קידושין כא ב)
ורבנן [אמר רבינא]460 כדאמרי במערבא וכו'
(עד הפיסקא) = שבועות ד ע”ב: רבי נמי דריש ריבוי ומיעוטי דתניא רבי
אומר וכו' (עד ה ע"א: ודונם בכלל ופרט).

והסוגיא שם באה כהמשך לדברי רב אשי שבע"א: אמר רב
אשי אמריתא לשמעתא קמיה דרב כהנא ואמר לי לא תימא וכו' אלא רבי טעמיה
דנפשיה מפרש דתניא וכו' אשכחן בידיעות וכו' שבועות דלית ליה טעמיה דנפשיה
מנלן סברא הוא וכו'.

ונראה שעיקרה של סוגיא זו נשנית תחילה בשבועות461, וסוגיא זו כבר השתמשה בסוגיא דקידושין כא ב (ואמרינן!).

41) נב א: מ“ט (אינו נוטל פי שנים בנכסי האם) אמר קרא לו
משפט הבכורה משפט הבכורה לאיש וכו' – כרבא בב”ב קיא ב, ולא כאביי
ולא כרנב"י שם.

42) נב ב: וחכ“א מתנה כמכר. מאי טעמייהו דרבנן תשובו (“איש
אל אחוזתו”) לרבות את המתנה – דרשה זו הסתמית ידועה לרבנן דרב פפא,
בערכין לא ב: ת”ר לצמיתות וכו' לרבות את המתנה וכו' אמרוה רבנן קמיה
דר“פ כמאן דלא כר”מ וכו' אמרו רבנן לר“פ ואמרי לה רב הונא בריה דרב
יהושע לר”פ והא גבי יובל דכתיב תשובו לרבות את המתנה ור"מ לא קא מרבי
וכו'.

43) שם: מאי קסבר אי קסבר ירושת הבעל דאורייתא וכו'
לעולם קסבר וכו' (עד סוף הפרק) = כתובות פד א: והוינן בה מאי
קסבר וכו' ואמר רב לעולם קסבר וכו'.

יש כאן אפוא מתלמוד קדום סוראי.

44) נד א–ב: א“ל ר' אבא בר ממל לר' אמי462 אלא מעתה גבי מעשר בהמה דלא כתיב וכל מעשר בקר ומעשר צאן
יתעשרו מזה על זה, א”ל אמר קרא העשירי (“דסמך מעשר לבקר ועשירי לצאן”) תן
עשירי לזה וכו' אי הכי כבשים ועזים נמי (“לא יתעשרו מזה על זה”), וצאן משמע
כל צאן אחד, ה"נ לימא [דגן]463 משמע כל דגן
אחד אמר אביי ראשיתם (“תן ראשית לזה וראשית לזה”) וכן אמר ר'
אילעא464 ראשיתם רבא אמר בלא ראשיתם נמי
משמע כל דגן אחד לא מצית אמרת וכו' – בתמורה (ה א) פריך לאביי ממשנת אין
תורמין וכו' אלמא לא מהני, אמר לך אביי שאני התם דאמר קרא ראשיתם וכו'
(דשנה עליו הכתוב) וכן אמר ר' אילעא ראשיתם ולרבא וכו‘. כאן
סתם התלמוד משיב: אמר לך אביי וכו’ ולרבא אי לאו וכו'. ושניהם אינם
מתאימים לבכורות465.

45) נו ב: כדאביי דאמר אביי זונה גויה וכו' זונה ישראלית
וכו' – לא הזכיר כלל מחלוקתו של רבא בתמורה כט ב, אע"ג דאיפרך שם
אביי מברייתא.





יחס בכורות לכל התלמוד הוא אפוא:

1. לשבת. בדף לו ע"א סוגיא שישנה גם בשבת, שהיא מקושרת שם דרך אגב.

בדף לד ע"א מימרא (שישנה כך גם ביבמות) שנוסף עליה בבכורות: וכן אמר ר"ל וכן אמר רב נחמן (נהרדעא).

2. לסוכה. לא ב: והוינן בה, ציטט מסוכה.

ט ב מימרא, שישנה בסוכה (וגם בזבחים), בשם רבא, וכאן בשם: רב אשי466.

3. לביצה. ח א= ביצה אבל שם עוד: איני וכו'.

כח א = ביצה, אבל בבכורות עוד: תניא נמי הכי וכו'.

4. ליבמות. היתס ליבמות מלמד מכמה צדדים:

יט ב בשם רבא, וביבמות סתם; אלא שמתוך הסוגיא שם
יוצא שדעת רבא כן. ובבכורות עוד: רבינא אמר וכו' – שלא ידעוהו
ביבמות.

כא ב: ואמרינן (במקומו ביבמות!) – ואינו כך ביבמות, אבל נמצא בירושלמי יבמות.

לא א = יבמות (שקלא וטריא למשנת יבמות).

לא ב אגדה = יבמות, אבל שם נאמרה על המעשה בר' יוחנן,
וכאן על המעשה ברב ששת, היא לקוחה משם, שכן נאמרה למעשה דר' יוחנן גם
בירוש' ברכות ושקלים.

לד א, מימרא שישנה גם ביבמות (ושבת). אבל בבכורות נוסף: וכן אמר ר"ל וכן אמר ר"נ.

מו ב (ברייתא ומימרא שעליה, שנאמרה כאן ב“ת”ש") = יבמות (כתוספתא למשנה).

מז א, שני “איתמר”. שנסדרו כאן ושם במוקדם ומאוחר לפי ענין
המסכת, אלא שישנם שינויים בלשון הצריכותא, וביבמות עוד: איתיביה
וכו', ובבכורות עוד: תנן – ת"ש – אמר רבינא ואיתימא רב אחא בריה דרבא
–.

בכורות ויבמות שונות אפוא; בשני מקומות נוספים בבכורות
דברי רבינא: במקום אחד דברי ר"נ; בכורות לא ידעה יבמות שלנו,
וכן להיפך.

5. לכתובות. לו א, המעשה ודברי רבא שוים בשניהם
(וכן בב"מ), אבל הקושיא “ומאי שנא” בבכורות בשם מר בר רב אשי, ושם –
מסתם התלמוד.

נב ב, משנתנו ופירושה, שהובאו בכתובות: והוינן בה – ואמר רב, אבל כאן הכל סתם: תלמוד סוראי סתמי!

6. לגטין. ג א = גטין אבל בבכורות עוד: תנן – (מברייתא שלמעלה).

מה ב= גטין, ונתקצר כאן מגטין לקידושין.

7. לקידושין. גם היחס לקידושין מלמד הרבה:

ט ב: איכא דמתני = קידושין, ו“איכא דאמרי” (של “איכא
דמתני” זה) נותן לנו סוגיא בקידושין המתאימה לסוגיית בכורות
הראשונה.

וסוגיית בכורות: ירושלמית, פומבדיתאית (רבה, אביי, וכן אמר ר"נ).

כט א רומיא ממשנת קידושין לבכורות ותירוצו של אביי = קידושין.

לד א מוחלפת מקידושין, וברייתא שונה.

מ ע"א – ברייתא שונה.

מט ב תוס' למשנתנו ופירוש ר' ירמיה = קידושין, אבל קידושין לקוחה מבכורות.

נ ע"ב = קידושין בעיקר הסוגיא, אבל קידושין לקוחה מבכורות, ובכורות בשיטת פומבדיתא (רב יהודה).

המסכות שונות; בבבכורות סוגיות של פומבדיתא (גם
לקידושין) וסוגיות של ירושלמי. המסדר האחרון השתמש בקידושין
באמצעות שבועות (ועי' להלן שבועות).

8. לבבא קמא. ח א: ‏והוינן בה, ציטט מקוצר מב"ק.

כח ב. בב“ק ק א ציטט מכאן: הא איתמר עלה אמר ר' אילעא אמר רב, בב”ק קיז ב במעשה: אמר להו ר' אילעא הכי אמר רב.

נ ע“ב: חנן בישא וכו' = ב”ק, אבל עיקר ב"ק לא ידע מעשה זה, והוא לקוח מבכורות.

הציטט מב“ק בדף ח ע”א הוא אפוא מן המסדר האחרון של
בכורות שהוסיף: איני והאמר שמואל וכו' והוינן בה מ"ט אמר אביי
וכו'.


לבבא מציעא. יא א – בב"מ לא ידעו הברייתא: רב אחא מדפתי ורבינא וסתם התלמוד.


טז ב = ב"מ, אבל עיקרה בבכורות (“והכא”).

יח ב = ב"מ: והאמר רבא, ציטט מכאן.

כט ב ברייתא ודברי אביי = ב"מ, שנאמרו שם למשניות של ב"מ.

לו א המעשה ודברי רבא (כמו בכתובות עי' שם) = ב"מ. (ועי' עבודה זרה).

10. לבבא בתרא. ה א, דברי רב חסדא – לקוחים מב"ב ונאמרו שם לדברי שמואל, וכאן לברייתא.

מז ב, כאן סתם התלמוד (ומסייע ליה לר' ינאי) ושם דרש רבא וחזר בו מפני דברי ר' ינאי ששלח רבין.

מח א: אמר רבא וכו' – לקוח מב"ב, מתוך מעשה.

נב א – סתם כרבא בב"ב.

11. לסנהדרין. כח א; כאן רק דברי רבינא; ודברי
רב כאן – נאמרו שם בשם רב חסדא;‏ ותירוצו של רב ששת שם –
נאמר כאן סתם, בתשובה לשאלה שונה.

12. לשבועות. מח ב – לקוח משבועות, ונשנה שם
לענין אחר, ו“ה”מ" שבשבועות (וכאן) כ“איכא דאמרי” שבב“ק ע ע”א.
והמסדר האחרון של בכורות בדף מז ב – היה כבר לפניו סוגיא דדף מח כאן
(הא מוקמינן לה קמן).

נא א, כל הסוגיא לקוחה משבועות, וסוגיא זו של שבועות (ובכורות) כבר מצטטת קידושין (ואמרינן).

13. לעבודה זרה. יג ב – ע“ז השתמשה בבכורות. אבל
המסדר האחרון הוסיף בבכורות: אמרי ולאמימר וכו‘, והשתמש בדברי
אמימר שבע"ז, ובמחלוקת ר’ יוחנן ור”ל שבב"מ.

נ ע“א – ע”ז מצטטת מכאן: והוינן בה.

14. לזבחים. לט ב, כאן מקוצרים סתם דברי אביי ורבא שבזבחים.

15. לחולין. יב א = חולין, ולקוחה בוודאי מבכורות.

יז ב, הת“ש שהובא כאן ע”י רב קטינא, הובא ע"י רב קטינא עצמו לענין קרוב לזה (מחצה על מחצה).

לט א = חולין מח ב (איתמר) בדעת ר' יוחנן, ומוחלפת מחולין מז ב.

מ ע"א = חולין (“תנן התם” בחולין, ולקוחה מכאן).

מז א, מרימר ורבינא בחולין יודעים סוגיא שלנו ומרמזים לה.

16. לערכין. נב ב, סתם בכורות ידוע לרבנן דר"פ שם.

17. לתמורה. ג ע"א: איתמר – מוחלפת מתמורה יא ב (עי' תוס').

יד ב אינה דומה לתמורה בלשון “אמר רבא כבר פסקה תנא דבי ר' ישמעאל” (שם והאי תנא), ואינה דומה לנזיר בלשון הברייתא.

יד ב–טו א = תמורה, אבל בבכורות נשנו הויות דאביי ורבא – סתם, ונוסף כאן: אמרי ממאי וכו'.

לג א = תמורה, אלא ששם הובאה בדברי רב חסדא משנתנו, וכאן – הברייתא הסמוכה לפניו.

נד א מוחלפת מתמורה.

18. לנדה. מ ע"א = נדה.

מג ב, ציטט מנדה: כבר רמא וכו'.

מה א = נדה.

מן הרשימה הזאת יוצא:

שישנה לפנינו בבכורות סידור עיקרי וסידור אחרון:

הסידור העיקרי לא ידע את קידושין, ושונות הן, אבל
המסדר האחרון (נא א) השתמש בקידושין באמצעות שבועות; ובמקום
אחר (מז ב) היה לפני המסדר הזה הסוגיא (מח ב) הלקוחה משבועות (הא מוקמינן
לה קמן).

וב"ק השתמשה בבכורות (גם בסידורה הקדום גם בסידורה
המאוחר), אבל בסידור האחרון של בכורות נכנם (ח א) ציטט מב"ק: איני
והאמר וכו' והוינן בה.

ולע“ז – ע”ז השתמשה בבכורות, אבל המסדר האחרון של
בכורות הכניס (יג ב) הערה הלקוחה מסוגיית ע"ז: אמרי ולאמימר
וכו'.

וליבמות – הן שונות, נוספו במקום אחד (לד א) דברי ר"נ
(וכן אמר ר"נ וכו'), ובשני מקומות (יט ב, מז א) דברי רבינא, ובאחד מהם
– לא ידעה גם הסוגיא הסמוכה בבכורות שם דברי רבינא אלה (עי'
להלן).





ושישנם בבכורות סידורים שונים יוצא גם מבכורות עצמה:

א) מסורות שונות בעריכת הבבלי.

ב ב: ואיכא דמתני לה אמתני' (עם דברי רב אשי, “איבעיא להו”).

י ב: איכא דמתני לה להא דר"נ (וכן אר"נ) אהא וכו' (=קידושין) איכא דאמרי וכו' (קידושין דבכורות).

מג ב: ואיכא דמתני (מימרא דרבא) אסיפא וכו'.

מח ב: ואיכא דמתני לה (כל הסוגיא עם דברי ר' ירמיה ורבא) אסיפא וכו' וכולה כלישנא קמא.

ז א: ואיכא דמקשי ומותיב (ונזכר בו ר' ירמיה).

לו ב: בסורא מתנו כלשנא בתרא בפומבדיתא כלשנא קמא וכו' (עי' לעיל).

ה א: א“ל רב מרדכי467 לרב
אשי אתון הכי מתניתו לה אנן איפכא מתנינן לה וכו' א”ל ואפכית[ו] (ר"ג)
נמי תיובתא ואפכיתו לה להא דר“א א”ל לא קדשו לא הוצרכו ליקדש אי הכי היינו
דידן, קמ"ל חייב אדם לומר בלשון רבו.

יא א: רב אחא מתני הכי (כלעיל) רבינא קשיא ליה וכו' אלא אפילו תימא וכו'.





ב) מקורות שונים בבכורות עצמה:

1. ג ע“א: וכמה – אמר רב הונא אפילו אזנו. איתמר רב
חסדא אמר דבר שעושה אותו נבילה ורבא אמר דבר שעושה אותו טריפה במאי
קמיפלגי וכו'468. אמרוה רבנן קמיה דרב פפא
הא דרב הונא – ורב חסדא ורבא לא פליגי הא בו הא באמו אמר להו רב פפא מ”ש בו
וכו' אלא לא שנא. מתקיף לה מר בר רב אשי (ל“איתמר”) מ“ש וכו‘. ר'
אלעזר לא על לבי מדרשא וכו’ הכי א”ר יוחנן אפי' מום קל וכו‘. בשלמא מום
קל קמ“ל כדרב הונא ולאפוקי מר”ח ורבא אלא וכו’.

ר' אלעזר וכו' – הוא המשך של הסידור הראשון, וכשהוסיפו את ה“איתמר” – הוסיפו דברי ר“פ, ואת ה”בשלמא".

2. יח א–ב: רע“א משמנין וכו'. אמר רחב”א א“ר יוחנן הכהן נוטל כחושה469 א”ל רחב“א לר' יוחנן והא אנן
משמנין ביניהן (“דמשמע שיחלקו העלוי בשוה”) תנן א”ל עד וכו' תרגימנא מסיפא
דקתני סיפא מת אחד מהן וכו' רע“א המוציא מחבירו עליו הראיה ואי ס”ד משמנין
ביניהן דכי הדדי פליגי ה"נ ליפלגי גבי הדדי וכו'.

אבל בע“ב בפיסקא “מת אחד מהן רט”א יחלוקו”, אמרו: אמאי
יחלוקו, ניחזי אי שמן מית דכהן הוא (שהרי ר"ט אומר ברישא: כהן בורר לו את
היפה) אמר ר' [ביריא אמר ר']470 אמי חזר בו ר"ט.

ז“א (כמו בסוכה): תרי תנאי, ואמנם התוס' שנתה ברישא
בדברי ר”ע: רע“א הכושל שבהן (משום שהוא המוציא מחבירו), ולפי־זה הקילו
שניהן במת אחד מהן: לר”ט יחלוקו ולר"ע אין לו כלום.

ואמנם “אמר ר' חייא [בר אבא אמר ר' יוחנן]”471
מפרש להלן בע“ב מחלוקת ר”ט ור“ע שבסיפא באופן אחר: משל
דר”ט למה הדבר דומה וכו‘, והפירוש של הבבלי שם: אלא במאי פליגי וכו’ – אינו
מתאים לדברי ר' יוחנן בע“א, “ה”נ ליפלגי”. כיון שאין התְנָאים שוים.

מי שסידר אפוא את דברי רחב"א הראשונים לא סידר את האחרונים ולא את דברי ר' ביריא.

3. כ ע“א (בסוגיית “ת”ר"): והאמר רבא מחוורתא ר' ישמעאל
כר”מ ס“ל דחייש למיעוט, כי חייש וכו' ואבע”א וכו' – תירצו ע"פ רבא, ולא
הזכירו כלל דברי רבינא שבסוגיא שלפניה, ואמנם כמו שראינו אין דברי
רבינא אלה ידועים גם למסכת יבמות (קיט א).

4. מח א: א“ר ירמיה ז”א וכו' אמר רבא וכו' אלא אמר רבא
לעולם וכו' והב“ע וכו' ודכ”ע אית להו דרב אסי דאמר רב אסי האחין שחלקו מחצה
יורשין וכו' ודכ“ע (ר"מ ור' יהודה) מלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה
בשטר דמיא ודכ”ע אית להו דרב פפא דא“ר פפא מלוה ע”פ גובה מן היורשין וכו'
אלא דכ“ע וכו' והכא בדרב אסי ור”פ קמיפלגי (“וכ”ע מלוה הכתובה בתורה
לאו ככתובה בשטר דמיא").

אבל בדף מט ע"ב472: אמר ר'
ירמיה הכל מודים היכא דליכא אלא חמש סלעים הוא קודם לבנו וכו' כי פליגי
היכא דאיכא חמש משועבדות וכו' ר' יהודה סבר473 מלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר דמיא וכו'.

אלא שאלה הם דברי ר' ירמיה474 ולא דברי רבא, אלא שהתלמוד היה צריך לפרש ברייתא זו גם
לרבא.

5. נו א: אי מה בנך אינו בלקוח כלל אף שורך וצאנך אינו
בלקוח כלל אלמה א“ר אסי א”ר יוחנן לקח עשרה עוברין במעי אמן כולן נכנסין
לדיר להתעשר אמר רבא אמר קרא כן תעשה בשעת עשייה מיעט הכתוב (“אימתי
מיעט הכתוב לקוח בשעת עשייה כלומר בזמן שראוי להקרבה”). ואח“כ: גופא
א”ר אסי וכו' והא אנן תנן הלקוח או שניתן לו במתנה פטור מן מעשר בהמה א“ר
אלעזר ר' יוחנן חזאי בחלמא וכו' א”ק תעשה בשעת עשייה מיעט הכתוב
וכו'.

ב“גופא” מתרץ בזה ר"א הרומיא ממתני‘, ורבא לא ידע מדברי ר“א, שא”כ היה אומר: כדאמר ר' אלעזר א"ק תעשה וכו’.

ו“גופא” הוא ע"פ רוב גוף אחר ומקור אחר.

6. ובשני מקומות רמוזים המקורות השונים בתלמוד עצמו:

א. נג ב: אי הכי כבשים ועזים נמי לימא מקיש מעשר בהמה
למעשר דגן, מה מעשר דגן ממין על שאינו מינו לא אף מעשר בהמה ממין על שאינו
מינו לא וכו' אי הכי חדש וישן נמי וכו', אמר רבא א"ק שנה שנה לשנה
הקשתיו (לחדש וישן) ולא לדבר אחר.

ואח“כ בסוגיא של “תנן התם” (נד ב) ב”איכא דאמרי" לדברי
רבא: א"ד אמר רבא בלא עשירי (“תן עשירי לזה ותן עשירי לזה”) נמי לא
מצית אמרת בקר וצאן מתעשרין מזה על זה דאיתקש מעשר בהמה למעשר דגן, מה מעשר
דגן ממין על שאינו מינו לא אף מעשר בהמה ממין על שאינו מינו לא. והא
רבא הוא דאמר שנה שנה לשנה הקשתיו וכו' הדר ביה רבא מההוא ואבע"א
חדא מינייהו475 רב פפא אמרה.

כזה אנו מוצאים עוד בשבת כז א, ב“ק פז ב לרבא ובשבועות
כו א לאביי. ואמרו התוס': ועל ר”פ רגיל לומר כן שמלך אחר רבא וכו‘. ויש
דברים כשהיה אומר דסבורים שהם בשם רבא. וכן בתוס’ שבועות: ולא היו יודעים
התלמידים אם מדעתו אמרה או משום רבו.

ואצלנו בבכורות המצב הוא, שלא רק שהן שתי סוגיות נפרדות:
פירוש משנתנו, ואח“כ פירוש משנת תרומות שב”תנן התם“, אלא שדברי רבא אלה
הם רק לפי “איכא דאמרי” שבדברי רבא, וא”כ יש כאן שתי מסורות
מפורשות בדברי רבא.

ב. לו א–ב: אמר רב יהודה (פומבדיתא) אמר רב נאמן הכהן לומר בכור זה נתן לי ישראל במומו וכו' אמר רבה476
אף אנן נמי תנינא וכו' מתיב רב שיזבי (תלמיד רב חסדא
ורבה) האומר וכו' (דמאי פ"ד) מירתת. (ואח"כ:) אמר ר' ירמיה בר אבא
(תלמיד רב, סורא) מנא ליה ליהודה הא אנא477 בגידול קבעתיה (בסידור מימרות שסידר רב גידול) וגידול קבע
&lt; ה&gt;
בדידיה478 והכי אמרי ליה (כלומר:
לגידול) נאמן ישראל לומר בכור זה נתתי לכהן במומו וכו‘. בסורא
מתנו כלשנא בתרא, בפומבדיתא כלשנא קמא והלכתא אפילו כלשנא קמא. רפרם
מפומבדיתא הוה479 ליה בוכרא ויהביה לכהן בלא מומא אזל שדא ביה מומא וכו’ ואפ"ה לא חש לה למילתא וכו'.

כל הסוגיא (עד “אמר ר' ירמיה”) היא אפוא סוגיא
פומבדיתאית, ואח“כ באה מסורת‏ סורא, והכרעת (“והלכתא”) המסדר של
בכורות, ואח”כ המעשה של רפרם מפומבדיתא, שידע כנראה שתי הלשונות. אח“כ:
ההוא שרוע דאתא לקמיה דרב אשי (מחסיא) אמר למאי ניחוש אי כהן הוא
אי ישראל הוא הרי בכור ומומו עמו (“שהרי – שרוע – כך נולד”) א”ל רבינא
וכו'.

רב אשי רמז אפוא לשני הלשונות ולא הכריע ביניהם.

לכאן שייך גם הוספת המסדר: וכן אמר ר' פלוני, אחרי אמוראים אחרים שהזכירם תחילה:

נא ב: אמר עולא וכו' [וכן אמר רב ששת בנו פדוי לכשיתן]480, תני תנא קמיה דר"נ בנו פדוי וכו'.

י ע“ב, אחרי הסוגיא של “אמר רבה ומודה ר”ש” וכו' (ט
ע“ב–י ע”ב): וכן אמר רב נחמן (נהרדעא ומחוזא) אמר רבה בר אבוה
מודה ר“ש וכו' ואר”נ מנא אמינא לה וכו' א“ל רב ששת וכו” [ו]אמר (כי"מ)
ר“נ מנא אמינא לה וכו‘. וכן אמר ריש לקיש וכו’ ור' יוחנן ואיתימא ר'
אלעזר אמר וכו' (ארץ־ישראל), איכא דמתני להא דר”נ אהא וכו'
איכא דאמרי (ל“איכא דמתני”) וכו'.

לד א: דאמר רב יהודה (פומבדיתא) אמר שמואל וכן אמר ר“ל וכן אמר ר”נ אמר רבה בר אבוה481.

לב א: ואף רב שמואל בר רב יצחק (א"י) סבר לה להא דרבא דאמר רב שמואל וכו'.

עובדא זו שכיחה גם בשאר מסכות.





ד) שמות האמוראים





1. בבל

רב (סורא) (סתו"א: נהרדעא) [27 פ'], ח רע“א וסע”א (רב יהודה בשמו), יד ב (כנ"ל), כא ב – ב“פ482, כג ב, כד ב – ב”פ, כה א – ג"פ, כז ב (רב יהודה בשמו), כח ב (ר'
אילעא בשמו), כט א (רב יהודה בשמו – ב"פ), לב א (רב חיננא בשמו), לו א (רב
יהודה בשמו), שם ב (כנ“ל – כי”מ), לח ב, לט ב, מג ב (= נדה), מד א, מט א,
נד ב, נה א (רב יהודה בשמו – ב"פ), נו א (תנא קמיה); לו ב (ספק
משמיה).

שמואל (נהרדעא) [18 פ'], כא ב – ב“פ, כב א (רב
יהודה בשמו), כה א – ב”פ, לד א (רב יהודה בשמו), לט א, מד ב, מה א (רב
יהודה בשמו), מו ב, מח ב (משבועות), מט א – ב“פ, נ ע”ב, נב א, נד ב, נה
א (אליבא דרב), נה ב; לו ב (ספק משמיה).

רב אסי, מח א, נ ע"ב.

רב ירמיה בר אבא (שום־טמיא, ב"ב קנג א), לו ב – ב"פ.

רב גידול, לו ב.

רב חייא בר אשי, כה א (=לד א).

רב חיננא (אמר רב), לב א.

רב חננאל, כד ב, לז א.

רב שימי בר חייא, כה א (שמ"ק), מג ב (= נדה), מד א.

חייא בר רב, כב א.

רב חנן בר אמי (בשם שמואל), כה א (= לד א, ושם בטעות: אשי).

פנחס (אחי שמואל), לט א.

רב חייא בר יוסף, לט א.

רב אדא בר אהבה (תלמיד רב) (פומבדיתא), מז א.

רב הונא (סורא) (סתו"א: נהרדעא) [21 פ'], ג
א (ואח"כ “איתמר”), ז ב, יא א (רב שיזבי בשמו), טו ב, טז א, טז ב, יז א (כי
עיילת לקמיה), כב א – ג“פ, כד ב, לא ב (מסוכה!), לז ב (רב הונא
רבה)483, לח ב (ר' אבא בשמו), מ ע”א, מ ע“ב (ור"ה מתני' אטעיתיה), מד א (מחוי), מט א (תנא), נ ע”ב, נג א, נח ב.

רב חסדא (סורא, “מחסיא”) [17 פ'], ג ע“א
(באיתמר), ד ע”ב, ה ע“א (= ב"ב), ז ע”ב (לר"ה), יב ב – ב“פ, כא ב, כב א, לג
א – ב”פ, לה א (בשם רב קטינא), לה ב (כנ"ל), מא ב, מד א –
ב"פ484, מה א (רבינו הגדול אמרו), מז ב (באיתמר).

רב ששת (נהרדעא – מחוזא485; שלהי, שולי, שולחי) (רש"ג) [14 פ‘], ז ע"א, ז’ סע“ב, י ע”א
(רבנן קמיה), י ע"ב (לר"נ), יג א, טו ב, כג ב, כה ב, כו ב, כז ב (מר זוטרא
בשמו), לא ב, נא ב (וכן אמר רב ששת וכו', שמ"ק), נב ב, נט א (תנא
קמיה).

רב נחמן (נהרדעא ומחוזא ושילי) [17 פ'], ג ע“א
(מתקיף לר"ה), י רע”א, שם באמצע, שם סע“א – ג”פ (אמר רבה בר אבוה), יב ב
(כנ"ל), שם, טז א (כנ"ל), כג ב (כנ"ל; משמיה דרב)486, כה ב (כנ"ל), כו א, כז א, לה ב (באיתמר), לז א, נא ב, נו
ב.

רב ענן (נהרדעא), נו ב.

רב קטינא, יז ב, לה א וב'.

רב חנא (חונא, הונא) בר רב קטינא (תלמיד ר"ה), לז ב, מד ב (וכצ"ל שם: אמר רב הונא בר רב קטינא)487; והוא רגיל למסור בשם ר"ל.

רבה בר רב הונא, מז ב.

רבה בר שילא, נד ב, נז ב.

רב עמרם (פומבדיתא)488, יד ב (אר"ע תנא)489, טז א (א"ל אביי), יח א (רב חייא בר אבין בשמו), כז א–ב (ר"נ וריע ורמי בר חמא490, בשם רב), לו ב (ר“ח בר אבין בשמו, שמ”ק).

רב נתן בר אושעיא, כו ב.

רב ספרא, ד ע“א (לאביי), ז ע”ב, י ע"ב (רב ששת לר"נ: ספרא חברין תרגמה), לז ב (באיתמר).

ר' אבא (א"ר הונא), לח ב.

רב אידי בר אבין (תלמיד ר"ח), לח ב (אמר יצחק בר אשיאן).

ר' חייא בר אבין (תלמיד ר"ה), יח א, כה א (מתני = לד א), לו ב (שמ"ק).

רמי בר חמא (תלמיד רב חסדא) [3 פ'], יג א, כז א (עם ר“נ ור”ע), נב ב491 (קרי עליה דרב ששת).

רב אחא בר יעקב (תלמיד ר"ה), יז א, כז ב, נה ב.

רב תחליפא בר אבודימי (לפני רב חסדא), לז ב.

רבה בר שמואל, יב א (תני).

רב יהודה (פומבדיתא, נהרדעא)492, [23 פ'], ג ע“ב (=לה א, נג ב), ה ע”ב, ח רע“א וסע”א (אמר
רב), יד ב (כנ"ל), טז ב, כב א (אמר שמואל), כז ב (אמר רב), כט א – ב“פ
(כנ"ל), כט ב (רב יהודה בר אמי משמו), לד א (בשם שמואל, מתני רב שישא), לו
א (אמר רב) לו ב (אמר רב – כי"מ), שם (א"ר ירמיה בר אבא ספק וכו'), מד א
(איקפד), מד ב (מחוי), מה א (אמר שמואל), מט ב, נ ע”ב, נג ב, נה א – ב"פ
(אמר רב).

רבה (בר נחמני, פומבדיתא) [7 פ'], ט ע"ב, יז א (וא"ל רב הושעיא), לא א, לד ב (רבה ורב יוסף), לו א493, לט ב, מה ב.

רב יוסף (פומבדיתא) [7 פ'], יא רע“א, יב ב, לא א, לד ב (רבה ורב יוסף), מ ע”א (= נדה), מד א (תני), נא א (תני).

רב נחמיה בריה דרב יוסף, יא א.

רבא (מחוזא) [60 פ'), ג ע“א (באיתמר, רבה?), ג
ע”ב, ד ע“א (עם אביי), י ע”א, י סע“ב, יא רע”א, יב ב, יג א, יג ב, יד ב
(מסייע ליה), שם, טו א, טז ב (= ב"מ), יח א, יח ב (ואיתימא ר"פ), יט סע“ב,
כה א (אביי ורבא), כה ב, כו א, כז א, ל ע”א. לא ב, לב סע“א, לד ב, לה א, לה
ב – ב”פ, לו א, לו ב, לט ב, מא א, מא ב (ב“פ, א”ל לר"ח), מב ב, מג א,
מג ב – ב“פ, מד א – ב”פ, מה א ושם סע“א (כצ"ל, ולא “רב”), מז א (מר בריה
דרב יוסף משמיה) ב”פ494, מח א – ב“פ, נ ע”א, נב
א, נג א (שמ"ק), נג ב, נו א, נח סע“א, נט ע”א – ב“פ, נט ב – ד”פ, ס סע“א, ס
ע”ב – ב"פ.

אביי (פומבדיתא) [30 פ'], ד ע“א, ד ע”ב, ה ע“א,
ט ע”א, י ע“ב (שמ"ק, איתיביה לרבא), יא ב (לרב דימי), יג א, יג ב, טו א
(לר"פ), טז א (לרב עמרם), טז ב (= ב"מ), יט א (לרב שרביא), כא ב (לר"פ), כב
סע”א (לרב דימי), כג א (לרב דימי), כה א (אביי ורבא), כט א (= קידושין), לא
ב, לד ב (= גטין), לה ב, מא א, מב ב (שמ"ק), מד ב, מה סע“א, מו ב (ואיתימא
רב כהנא), נ ע”א, נב א, נד א495, נד ב, נו ב.

רב אדא בר אהבה (תלמיד רבא), ל ע"א (ואמרי לה, שמ"ק), מה א (שמ"ק).

מר בריה דרב יוסף (משמיה דרבא), מז א.

ר' פפי (משמיה דרבא), סא א.

רב הונא בריה דרב יהושע (“ריש כלה” בנרש), כז א, לב א, לט ב.

רב שישא בריה דרב אידי (מתני), לד א.

רבא בר רב חנן (לאביי), נד א496.

רב שרביא (לאביי), יט א, לז ב.

רב שיזבי (פומבדיתא). יא א (בשם ר"ה), לו א.

רב הונא בר סחורה (קמיה דרבא), ס ע"א.

אביי בר אבי ור' חנניה בר אבין (תלמידי רבה), מב ב.

ר' יצחק בר אבין (בימי רבה), לח א.

רב הונא בר מנוח (תלמיד רבא ור"פ), משמיה דרב אחא בר איקא, כח ב, מה א.

רב מרי בריה דרב כהנא (תלמיד רבא), יב א.

רב מרי, כה א, ס ע"א.

רב פפא (נרש) [34 פ'], ג ע“א, ד ע”ב (מתקיף), ו
ע“א, ז ע”ב, טו א (לאביי), יז א, יח ב (וגם: ואיתימא ר"פ), כא ב – ב“פ (פ"ב
– לאביי), כח ב, ל ע”א (לרבא), לד ב, לה א (גם ב“איכא דאמרי”)
ב“פ497, לה ב (לאביי), לח א, לח ב, לט א, מ ע”א
– ג“פ, מ ע”ב – ב“פ, מד ב, מה א – ב”פ, מה ב, מז א – ב"פ, מח ב, נא ב, נד ב
(לא"ד: חדא מינייהו ר"פ אמרה), נה א, סא א (משמיה דרבא),

רב נחמן בר יצחק (ריש כלה [“ריש סדרא”] דרבא,
במחוזא, ריש מתיבתא בפומבדיתא) [12 פ'], ד ע“ב, ז ע”ב (שמ"ק), יז
א, כו א (מתני' נמי דיקא), כח סע“א (מתני' נמי דיקא), לב א (לר"ה בריה דרב
יהושע), לד א (מתקיף על המהדורא שלפניו!), לח א (כי"מ), לט א, מ ע”א,
נה ב, ס ע"א.

רב כהנא (פום נהרא), תלמיד רבא ורבו של רב
אשי. [7 פ'], יז ב, כו ב, מו ב (אביי ואיתימא ר"כ), נה א, נה ב, ס
ע“א, ס ע”ב (יתיב וקאמר להא שמעתא א"ל רב אשי).

רב זביד (פומבדיתא; נהרדעא), מה ב (תני).

(רב חמא498, נב ב).

אמרי נהרדעי, מט א (משבועות!).

אמימר (נהרדעא), יג א (מע"ז!), מו א (מגטין!).

רב אשי (מחסיא) [19 פ'], ב ע“ב (גם ב“איכא
דמתני”), ה ע”א (רב מרדכי – מהגרוניא – לרב אשי אתון – אנן), ו ע“ב (רב אחא
בריה דרבא לר"א), ז ע”ב; ט ע“ב (שמ"ק), יב א (א“ל ר”א למר זוטרא), יג ב, יז
א – ב”פ (ובב': אר"א אף אנו נאמר), לב ב, לו א (=שבת), לו ב (א"ל רבינא),
לט א, מט א (גם כי"מ), ג ע“א (לרב אחא וכו'), נה א, נז א, נז ב, ס ע”ב (א“ל
לר”כ).

מר בר רב אשי (מחסיא), ג ע"א, לו א (מתקיף), מד ב (איצטריך).

רב יימר, לו א (קרי עליה מרימר).

מרימר (סורא), לו א.

מר זוטרא, יב א, כז ב (בשם רב ששת), נד ב499.

רב אחא בריה דרבא, ו ב (לרב אשי), מז א (שמ"ק), נ ע"א (שמ"ק).

רב אחא, יא א, מו א (= גטין).

רב אתי, לו א500 = שבת.

רב מרדכי (הגרוניא, סמוך לנהרדעא), ה ע"א (אנן הכי מתנינן).

רבינא (מחסיא) [13 פ'], יא א, יג ב [טו ב (בעא
מיניה מרב ששת, וכיו"ב כתובות מג א: בעא מיניה ר' אבינא וכו', והוא
תלמיד רב הונא)], יז א (מתקיף), יט א, כ רע"א, כז א, כח ב, לו א (בלא
גברי), לו ב (א"ל לרב אשי), לז א, מה א (לרבא)501 מו א (עם רב אחא), מז א (ואיתימא רב אחא), נא א.

רב חנינא מסורא, כ ע"ב.

רב אחא מדפתי, יט ב (לרבינא).

רפרם (פומבדיתא), לו ב.

רב משרשיא (פומבדיתא), נה ב.

רב שמואל בר יהודה (אמר, תני), לו ב.

רבא (רבה) זוטא (בר רב הונא, מנהרדעא), לו א (ועי' להלן).





2. רבנן סבוראי

רב אחאי (בר רב הונא), ה א (הוי בה רב אחאי), ו א (פריך רב אחאי).





3. ארץ ישראל

ר' יונתן, נא ב.

ר' יהושע בן לוי, ג ע"א (= גטין), מד ב.

בר פדא, כג סע"ב.

ר' חנינא [7 פ'], ד ע“ב, יא סע”א (ר' שמואל בר נתן
בשמו), יא ב (כנ“ל, כי”מ), טו ב (– ואמרי במערבא בשמו), מט ב, נ ע"א, נא
ב.

ר' יוחנן [35 פ'], ג ע“א (שמ"ק), ג ע”ב, ד ע“ב (באיתמר), י ע”ב (ואיתימא ר' אלעזר)502, יז א, יח א (– ורחב"א בשמו), יח ב (כנ"ל)503, כא ב,
כג סע“א, כג ב, כד א (רבב"ח בשמו), שם סע”א (בעי אחאי בריבי), כה ב
(רחב"א ור' אסי בשמו), ל ע“א (רבב"ח בשמו), לה א (– ור' אלעזר), לח ב, לט
א, מב ב (תהי בה), מה א (רחב“א, רבב”ח – ג"פ), מו ב, מז א – ב”פ, נ ע“א, נב
ב, נה א – ג”פ, נו א, נו ב, נח א, ס ע“א, ס ע”ב (תנא קמיה), סא א.

ריש לקיש [17 פ'], ד ע“ב, י ע”ב, יג א (אמר ר'
אושעיא), כה א, שם (ר' אסי בשמו), כה ב (כנ"ל), כו ב, מא א, מד ב – ב“פ, מה
ב, מו ב, מז א – ב”פ, מז ב, נא ב, נג ב.

ר' אלעזר [15 פ'], ג ע“א. ה ע”א (ר' יוחנן חזאי
בחלמא), י ע"ב (ואיתימא), יא ב, יד א (= כה א), יד ב, יח א, כו ב, כח א, לג
ב (מתני לבריה), לה א (ר' יוחנן ור"א), לט ב, מה א, נו א (ר' יוחנן חזאי),
נו ב.

ר' ינאי, כו א, מז ב, נג ב.

דבי ר' ינאי, יז ב.

ר' שמלאי ור' יהודה נשיאה, לו ב504.

ר' אסי [8 פ'], ג ע“א (בשם ר' יוחנן), ט ע”ב (כנ"ל); כה א (בשם ר"ל)505, כה ב (כנ"ל), שם (א"ר יוחנן), מט ב, נב ב (כנ"ל), נו א (כנ"ל).

ר' אמי [7 פ'], יח ב (ר' ביריא בשמו)506, מט ב, נג ב (ר' ינאי), נה א, נה ב – ב"פ (אמר רב).

ר' חייא בר אבא [6 פ'], יח א (בשם ר' יוחנן, לר'
יוחנן), כה ב (א"ר יוחנן), לג ב (ואמרי לה רחב“א לבריה, א”ר יוחנן), מה א
(א"ר יוחנן), נה א – ב"פ.

ר' אבא בריה דרחב"א, מד ב (בשם ר' יוחנן).

רבה בר בר חנה [7 פ'], כד א, כח א, כח ב, ל ע“א, לח ב– ב”פ, נה א.

ר' שמעון בן אליקים, נו א (לר' אלעזר).

זעירי, כ ע"א (= כא א), מד א.

ר' יוסי בר חנינא, כב א, לד ב.

ר' אבהו, מה ב, נח א.

ר' זירא (זעירא) [4 פ'], יד ב, לד ב, לט ב (אמר רב); ל ע"א (ר' יונה ור' ירמיה תלמידיו).

ר' שמעון בר אבא, סא א (בשם ר' יוחנן).

ר' אילעא [6 פ'], כו ב, כח ב (אמר רב), ל ע"א, לו א, מב ב507 (תהי בה ר' יוחנן), נד ב.

ר' אושעיא [6 פ'], ז ע“א (כי אתא, ועי' להלן), לז ב (בעא מרב הונא), מב ב (א“ל אביי – שמ”ק), נ ע”א, נב ב.

עולא [5 פ'], ט ע“ב ב”פ508, כב א, לח ב (שמ"ק), בעו במערבא, נא ב.

ר' יונה (ור' ירמיה תלמידי ר' זעירא חד אמר וכו'), ל ע"א.

ר' ירמיה [9 פ'], ז ע“א, ט ע”א, כב א, כה א, כה ב, ל ע"א (עי' לעיל), לד ב (בעא מר' זירא), מט ב, נו ב509.

רבין (נחותא) [3 פ'], כב א (כי אתא רבין פירשה),
כה ב (כי סליק רבין אמרה לשמעתא [דברי ר"נ ורבא] קמיה דר'
ירמיה), נב ב (כי אתא רבין א“ר יוחנן ואמרי לה [דכי אתא רבין] א”ר
אלעזר).

רב דימי (נחותא) [7 פ‘], ה ע“א (כי אתא ר"ד אמר
אמרי במערבא), יא ב (יתיב ר“ד וקאמר לה להא שמעתא [דר' אלעזר] א”ל
אביי טעמא וכו') וכן כב סע”א (על מימרא דר' ירמיה, ושם (כג א): א“ל
(ר"ד) אתון בדר”ח מתניתו לה אנן וכו'); כב א (כי אתא ר“ד א”ר יוחנן שלש
וכו' ואין לי לפרש כי אתא רבין פירשה), לב א (וכן [כי
אתא]510 ר“ד א”ר יוחנן), נב ב (קרי רב חמא…511 ולא שמיע להו512 הא דכי אתא רבין א"ר יוחנן (ואמרי לה [דכי אתא רבין] א"ר
אלעזר513 משום וכו')); נא ב (רב דימי אמר ר'
יונתן) – רב דימי הוא שהביא כנראה כל המימרות דר’ ירמיה (כמו בדף כא
א), וכן זו של רבי יונה חבירו לבבל, וסתם בכורות ידע מימרות שהביא
רבין, ולא ידעום רב ששת ורמי בר חמא.

ר' אבין, לג ב (במערבא משמיה דרבינא אמרי, בתמורה כד א: דרבין)514.

ר' יוסי בר אבין, לג ב (ר' יוסי בר אבין אמר וכו')515, מה ב (אמרי במערבא משמיה דר' יוסי בר אבין עדא אמרה וכו').

ר' אבא, נב א, נה א (לרב אשי: אנן מהכא מתנינן לה).

במערבא [8 פ'], אמרי במערבא (סנהד' יז ב: אמרי במערבא – ר' ירמיה).

יג א (אבע"א אידי דחביבא ליה כדר' חנינא [ה ע"ב]
אבע"א איידי דזוטרן מיליה וכו'), טו ב (א"ר חנינא אסורין עד שיפדו,
[והא]516 לא אלימ' למיתפס פדיונן אמרי במערבא
משמיה דר' חנינא סמוך וכו'), לג ב (במערבא משמיה דרבין אמרי וכו‘, עי’
לעיל), מה ב (אמרי במערבא משמיה דר' יוסי בר אבין, עי' לעיל), נא א (כדאמרי
במערבא כל מקום וכו' – משבועות!); ח ע"א (כי אתא ר"ד אמר אמרי במערבא
וכו')517, לח ב (אמר עולא בעו במערבא, עי' לעיל).

ועי' ר' אבא (אנן) ור' דימי (אנן).





4. שאר אמוראי א"י שבבכורות

ר' ביריא (בשם ר' אמי), יח ב (נזכר רק בסוכה).

ר' ינאי בר' ישמעאל, ל ע"א.

ר' יצחק, לג א, מה ב; נה א (אגדתא).

ר' יצחק איש כפר עכו (בשם ר' יוחנן), לא א.

ר' יצחק בר נחמני (בשם ר"ל), יג א.

ר' לוי, טו ב.

ר' שמואל בר רב יצחק (בבלי שעלה), לב א.

ר' שמעון [בן] יאסינייא (בשם ר"ל), מז ב.

ר' תנחום בריה דר' תייא איש כפר עכו, נז ב518.





ה) תורת א"י





ואשר לשימוש בכורות בתורת א"י.

חוץ מן השפע הרב של הלכות בשם ר' יוחנן ור"ל ור'
אלעזר וכו', שהם רבים כאן מאד בייחסם לגודל המסכת, – הרי גם חוץ מזה
הקורבה כאן לירושלמי גדולה הרבה יותר. יש כאן סוגיות ירושלמיות,
שלא הובאו במקום אחר, אע"פ שהבבלי עסק שם בענין זה:

כך הסוגיא בל“ג ב: מתני ליה ר' אלעזר לבריה ואמרי לה
ר' חייא בר אבא לבריה וכו' – ירוש' פסח' פ”א כח ע“ב (סתם) ובהקבלה שבתרומות
פ”ח, שלא נזכרה כלל בפסחים טו א.

והסוגיא ט ע“ב – י ע”ב (ט ע“ב שתי פעמים בשם עולא,
והראשון בירוש' בשם: רבנין דקסרין בשם ר' ירמיה, והשני בירוש' בשם:
ר' יעקב בר אחא בשם ר' יוחנן, ר' ועירא בשם רבנין ומחלוקת ר' יוחנן –
ואיתימא ר' אלעזר – ור”ל בדף י ע"ב בירוש' בשם ר' יוחנן ור"א) –
שלא נזכרה כלל בקידושין נז ב. וגם “ואמרינן” שבדף כ ע“ב, שמתאים
לירוש' יבמות רפט”ז טו ע"ג ולא לבבלי (עי' לעיל).

ושכיחותם הגדולה של אמוראי א“י האחרונים: ר' ירמיה, ר'
יונה, ר' יוסי בר' אבין; רבין ור' דימי, ו”אמרי במערבא", שחלק מהם נמצא
בירוש' שלנו.

ו“אנן בדר' חייא מתנינן לה”, של רב דימי (כַג א)
שמתאים לירוש' תרומות פ“ה מג סע”ג: דאמר ר' יוסי בר חנינא נבילה בטלה
בשחוטה (“תני ר”ח" של ר"ד) בטל מגעה והסיטה לא בטל וכו'.

ואנו גם ראינו שסתם בכורות יודע דברי רב דימי ואין אחרים יודעים אותם (נב ב, עי' לעיל).

וכל זה מראה על קורבה יותר גדולה לתורת א"י; ואולי המקום (נהרדעא, עי' להלן) גורם.





ו) העריכה

מרשימת שמות אמוראי בבל יוצא לנו שימוש גדול: בסורא
הקדומה (רב 27, רב הונא 21, רב חסדא 17), בפומבדיתא (רב יהודה 23,
רבה 7, רב יוסף 7, אביי 30, רנב"י 12), במחוזא (רבא 60!), בנרש (רב
פפא 34), בפום נהרא (רב כהנא 7), ושימוש קטן בערך – במחסיא (רב
אשי 19, מר בר רב אשי 3, רבינא 13).

ובערך זה השימוש גדול בנהרדעא הישנה (רב נחמן 17).

וכשאנו שמים לב לדברי רב אשי ורבינא שנכנסו בבכורות –
אנו רואים שהם כאן דברים שאינם עיקריים בסידור תלמודה של בכורות, דברים
שקל מאד לחשוב אותם כדברים שנוספו בעריכה שניה ואחרונה:

דברי רבינא (ואיתימא רב אחא [בריה דרבא]) בדף מז ע“א
הם בהוספה שאינה ביבמות (עי' לעיל), וכן דבריו בדף יט ע”ב – בהוספה
שאינה ביבמות ואינה גם בסוגיא הסמוכה שבבכורות עצמה. ודברי רבינא
בדף כח ע"ב, הם בסוגיא שעיקרה שוה לב"ק וצוטטה שם (“הא איתמר עלה”)
ושם אין “בשלמא וכו' “, אבל הדברים נמצאים בסנהדרין, ומשם לוקחו (עי'
לעיל). ובדף יג ע”ב: רב אשי אמר וכו' ורבינא אמר וכו', דברים היוצאים מתוך
סוגיית ע”ז, ונאמרו אחרי סיום סוגיא שלנו; מו א לקוחה מגטין; נא א –
משבועות.

בדף יז א אומר רב אשי: אף אנו נאמר (אחרי דברי רב
אחא בר יעקב ור“פ ורנב”י) וכו' מתקיף לה רבינא (לכולהו) וכו' א"ל
רב אשי וכו', וזה כבר בולט כהוספה 519.

בדף יא ע“א: רב אחא מתני הכי (כסוגיא דלעיל!)
רבינא קשיא ליה וכו' אלא אפי' תימא וכו' וזוהי הערה אחרונה
ונוספת. בדף לו ע”א: יתיב רבינא וקאמר לה להא שמעתא (דר' אילעא) בלא
גברא א"ל רבא זוטי אנן משמיה דר' אילעא מתנינן לה (כסוגיא דלעיל!), וגם
זו הערה אחרונה.

והוספות והערות הם גם הדברים שבדף יט ע“א, כז א (הילכך),
לו ב (עם המעשה דרב אשי) ול”ז א (בדף מה ע“א בס”א [שמ"ק]: רב אדא
בר אהבה).

וכך הדבר גם בנוגע לדברי רב אשי:

ה ע“א בהערה אחרונה: א”ל רב מרדכי לרב אשי אתון520 הכי מתניתו לה אנן (בישיבת הגרוניא)
איפכא מתנינן לה, א“ל וכו'. בדף ס ע”ב: יתיב רב כהנא וקאמר לה להא שמעתא
א"ל רב אשי וכו', הערה סופית שבסוף הסוגיא.

יב ע“א “איבעיא להו” והכל – בחולין; יג ב – מע”ז
(עי' רבינא); לו ב = שבת; ט ע“ב – בסוכה וזבחים: רבא; נה א: א”ל ר'
אבא (מא"י) לרב אשי אתון מהתם מתניתו לה אנן וכו' – הערה אחרונה.

בדף ז ע"ב – תירוץ אחר, אחרי רב ששת ור"פ ורנב"י.

בדף מט א: א"ר אשי הכל מודים לענין אבילות וכו' שאינו עיקר כאן.

בדף לו ע"ב: ההוא שרוע דאתא לקמיה דרב אשי אמר למאי ניחוש
לה אי כהן הוא אי ישראל הוא וכו', רב אשי לא הכריע אפוא בין הלשונות של
סורא ופומבדיתא, בה בשעה שנפסקה לעיל כבר הלכה (והלכתא) כלשון
פומבדיתא, והובא אחריו גם מעשה של רפרם מפומבדיתא; זו נראית אפוא
כהוספה.

וכך הוא הדבר גם בשאר הדברים: ו ע“ב, יז ב, יז סע”א (אף
אנו נאמר, ועי' לעיל), לב ב, לט א, נ ע"א, נז א (= “ל”א" בתמורה ל ע"א), נז
ב.

בדף ב ע“א–ע”ב: “איבעיא להו” עם דברי רב אשי, וגם ה“איכא
דמתני לה אמתני' " (עם דברי רב אשי!), קרוב שעיקר מקומם בע”ז (“תנן
התם”!).

ולעומת זה אנו מוצאים בבכורות כמה סתמות כאביי ורבא:

ה ע“א סתם התלמוד כחזרתו של רבא בב”ב (עי' לעיל);
יד ב–טו א נשנו שאלת ר"פ ודברי אביי או רבא שבתמורה סתם (עי'
לעיל); לט ב מקוצרים סתם דברי אביי ורבא שבזבחים; נב א סתם
כרבא בב“ב (ולא כאביי ולא כרנב"י), ולהיפך בדף נו ע”ב: קמ“ל – כדאביי,
אע”פ שהופרך בתמורה מברייתא, ולא כרבא.

המסדר היה כנראה תלמיד רבא ורב פפא (עי' לעיל אצל “חדא מינייהו ר”פ אמרה").

ומכאן אנו באים להשערתנו ע"ד העריכה העיקרית של בכורות:

[רבא (רבה) זוטא (בר רב הונא, מנהרדעא)].

בדף לו ע“א: יתיב רבינא וקאמר לה להא שמעתא [דרב
אילעא] בלא גברא א”ל רבא (כי"מ: רבה) זוטי לרבינא אנן משמיה דר'
אילעא מתנינן לה, וכך נמסרו הדברים בסוגיא שלפניה, ד“אתקיף לה מר
בר רב אשי”, והשיבו לו. “רבה זוטי” הוא רבא (רבה) בר רב הונא זוטא
מנהרדעא, ש“שלח ליה רב נחמיה בריה דרב יוסף” (תלמיד רבא). כתובות סט א,
וא“כ היה צעיר ממנו, ובביצה כט ב: דרש רבא (רבה) בר רב הונא
זוטי אפתחא דנהרדעא וכו' אמר להו רב חמא521 פוקו ואמרו ליה לאבא שקילא טיבותיך וכו', ורב חמא מלך אחרי רנב”י
ומת בשנת תרפ“ח, בימי רב אשי. ואין ספק שהוא הוא רבה זוטי שבא בדברים
עם רב אשי522. בזבחים כד א: בעי ר' אמי וכו'
רבה זוטי בעי לה הכי בעי ר' אמי, ובמנחות טו ב: בעא מיניה ר”א מרב וכו'
ואיכא דמתני לה אכבשים בעא מיניה ר“א מרב וכו' רבי אבא (“רבה”)
זוטי בעי לה הכי בעא מיניה ר”א מרב וכו'523.

גם כאן אנו רואים אפוא אצלו מסורת של סידור־תלמוד, כמו בבכורות.

המסורת שעל־פיה נקבע סתם התלמוד שלנו היא אפוא נהרדעית.

ומעניין שגם “אמרי נהרדעי” (מט א) גם “אמימר” (יג
א ומ"ו א) אינם עיקריים בבכורות, אלא לקוחים ממקום אחר (עי'
לעיל).

ובדף יז ע“א: אתא רב אושעיא מנהרדעא ואייתי מתניתא
בידיה, טעות־דפוס וצ”ל כבכ“י מ‘: כי אתא רב אושעיא אתא ואייתי
וכו’524, כי רב אושעיא הביא את הברייתות מא”י525.

ושאינה לא סוראית ולא פומבדיתאית יוצא מדף לו ע"ב: בסורא מתנו – בפומבדיתא וכו' (עי' לעיל).

גם רב נחמן נזכר כאן הרבה ביחס לשאר מסכות, ובשני מקומות526 הוסיף המסדר, כמו שראינו, על מסורת פומבדיתא; וכן אמר ר"נ.

עיקרה של המסכת היא על־כן כנראה מתלמודה של נהרדעא527 המאוחרת, שחזרה ונתיישבה אחרי חורבן פפא בר נצר בימי רב חמא (שקיבל מרבא)528 ואמימר (קיבל מרבא)529, מסבי דפומבדיתא530, משמיה דר"פ531, משמיה דר"נ532, משמיה דרב זביד533: ובישיבת
אמימר הוא שנערכה, וע“כ לא נזכר שמו, ואמנם דבריו בע”ז עא א תלויים
בסתם בכורות יג א–ב.

אבל עריכה זו עובדה בימי תלמידי רבינא הסבוראים,
שהוסיפו בה תלמודה של סורא – מחסיא המאוחר ורשמו שתי לשונות עם
דברי רב אשי (ב ע"ב), וספיקות במסורת שבשם רבינא (מז א) והכניסו בה
(ה ע“א, ו ע”א) גם דברי הסבורא רב אחאי בר רב הונא, שמת “בחד בשבא דהוא
ארבע באדר דשנת תתי”ז"

(רש"ג).

ויש בה במסכת זו עוד הוספות מאוחרות מימי הגאונים:

במקום אחר534 דיברתי על
ה“לשונות” שנכנסו בתלמוד בימי הגאונים, על ידי השינויים שבין הגורסים
השונים, השינויים שבין ה“כלה” (עיקר הישיבה) וה“תרביצא” (התלמידים שמחוץ
לשבע שורות הישיבה ומחוץ לכתליה) ושניהם הוסיפו גם פירושים, גם דיוקים
וקושיות" ועל יד “לישנא דתרביצא” שבספרים ישנים, אנו מוצאים גם – “לישנא
דכלה”535, פירוש שנוסף ע“י תלמידי ה”כלה".

ו“לישנא דכלה” כזה נמצא גם בבכורות:

דף מ ע“ב: למימרא דיבלת הוי מומא ורמינהי ואלו שאין שוחטין
עליהן לא במקדש ולא במדינה בעל גרב ובעל יבלת. ותסברא הא כתיבא יבלת
באורייתא אלא ל”ק וכו', הא בשחור הא בלבן. והא אין מומין בלבן (כר' יוסי,
לעיל לח ב) אלא אידי ואידי בלבן536 ואמר537 ר"ל לא קשיא הא דאית בה שער הא דלית בה שער (כתוס' פ“ה ה' ב”שומא" = יבלת).

הלשון אינו בסדר, כי היה צ“ל: אלא אמר ר”ל אידי ואידי בלבן
(“בשחור”) ולא קשיא. אבל כאן היה כתוב: לישנא דכלה, כלומר שכל
הוספה זו: והא אין וכו' אלא וכו' ל“ק וכו' – היא הוספת הכלה, וזו היתה
נוסחת ר”ג: אלא אידי ואידי בלבן. ליש' בכלה (= בי כלה) כך דרשו בשבתא
דריגלא. ונשתבש ל־“אמר ריש כלה”538, ומזה ל“אמר ריש לקיש”!





רש"י לבכורות שונה בכמה דברים מרש“י לשאר מסכות, אע”פ
שהתוס' מביאים אותו בשם “הקונטרס”, ומדף נז ע“ב עד סוף המסכת אינו רש”י אלא
פירוש אחר. ור' בצלאל אשכנזי העתיק כאן את פירושו של רש“י
מכת”י.

התוס' לבכורות הן תוס' הר“ש משאנץ, תלמיד ר”י הזקן, והוא “רבי” שבתוס'.





ט. מסכת תמורה





[א. קדמות תמורה]





תמורה נחשבת539 במנין
המסכות נדרים נזיר, כריתות מעילה, שעריכתן שונה משאר מסכות התלמוד ושלשונם
שונה. מצאו בה “תיבעי” (יג ב), “הדין” (ו ב), דילהון (ז א), – לשון הרגיל
גם במסכות הנזכרות וצירפו אותה אליהם, אל המסכות שעריכתן בוודאי מאוחרת
לשאר התלמוד.

אבל עיקר מסכת תמורה היא מן המסכות הקדומות בסידורן:

1) ב א: הא גופא קשיא אמרת הכל ממירין לכתחילה לא שאדם רשאי להמיר דיעבד540 ותיסברא וכו' אלא541 אמר רב יהודה הכי קתני הכל מתפיסין בתמורה וכו'.

אבל בחולין (ב א): הכל שוחטין לכתחילה ושחיטתן כשרה דיעבד
אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי וכל הכל לכתחילה הוא אלא מעתה הכל
ממירין אחד האנשים ואחד הנשים ה"נ דלכתחילה הוא והא כתיב לא יחליפנו וכו'
התם כדקתני טעמא לא שאדם רשאי וכו'.

ולא הזכירו כלל את דברי רב יהודה, ולהיפך בתמורה לא נזכרו דברי רב אשי, וכבר נדחקו בזה התוס' בחולין ותמורה.

2) ג א: אמר רב אידי בר אבין אמר רב עמרם א"ר יצחק אמר ר' יוחנן (כי"מ: תני תנא קמיה542 דר'
יוחנן ר' יהודה אומר) משום ר' יוסי הגלילי כל לא תעשה שבתורה וכו'
משום ר' יוסי בר' חנינא אמרו אף המקדים תרומה לביכורים נשבע מנלן א“ר
יוחנן משום ר"מ וכו' א"ל ר"פ לאביי ואימא וכו' שבועת שקר מנלן ר'
יוחנן דידיה אמר וכו' מתקיף לה ר' אבהו שבועת שקר היכי דמי וכו' אלא
א”ר אבהו תהא באכלתי ולא אכלתי ומאי שנא וכו' אמר רבא בפירוש
וכו'.

ובשבועות כא א: כי אתא רבין א“ר ירמיה א"ר אבהו א”ר
יוחנן אכלתי ולא אכלתי שקר וכו' אמר רב פפא הא דר' אבהו לאו בפירוש
איתמר אלא מכללא איתמר דאמר רב אידי בר אבין אמר רב עמרם א"ר יצחק
א"ר יוחנן ר' יהודה אומר משום וכו' חוץ מנשבע ומימר ומקלל את חבירו בשם,
נשבע מנלן א“ר יוחנן משום ר' ישמעאל543 וכו'
א"ל רב פפא לאביי וכו' שבועת שקר מנלן ר' יוחנן דידיה אמר וכו'
והוי בה ר' אבהו וכו' אלא א”ר544 אבהו תהא באכלתי ולא אכלתי ומאי שנא אמר רבא בפירוש וכו'.

אנו רואים שהסוגיא בשבועות לקוחה מתמורה, שהרי ר“פ
עצמו לא הביא דבריו שאמר לאביי, ומשם לקחו גם סוף הסוגיא (איתיביה ר'
ירמיה לר' אבהו וכו'). ואמנם מתמורה ד ע”ב (יתיב רב דימי וקאמר לה להא
שמעתא א"ל אביי וכו') יוצא, שרב דימי הביא את הסוגיא כולה לבבל
לפני אביי, ור“פ נשא ונתן בה וידעה (וכן ר' ירמיה קיבל תשובתו של
ר' אבהו). ורב דימי א”ר יוחנן אוכל ולא אוכל שקר – אכלתי ולא אכלתי שוא
(שבועות כ ע"ב).

ובשבועות השמיטו "משום ר' יוסי בר' חנינא אמרו וכו' " והסוגיא שעל זה.

3) ז ב: תנן התם (מע“ש פ”א מ"ב) בכור מוכרין אותו תם חי
ובעל מום חי ושחוט ומקדשין בו האשה. אמר רב נחמן וכו' איתיביה רבא לר"נ
מוכרין אותו תם חי וכו' איתיביה545 בבכור נאמר
לא תפדה ונמכר הוא וכו' מתיב רב משרשיא כהנת שנתערב ולדה וכו'
מיתיבי רש“א בהמתה וכו' מיתיבי ומעלה מעל בה' לרבות קדשים קלים שהן
ממון בעלים דברי ר' יוסי הגלילי וכו' אמר רבינא546 לעולם בתם ובבכור בחו”ל וכו'.

ובב“ק יב ב קיצרו סוגיא זאת: ומחיים מי אמר (ר' יוסי
הגלילי שהם ממונו) והתנן בכור מוכרין אותו וכו' ואמר ר”נ וכו' ואיתיביה
רבא לר"נ ומעלה מעל בה' לרבות וכו' ומשני רבינא בבכור בחו"ל וכו' ואם
איתא לישני וכו'.

והנה קיצרו סוגיא שלנו והביאו את “מיתיבי” האחרון בשם
“איתיביה רבא לר”נ" (אפשר שבעיקר התלמוד היה כאן: איתיביה, כלומר רבא
לר“נ, ושיבשו “מיתיבי”, ע”פ הקודמים, אבל הקודמים מאוחרים לרבא ורב משרשיא
תלמידו).

4) ב א; הכל לאיתויי מאי וכו' – ב"מ צא א: והוינן בה וכו‘. וכל מה שנאמר שם לר’ יוחנן נאמר בתמורה ג א לרב.

5) כה ב: פשיטא וכו' אר“פ וכו' – בב”ק עג ב מצוטט בקיצור: והוינן בה נמלך פשיטא ואר"פ נמלך בתוך כדי דיבור קאמרינן.

6) יז ב: מנה“מ דת”ר וכו' למאי הלכתא אמר שמואל ליקרב וכו'
בר פדא אמר לרעיה וכו' – בבכורות טו ב: מיפלג פליגי בהו איכא למאן דאמר
קדשי ליקרב ואיכא למאן דאמר קדשי לרעיה.

והיחס לבכורות מעניין:

7) כד א: ת"ר אין מרגילין וכו' (עד סוף הפרק) = בכורות
לג א–ב (“אלמא כיון דאיכא רווחא להקדש שרי לה [רבנן הכא נמי כיון דאיכא
רווחא להקדש לשרי ליה רבנן”], (שמ"ק) – בתמורה: “אלמא כיון דשרית ליה
טָפֵי547 וזבין [ה”נ אי שרית ליה להרגיל טפי ופריק"] (שמ"ק)).

8) ל ע“א: ניפוק חדא להדי כלבא וכו' הב”ע כגון דטפי (ר"ג:
דאיטפי) דמי כלבא וכו' ובשמ"ק: ל"א (עי' להלן) שכנגד הכלב אמאי אסורין
וכו' אמר רב אשי כגון דשוין כולהון וכו' – בכורות נז א: מיתיבי וכן
השותפין שחלקו וכו' ואי אמרת יש ברירה לברור חד וכו' אמר רב אשי אי
דשוו וכו'.

“ל”א" (הירוש'!) מתאים אפוא בתוכנו (אבל לא בלשונו
המיוחד!) לבכורות, אבל תמורה שלנו סידרה דברי רב אשי כסתם תלמוד (ועי'
סי' 1).

9) לג ב (ועי' לג א): א"ל רב פפא לאביי ואמרי לה לרבא
וכו' והתנן (בבכורות) כל הקדשים וכו' ואמר רב יהודה אמר רב זו וכו' אבל
חכמים אומרים אם מתו יקברו אמר ליה מאן חכמים תנא דבי לוי אי הכי וכו'
א"ל האי דלא קתני הכי וכו' וסיפא קתני אם מתו יקברו ואבע“א וכו' –
בבכורות יד ב–טו א: אמר רב יהודה אמר רב וכו' יקברו, מאן חכמים וכו'
אמרי רב כרשב”ל וכו' דקתני סיפא אם מתו יקברו. ממאי דהא וכו' אמרי
א"כ וכו' (כ"ז ליתא בתמורה) ואבע"א וכו'.

גרסו אפוא בבכורות סתם מה שגרסו בתמורה בשם רב פפא ואביי. ונראה שבבכורות הענין לקוח מתמורה (עי' לג א).

10) כא ב: אחרים אומרים וכו' מקיש בכור למעשר מה מעשר אינו
נפסל משנה לחבירתה אף בכור אינו נפסל משנה לחבירתה. ולרבנן וכו' משנה
לחבירתה מנא להו נפקא להו מלפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה לימד על הבכור
שאינו נפסל משנה לחבירתה, ולאחרים לפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה מאי דרשי
ביה מיבעי ליה לכדתניא יום אחד משנה זו ויום אחד משנה אחרת לימד על
הבכור שנאכל לשני ימים ולילה אחד, ורבנן דנאכל לשני ימים ולילה אחד מנא להו
אמר קרא יהיה לך כחזה התנופה (– כי"מ: “נפק' להו מדתניא מניין
לבכור שנאכל לשני ימים ולילה שנ' ובשרם יהיה לך הקישו הכתוב לחזה ושוק של
שלמים מה שלמים נאכלין לשני ימים ולילה אחד אף בכור נאכל לשני ימים ולילה
אחד”; ברייתא דזבחים נז א).

בבכורות כז ב: למימרא דלשנה דידיה (“דבכור”) מנינן, מנא
הני מילי דאמר רב יהודה אמר רב אמר קרא לפני ה' וכו' דבי
רב[י]548 תנא שנה בשנה יום אחד בשנה זו
ויום אחד בשנה זו לימד על הבכור שנאכל לשני ימים ולילה אחד וכו' ורב
נאכל לשני ימים ולילה אחד מנא ליה נפקא ליה מבשרם יהיה לך כחזה התנופה
וכשוק הימין הקישו הכתוב וכו' ואידך וכו' (ע"פ הברייתא והסוגיא בזבחים
שם). במקום “דבי רבי תנא” שבבכורות – כאן “כדתניא” ובכלל יש כאן שימוש
בדרשות לעניינים שונים. וכל אחד אינו תלוי בשני.

11) תמורה יא ב: אמר רב חסדא מודה ר' יהודה (“שכולה
עולה”) בדבר שעושה אותה טריפה רבא אמר בדבר שעושה אותה נבילה וכו' מאי
איכא בין רב חסדא לרבא איכא בינייהו טרפה חיה. רב חסדא סבר לה כמאן דאמר
טרפה אינה חיה ורבא סבר לה כמאן דאמר טרפה חיה.

בבכורות ג א: וכמה תהא שותפות של נכרי ותהא פטורה מן
הבכורה אמר רב הונא אפילו אזנו וכו' איתמר רב חסדא אמר דבר שעושה אותו
נבלה ורבא אמר דבר שעושה אותו טריפה במאי קמיפלגי בטרפה חיה
וכו‘549. וכך גם בנדה כג ב: “אמר רבא ושטו
נקוב אמו טמאה”, קסבר טריפה חיה, כפי’ רש"י, וכמו שהעירו התוס', שזו כסוגיא
דתמורה550.

12) סוגיא מוחלפת היא גם ל ע“ב: אמר מר551 כל האסורים לגבי מזבח ולדותיהן מותרים ותני עלה ור' אליעזר אוסר
אמר רב הונא בר חיננא552 אמר ר”נ מחלוקת שעיברו
ולבסוף נרבעו וכו' אבל נרבעו ולבסוף עיברו ד“ה מותרין רבא אמר [רב
נחמן]553 מחלוקת. כשנרבעו ולבסוף עיברו דר”א
סבר זה וזה גורם אסור וכו' (פסח' כז א) אבל עיברו ולבסוף נרבעו ד“ה אסורין
ורבא לטעמיה דאמר רבא ולד נרבעת אסורה היא וולדה נרבעו וכו' לישנא אחרינא
אמרי לה אמר רב הונא בר חיננא554 אר”נ מחלוקת
שנרבעו כשהן מוקדשין וכר' רבא אר“נ מחלוקת כשנרבעו כשהן חולין וכו' אבל
נרבעו כשהן מוקדשין ד”ה אסורין. – ובע“ז כד א: דתנן כל הפסולין לגבי מזבח
וכו' ותני עלה וכו' הניחא לרבא דאמר רבא אר"נ מחלוקת כשנרבעו כשהן
מוקדשין אבל כשהן חולין ד”ה מותרין אלא לרב הונא בר חיננא אר"נ מחלוקת
כשנרבעו כשהן חולין אבל כשהן מוקדשין ד"ה אסורין מאי איכא למימר.

ונחלפו דברי רבא ור"ה בר חיננא (תוס' מנחות נח ב).

ובע“ז מו סע”ב: אמר מר זוטרא בריה דר“נ ת”ש כל האסורין
וכו' ולאו אתמר עלה אר“נ אמר רבה בר אבוה מחלוקת כשנרבעו ולבסוף עיברו
אבל עיברו ולבסוף נרבעו ד”ה אסורין איכא דאמרי [ואיתמר עלה אר"נ אמר רבה
בר אבוה]555 מחלוקת כשנרבעו ולבסוף עיברו וכו'.

כך הוא נוסח ה“ספרים הישנים”, עד שלא הגיהם רש"י556.

מעניין מאד הוא היחס שבין תמורה ויומא.

13) ו ב: ואשה לא תתנו מהם אלו אשים וכו' לה' לרבות שעיר המשתלח (“שאינו בא בעל מום”). ולה' לרבות הוא. והתניא (אי)557
קרבן שומע אני אף קדשי בדק הבית וכו' ת“ל ואל פתח אהל מועד
וגו' הראוי לפתח אוהל מועד חייבין עליו משום שחוטי חוץ וכו' אוציא את אלו
ולא אוציא פרת חטאת ושעיר המשתלח שהן ראויין לפתח אהל מועד ת”ל לה' מי
שמיוחדין לה' וכו' אמר רבא [הכא מענינא דקרא]558 התם מענינא דקרא [התם]559 ואל פתח
לרבות לה' להוציא הכא דאשה להוציא לה' לרבות. טעמא דכתב קרא לה' הוא דלא
מייתי שעיר המשתלח [בעל מום]560 הא לא רבי קרא לה' הוה אמינא שעיר המשתלח בעל מום שפיר דמי, הא561 אין הגורל קובע אלא בדבר הראוי. [לשם. אמר רבא לא נצרכא אלא
כגון שהומם וחיללו על חבירו סד“א בשלמא מעיקרא לא ידעינן אי האי איקבע אי
האי איקבע לשם אבל הבא כיון דאינכר של שם לא לקי קמ”ל. ל"א טעמא דכתיב
קרא לה' הוא דלא מייתי שעיר המשתלח בעל מום הא וכו' הראוי
לשם.]562 אמר רב יוסף הא מני חנן המצרי היא [דתניא חנן המצרי אומר]563 אפילו דם בכוס מביא
חבירו ומזווג לו. נהי דשמעת ליה לחנן המצרי דלא הוי דיחוי, דלא צריך הגרלה
מי שמעת ליה דילמא מייתי ומגריל אלא אמר רב יוסף הא מני ר“ש היא דתניא מת
אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה דברי ר”ש [נהי דלא בעינן הגרלה דהא מגריל
מעיקרא אלא דלא בעינן גופו דשני דחזי דאפילו בעל מום מי אמר] אלא אמר רבא
כגון שהומם וחללו על אחר [דההוא אחר הגרלה לא צריך דהא מכח ראשון קא אתי
וראשון הא מגריל מהו דתימא האי אחר לאו בן זוגו של שם הוא ולא יפסול בו מום
קמ“ל. מתקיף לה רבינא וכי קא מעיילת אחר לא תחת ראשון קא מעיילת הא
כרעיה דראשון וראשון בן זוגו דשעיר של שם הוא אלא אמר רבינא הב”ע כגון
שהיה לו חולה מסוכן בתוך ביתו ושחטיה לאמו, דסד“א עזאזל לאו שחיטה היא
קמ”ל. כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא דחייתו לצוק היא שחיטתו].

כך הגיה בשמ“ק על פי “ספרים ישנים” וכן נו' רגמ”ה וכך היה לפני רש"י, שמחק והגיה בלשון שני.

ביומא סג ב־סד א – כל הסוגיא, אלא שהרומיא היא שם מברייתא
דמחוסר־זמן לברייתא דשחוטי־חוץ: (אי) קרבן שומע אני וכו' יצאו אלו שאין
מיוחדין לה‘, ולה’ להוציא הוא ורמינהי564 ירצה
לקרבן אשה לה' אלו אישים, מנין שלא יקדישנו מחוסר זמן ת“ל קרבן, לה' לרבות
שעיר המשתלח. אמר רבא התם מענינא דקרא וכו'. טעמא דרבי רחמנא הא לא רבי
הו”א שעיר המשתלח קדוש במחוסר זמן והא אין הגורל קובע אלא בראוי לשם,
אמר רב יוסף וכו‘. אלא אמר רב יוסף הא מני ר"ש היא וכו’ דברי ר"ש,
רבא565 אמר (“כי איצטריך קרא דמחוסר זמן”)
כגון שהומם וחיללו על אחר. ימנא תימרא דפסיל ביה (“בשעיר”) מומא דתניא ואשה
לא תתנו מהם וכו' לה' לרבות שעיר המשתלח. ואיצטריך למיכתב בעל מום ואיצטריך
למיכתב מחוסר זמן וכו' צריכא. רבינא566 אמר
כגון שהיה לו חולה בתוך ביתו ושחט אמו ביום הכיפורים (“ונעשה מחוסר זמן”)
וכי האי גונא מִי אסיר לא תשחטו אמר רחמנא והא לאו שחיטה היא הא אמרי
במערבא דחייתו לצוק זו היא שחיטתו.

הלשון הראשון בתמורה מקוצר אפוא מסוגית יומא, ומכוָן
ומותאם לסוגית תמורה. אבל בשני העבירו את הכל מיומא והתאימוהו רק התאמה
קלה (ההקדמה אל “אלא אמר רבא”, ו“מתקיף לה רבינא”), כי תירוצו של רבינא
מתאים, כמו שהעיר כבר רש“י, לסוגית יומא, ל”מחוסר זמן“, ולא לסוגיא שלנו,
ל”בעל מום“, וע”כ מחקו רש“י, אבל כעדותו של בעל שמ”ק ישנו ב“כל ספרים
ישנים” והיה לפני ר“ג (שנדחק לפרש: “אלא אמר רבינא איצטריך לה' לרבות ולאו
להכי אתא כדקאמרת לרבות שעיר המשתלח לבעל מום אלא להכי אתא לרבות שעיר
המשתלח למחוסר זמן”567) ורש”י.

ואמנם סוגיות שעברו ממקום למקום עם כל המשא־והמתן, בין
ששייך למקום השני ובין שאינו שייך לו, ישנם גם בשאר מקומות (ובנוגע לל"א
ונטיתו בזה נדבר עוד), עי' למשל תמיד כז ב.

14) יא ב: בעי רבא הקדיש אבר לדמיו וכו' תפשוט ליה מדידיה דהא אמר רבא568 הקדיש זכר וכו' – בערכין (ד ב–)
ה א (אמר רבא וכו' א"ל אביי וכו' מי לא תניא האומר רגלה של זו עולה וכו')
ואפילו למ“ד אין כולה ה”מ דאקדיש דבר שאין הנשמה תלויה בו וכו' (ע“פ ח”מ
שבתמורה שם!) לא קשיא וכו' והא מר הוא דאמר569 מקדיש זכר וכו' ל"ק וכו' הא נמי איבעויי איבעיא לן דבעי
רבה הקדיש אבר וכו' (הא נמי איבעויי איבעיא לן דבעי רבה דמי ראשי וכו'
– ליתא בתמורה).

15) כח א: תנינא כל הקדשים וכו' קמ“ל – כל הסוגיא בזבחים
עא ב בשינויים רבים בלשון ובתוכן, וכבר העירו עליהם רש”י (בתמורה) והתוס'
כאן ושם. וגם שם האומר משונה; כאן: אמר רב כהנא אמריתה לשמעתא קמיה דרב
שימי בר אשי, ושם אמר רב אשי אמריתא לשמעתא קמיה דרב
שימי570 [מנהרדעא]571.





[ב. ציונים לסוגיות אחרות]





וישנם גם ציונים מפורשים לסוגיות שבמסכות אחרות:

א) כח א: תנינא (“בזבחים”) כל הקדשים וכו' וקשיא לן מאי קאמר [ואמרינן]572 הכי קתני וכו' = זבחים עא ב (ועי' לעיל).

ב) ה ב: כדאמר ליה ר"פ לאביי אלא מעתה וכו' א“ל וכו'
מה ראית לרבות וכו' = ביצה יג ב: ארשב”ל מעשר ראשון שהקדימו בשבלין
וכו' א“ל ר”פ לאביי א"ל וכו' ומה ראית האי אדַגַן והאי לא אדגן. אמנם כל־זה
ישנו גם בברכות מז א (וכד"ר אבהו דאמר ר' אבהו אר"ל מעשר וכו'), בשבת
קכז ב (וכי הא דאמר ר' אבהו אר"ל מעשר וכו'), בעירובין לא ב (כמו
בברכות) ובפסחים לד ב (כמו בברכות); אבל מקומו הראשון הוא כנראה בביצה
(כדברי רש"י), ובתמורה הדרשה נאמרת בלשון ברייתא ("מה ראית לרבות וכו'
"!).

ג) כז ב: והאמר רב ספרא היכא אמר[ינן]573
מאה כתרי ותרי כמאה לענין עדות וכו' = יומא פג א.

אבל בשבועות מב א כזה בשם רב הונא בריה דרב יהושע.





[ג. סוגיות שוות]





וסוגיות שוות לשאר מסכות רבות הן אלא שגם הן נבדלות בשינויים, קטנים או גדולים, ובלשון וסגנון:

1) ב א: הכל לאיתויי וכו' = מנחות צג א.

2) ג א: אמר מר וכו' = זבחים מה א וכל"א.

3) ג א מנה“מ דת”ר וכו' = זבחים מה א.

4) ה ב: ולרבא האי הם וכו' = זבחים פא ב, ומקוצר מתמורה.

5) ז ב: לכדתניא וכו' לא אמור = פסח' מב א.

6) שם: איתמר המעלה וכו' אמר רבא וכו' אביי אמר אין לוקין וכו' = מנחות נח ב, ועי' שם בתוס'.

7) ט ב: אריב“ל וכו' אמר ר"פ וכו' = ב”מ נד ב (ושם: רבא, רבה).

8) יב ב: דתניא וכו' מכשיר למעלה = סוטה טז ב, ולשון ההצעה כאן ארוך יותר ומשונה בסגנונו.

9) יז ב: והאי תנא מייתי לה מהכא וכו' – בנזיר כה א:
אמר רבא כבר פסקה תנא דבי ר' ישמעאל וכו' (כברייתא שלנו), ובברכות יד ב
כזה, אבל הברייתא מקוצרת ושונה.

10) יח ב: ולרבא דאמר קדשים וכו' אמר רב זביד וכו‘. רב
אשי אמר וכו’ תני עצרת (אי הכי מאי אסהדותיה וכו') = ר“ה ו סע”א: אמר רבא
וכו' מיתיבי העיד ר' יהושע ור' פפייס וכו' (משנתנו) בשלמא וכו' אמר רב זביד
וכו' (כבתמורה, חוץ מן "אי הכי וכו' ").

ונראה שהכל לקוח מר"ה.

11) שם: מנה“מ דת”ר וכו' = מנחות פ ע“ב: ת”ר (בתמורה מקוצרת הברייתא).

12) כב א: מ"ט וכו' = מעילה יד א.

13) כו א: א“ר יצחק וכו' (ועי' שני “ל”א" שבשמ"ק) = זבחים ל ע”ב בשינויים.

14) כו סע“א: א”ר יוחנן וכו' ש“מ וכו' = זבחים יב א
(קידושין ז א, כריתות כז א). ובפסחים צח א “ש”מ” זה בשם “רב הונא בריה
דרב יהושע”.

15) כז א–ב: א“ר יוחנן וכו' = ב”מ נז א–ב בשינויים רבים.

16) כט א: ת“ר נתן וכו' (כט ב) = ע”ז סב ב–סג א.

17) ל ע“א–ע”ב: א“ל רבא מפרזקיא לרב אשי מנא הא מילתא וכו' תנ”ה וכו' = יבמות נט ב (ומשם לקוח).

18) שם: אמר רב אחדבוי וכו' מ“ט וכו' = ע”ז לד ב, ועי' שם.

19) שם: ת“ר נתן לה וכו' קשיא = ב”ק סה ב–סו א.

20) שם: ויהיו מוקדשין וכו' (עי' שמ"ק) פסחיהן = פסח' צ ע"א.

21) לא א: למ"ד טרפה וכו' – קיצור מסוגית חולין נח א (כאן: אמר רב הונא, ושם ברייתא).

22) שם; מנה“מ דת”ר וכו' = בכורות טו א.

23) לד א; והא תניא וכו' = פסח' כז ב, בשינוי לשון.

24) ודברי “רב אשי” שבבכורות נז א נאמרו סתם בתמורה ל ע"א, עי' לעיל.





ד. “לישנא אחרינא”, “לשון ירושלמי”





כבר מסדרי התלמוד עצמם רמזו בכמה מקומות על לשונות שונים
בסידור המימרות והפירכות ובנוסחאתם: בסורא מתני הכי – בפומבדיתא
מתני הכי, איכא דרמי לה מירמא, לישנא אחרינא אמרי לה
וכדומה574.

אבל גם אחרי “חתימת” התלמוד שבימי רבנן סבוראי, נכנסו
עוד כמה “לשונות אחרים” בתלמוד, על־ידי השינויים שבין הגורסים השונים,
השינויים שבין ה“כלה” (עיקר הישיבה) ו“התרביצא” (התלמידים שמחוץ לשבע
שורות הישיבה ומחוץ לכתליה), ושניהם הוסיפו גם פירושים, דיוקים
וקושיות.

במנחות פב ב: בתרביצא אמרי וכי דבר הלמד בהיקש חוזר ומלמד בהיקש בכלה לא איתמר. פסח כוליה חדא מילתא היא575, כלומר שבתרביצא הוסיפו קושיא זאת אבל בכלה לא הוסיפוה. ולפני
רש“י (עי' להלן) היה “נמצא בכמה מקומות” בתלמוד: בי תרביצא אמרי.
ונראה שגם בזבחים מה א (= ס ע"ב) אותה הפירכא “וכי דבר הלמד בהיקש חוזר
וכו' “. שאינה בתמורה (ג ע"א) – דבי תרביצא היא576. ובזבחים נ ע”ב היה ב”ספרים” שהיו מצויים בימי
רש“י577: דבר הלמד בק”ו מהו שילמד בק“ו. ק”ו ומה
ג“ש שאינה למידה בהיקש מדר' יוחנן מלמדת בק”ו מין דבתר איבא (ונ"א
איכא), ק“ו הלמד מהיקש וכו'. והגיה רש”י בתשובתו הנזכרת578
“באומד הדעת”: מן דבתרביצא, “היינו זה שאמרנו למעלה
דבר הלמד בג”ש מהו שילמד בק“ו ק”ו מה היקש שאינו למד בהיקש" וכו' (רש“י
שבשמ”ק), ועמדנו על מידה זו מתלמידי בני הישיבה מסדרי הגמרא ולא הוזכר בה
איש הילכך קרי ליה מן דתרביצא579. אבל נראה
שכל העמוד בזבחים שם – דבי תרביצא הוא, אלא שהקשו בענין זה גם במנחות שם,
כלומר הוספת תלמידים.

רש"י בתשובתו הנזכרת מוסיף: דבכמה מקומות מצוי הוא
בספרים ישנים לשנא דבתרביצא, ובתלמוד נמצא בכמה מקומות בי תרביצא
אמרי.

אבל מכל ההוספות האלה שבספרים ישנים באה אלינו רק אחת עם ציוּן מפורש בצדה:

ב“ב קמט א: אי במשכיה ליתנייהו גביה אי בחליפין אין מטבע
נקנה בחליפין, כאן נמצא בדפוס פיזרו: לישנא דתרביצא אי בחליפין וכו'.
ז”א שזוהי הוספת התרביצא. ואמנם אפשר שרבא סובר כרב פפא תלמידו, עד שלא
חזר בו, שמטבע נקנה בחליפין (ב"מ מה ב)!

אלא שתוספת של התרביצא ישנה לפנינו גם במגילה (ד ע"א), כי
נוסח הספרים הישנים שם (כי“מ ורש”י): ולטעמיך אסא בננהי דכתיב
ויחזק אסא את ערי (“הערים”) הבצורות אשר ליהודה וכו' אסא שפצינהי דיקא
נמי דכתיב ויחזק אסא ולא כתיב ויבן ש"מ580.

ועל זה שאלו השואלים מרה"ג581: ובכל המקומות לא מצינו בלתי ויבן (דהי"ב יד ה). והגאון
משיב, שהם גורסים:… ובנתיה, אמר ר' אלעזר וכו' אתא אסא שפצינהי, ו“זהו
סוף השמועה”, והוא מעיד שכך הוא גם “בנוסחאות ישנות”: אבל בדקנו על זה
שכתבת וראינו שיש בשיטפא דגרסאי מי שטעה וא' ותסברא אסא בננהי דכתיב
ויחזק אסא ערי בצורות ביהודה, אין הפסוק כן כדרך טעיות הרבה שמצויין
בשיטפא דתרביצאי וכל שכן של אותן גרסאי שבכפרים שלא היו בקיאין
במקרא, וכיון שטעו מעיקרא ואמרו ויחזק ופרקו דאתא אסא שפצינהי (כיון) דאקו
ליה לפירוקא הנהו תלמידי מן טעותהו וארוחו הדין מימרא מדעת לבם, כמדומין הם
שמחזקין את הפירוק, וודאי אילו היה הפסוק כטעותם דוקא לפירוקין אלא שאינו
כן דרבנן דווקני ומי שמעיינין ואינן גורסין והולכין שיטפא בעלמא ויבן קרו
מעיקרא ולית להון למידק מיניה מדעם.

אצל הראשונים: רש“י זבחים קד א: ותוספתא זו (“הבשר בקבורה
והעור בשריפה”) גירסא דתלמירי תרביצאי היא: עיטור ח”ב, לבוב יט א: ומאי
דכתיב בספרים לישנא דתרביצא נינהו ואיכא מינייהו לישנא דלא דמי אהדדי
אלא לישנא עתיקא הכי איתא וכו'582, אבל בראשונים פירושו פשוט: תוספת־תלמידים.

ושינוים בנוסח בין הכלה והתרביצא עם יחוסיהם המפורשים לכלה ולתרביצא אנו מוצאים בתשובת רה"ג583: אנחנא הכין גריסנא משמא דמאן דקביל מן מרנא גאון יהודה (= זקנו
של רש"ג) דקביל מן מרנא שמואל אבוהי (=“ריש כלה”) יביא ארורה לבית דין
והכין הוה גרסי רובה דרבנן. ורובא אחרינא דקבילו מן גירסיה דמר רב אדה אלוף
נוחו עדן יביא ערעורה לבית דין, ואלין אינון רבותא דתרביצאי.

ונשארו גם שרידים מ“לישנא דכלה”:

יומא פג סע“א: מר סבר טבל חמור ומר סבר תרומה חמורה, מר
סבר טבל חמור וכו' – הפירוש הזה הוא מ”לישנא דכלה“, שכן כתוב בכ”י מ'
ב': לישנא דכלא מר סבר טבל חמור…

ובבכורות מ' ע“ב: אלא אידי ואידי בלבן, ובתוס'
חיצוניות שבמזבח כפרה מעידים, שזוהי הגהת רש”י (“ה”ג רש“י”) וש“גירסת
הספרים” היא: אידי ואידי בשחור584, וזהו גם
נוסח כ“י מ‘. והנה בפי’ המיוחס לר”ג שם: אלא אידי ואידי בלבן. ליש'
בכלה (ופירש: “כך דרשו בשבתא דריגלא”)

זאת אומרת שנוסח “בלבן” הוא “לישן בכלה”585, “לישנא דכלה”.

וגם מטעם ה“תנאים”, שוני המשניות והברייתות, נוספו לפעמים “לשונות” ופירושים בתלמוד:

ב“ב קמח ב: והלכתא חזרה במקצת הויא חזרה בכולה, רישא
משכחת לה וכו‘. פירוש זה “מלישנא דתנאי” הוא, שכן כתוב בשאילתות סוף סי’
לו כ”י פפד“מ: לישנא דתנאי רישא משכחת לה בין וכו'. ה”תנאים" פירשו
אפוא את הברייתא כך, ו“לשונם” נכנס בתלמוד, אחרי “והלכתא”, ז"א אחרי הסידור
האחרון.

וחילופים בין הישיבות (סורא ופומבדיתא) היו מצויים בימי הגאונים, ורה“ג מכירם ומזכירם בכ”מ586.

ברכות מג א: “יש ספרים דגרסי תיובתא, וכתב רה”ג ז“ל דמתוך גירסא זו היה נוהג מר שמואל ראש כלה587 רביה דרב אחא משבחא ז”ל שלא לברך עצי בשמים אלא על ההדס
בלבד“, ו”השתא לא קא חזינן אדם במתיבתא דמסיק בהא שמעתא תיובתא אלא
כולהו בגרסייהו מפרקי לה הדם וכל דדמי ליה"588.

ובתה"ג אסף, מדעי היהדות, סי' קכג: איכא דגרסי מבני חרי ואיכא דגרסי ממשעבדי מיהו רובא דרבנן דעליהון סמכא דגרסי589
מפום רבוותא דעליהון סמכא דשמעתא גרסי ומגבי ביה ממשעבדי.

אשכול, אלבק 58 (ברכות לט א): ותרין לישני קא גרסי לה,
האי חד לישנא, ולישנא אחרינא אלא אמר רבא וכו' ומפרשי רבואתא דילנא
דהני תרי לישני חד טעמא אינון וכו'590.

וכן מעיר רה“ג כ”פ על חלופי־הגירסאות, למשל תג“ק סי'
עח, פ, פא (“רובה דרבנן הכי גרסי ודגרסי שבועות לאו טעות היא”); תה”ג הרכבי
סי' פ, שצה, לוין אוה“ת 6, אוה”פ 31, 35, 52, 95–96, ועוד.

והגאונים רש“ג ורה”ג בנו מעירים גם על חלופים שבנוסחאות (ספרים) ישנים:

תג“ק סי' עח: ועוד הרי נוסחאות ישנות מצואות לפנינו
כאשר פירשנו: תה”ג הרכבי סי' שלד: ושמעתא הדין לישנא הוא דגמרינן ודקא גרסי
רבנן, אמ' רבא תודה וכו' ומן כמה אשכחנן נוסחא עתיקא גמרא דמשני לישאניה
מן לישאנא דילנא אע"ג דטעמי שאוו ל הדדי והכין כתיבא הא שמעתא
וכו'591.

והוא מזכיר גם “נוסחי דגמ' דבי רב ישי” (אבי רב צדוק
גאון), ז“א נוסחאות של סורא: תה”ג הרכבי סי' רעב: נוסחי דגמ' דבי רב
ישי, סי' שלד: “גמרא דבי רב [ישי]”, כמו שנעתק בשמו בשמ“ק לב”ק יג
א592; ר“ח לב”ק (סו א) כ“י א”פ (heb.
64a): כתב רבינו האיי גאון זצ“ל פריק רבה טלאים וכו' והוה
איכא ברבנן [ד]בי רב אשי דגרסי הכי אמר רבה טלאים וכו' (לוין
שם)593. ורש”ג594 מזכיר גמרות נדה שנכתבו יותר ממאתים שנה לפניו: ורובא דרבנן
דוקאיי הכי גרסי בהדיא וכו' וקא שכיחן ספרי דמס' נדה גמרא דכתיבין מן טפי
מאתן שנין וכו'.

את התלמוד היו שונים בישיבות הגאונים עד סוף ימי הגאונים
בעל־פה. רב אהרן בתשובתו שבתה"ג אסף (מדעי היהדות) סי' נח: דהא
מיתיבתין כולה דידעא (כצ"ל) דגורסא מפום רבואתא הוא ולא ידעי ריבוייהו
סיפרא.

וכמו “התנאים” למשניות וברייתות היו ה“גראסי”
(הגורסים) ממונים לשינון התלמוד וגירסתו, ורב האיי גאון מזכירם
כ"פ595:

תה“ג הרכבי סי' רכט: ואילין תרין לישאני דחאלפין ביני רבנן
(עי' לעיל) – מן גראסי דתלמוד בלחוד, אבל עיקר הא בריתא מסיפרי דבי רב
היא והכין תנו כולהו תנאיי ואין ביניהון חילוף וכו'; הקדם ח”ב 84:
ורבנן גראסי שטפי גרסי תוריתא; הרכבי סי' רעב: ואף רבנן דגרסי השתא
אינן אומ' בה אמ' רבא; תג“ק סי' פג: וטובא משתבשין גיראסי בהא מילתא
דשטפי וגרסי וכו'; תש”ר ח“ב, 50; ושינוי לשונות דגראסי הוא שיבוש וכולן
טעם אחד הן; תג”ק סי' עח (עי' לעיל): שיטפא דגרסאי, תה“ג אסף סי' קכג
(עי' לעיל); וכיון דאיפליגו בהא גרסאי596; שמ”ק כתובות סח סע“ב: וז”ל רבינו האי גאון ז"ל597 כמה מן הגרסנים שינו וכו' אלא שלא כך גירסתנו ולא כך גרסו
הראשונים וכו' אלא כך היא הגירסא שמקובל מפי רבותינו אנשי מסמך
וכו'598.

ומכיון ששנו את התלמוד בעל־פה ולא מתוך ספר כתוב599 טבע הענין מחייב שלא דקדקו כל־כך
בלשון ובסגנון, וכך יצא לפעמים, ששני חכמים (“גראסי”) ושתי ישיבות
גרסו אותו הדבר כל אחד בלשונו הוא ובדיאלקט שלו. וזהו עיקרן של
“לשונות אחרים” (“לישנא אחרינא”) סתמיים (בלי “אמרי לה”!) שמצויים הרבה
בספרי התלמוד גם בדפוסים וגם בכי"י.

בך למשל ברכות לח א600, מז ב601, שבת קכו ב, קכז ב, קלב א602, קנז א603, סט
ב; עירובין מג א; פסחים ט ב; יבמות פו א. צה ב; גטין יד סע“א; נדרים כג א,
יח א604; ב”ק קיז ב; ב"ב ג א, ד ב605; שבועות ד ב, מב א; זבחים ד ב606, לא א, לו ב; מנחות כו ב, סו ב607 ונדה כט א.

ויש שנתערבבו שני הלשונות יחד, למשל ב“ק נה ב: מאי שנא דקתני צאן לאו משום דהתורה מיעטה בשמירתן, לאו משום דצאן608
קרן לא כתיבה בה וכו' – בכ”י מ‘; לישנא אחרינא לאו משום דצאן וכו’609, וכאלה עוד. וכבר העיר רה“ג
על כגון זה בתשובתו שבתה”ג הרכבי סי' רע"ב: והרבה מצוי כן שתולין בקצה
הנוסַח או בין טורין תיליא דאדכרתא או דפירושא או לשון אחר ובא הנוסֵחַ
וחושבו עיקר וכותבו כולו כאחד וכו'.

והנה בתמורה רגיל הרבה “לישנא אחרינא”610 גם בדפוסים, ויותר בכי“י ישנים שבשמ”ק611 ר“ג ורש”י, “ל”א" שאינו שונה בכ“מ מן הראשון אלא בהרחבת־דברים
ובלשונו וסגנונו612, וכבר העירו ע”ז התוס'
שבשמ"ק (בהשמטות) יז א: "וקשה להבין כל אלו הלשונות דתמורה במה הן
חולקין, ואמר לי רבי דלא

חולקין אלא כל אחד פותרו לפי דעתו (“לפי סגנונו”) ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי".

לשונות אלה מביא רש“י בכ”מ בשם “לשון ירושלמי”613,
“ל”א ירושלמי“614, מפני שלשונן וסגנונן
של “ל"א אלה משונה וקרוב ללשון
נדרים ונזיר וכריתות שנקרא בפי הראשונים “לשון
ירושלמי”615. כי כל “לשון ירושלמי” שברש”י נמצא בכי”י שבשמ“ק ובר”ג בלשון “ל”א". ויש מהם גם בדפוסים.

ב“ל”א" אלה משתמש בצורות:

“הלין” (ח א, יא א, כט א).

“הדין” (ט ב, יט ב, כו א)616.

“הדא” (יא ב, כ ע"ב, כח א).

“הידין” (ט ב, וכצ"ל).

דיל־, דילן, דילהון. דילכון (ז א, ח א, יט א).

אהבין, אהבי (כ ע"ב, ה א, כח א).

קדמאה, קדמייתא, קדמאי (יט א, כא ב, כט א).

תוב (כב א).

מדעם (כ ע"ב, כח א).

ובכיגויים מלאים, במקום המקוצרים שבבבלי תמיד:

דילהון, מינהון (ז א), דילכון (יט א), להון, מינהון (כט א), כולהון (ל ע"א), ועוד.

וכאן ב“ל”א“, ורק ב”ל“א”, רגיל אך ורק:

“תיבעי”, במקום “תיקו” (יג ב, “תיבעי”, “לשון
הירושלמי”, שאצלנו בגמרא שייך ל“ל”א" שבר“ג ושמ”ק [“ס”א“], ואצלנו חסר
סופו של הלשון הראשון, שבוודאי היה בו “תיקו”, ועי' כ”י מ'); כב ב
(שמ“ק שבגליון ושבהשמטות ורש”י – ב"פ “תבעי”, ובלשון ראשון “תיקו”!);
כז א (שמ“ק בהשמטות ור”ג [“לשון ירושלמי” שברש"י]); כט ב שמ"ק: תבעי
(“תיקו” שאצלנו כמו בע"ז סג א).

וכן רגילים כאן ביטויים שאינם רגילים:

“בזיא” (מילתא) במקום “זילא” (ז א – ב“פ, והשני בהמשך הסוגיא בדברי רבא, אע”פ שהוא אחד בשתי הלשונות)617.

“מורגא” (“מרגא”) במקום “מרעא”, שבלשון ראשון (יח א), “מרגא” בסורית “שדה”.

“לאיי” (ח ב – שמ"ק, ועי' השמטות), רש"י (בשמ"ק): לאיי, לא עביד הכי, במובן שלילי שאינו רגיל.

“בְגֵיוַתֵיה”, מן “גיו”, “גֵוַת” (ו ב – ד“ו וב”ח) במקום “בגויה” (ב"מ).

ה“ל”א" מתקרב ודומה בכ"מ ללשון (כמובן רק בתוכן ולא בסגנון) שבסוגיא זאת במסכות מקבילות:

ג א ל"א = זבחים מה א (ועי' תוס' שם וכאן!).

ו ב שמ“ק בהשמטות ורש”י – כמו ביומא סג ב (עי' לעיל).

כא א שמ“ק ולשון ירושלמי שברש”י בע"ב (ועי' בהשמטות) = מכות יט א (ובר"ן סדר הלשונות הפוך).

כו רע“א – שמ”ק ורש“י (“לשון ירושלמי”) ור”ג – מעין זבחים ל ע"ב.

כז ב – שמ“ק (“במאי קמיפלגי”) – ע”פ ב"מ נז א.

ל ע“א – שמ”ק ור“ג – ע”פ בכורות נז א.

זאת אומרת שסידור זה מאוחר למסכות הנזכרות.

וחשוב הוא “ל”א" שבדף יד ב, שמ“ק וראשונים: ל”א אמרי רבנן על גירסיהון618 סמיכין וכיון דאיכא [שר של]619 שכחה כתבין ומחתין וכי משתכחא מילתא [מנהון]620 מעיינין בספרא.

מעין שאמר רש"ג באגרתו (לוין 171): וזהירין רבנן למגרס על פה אבל לא מן נוסחי דכתיבי.

ומעין שכתב רב אהרן גאון בתשובתו621 שהזכרתי כבר: “דהא מיתיבתין כולה דידעא (כצ"ל) דגורסא מפום
רבואתא הוא ולא ידעי ריבוייהו סיפרא”.

ואמנם בתשובת גאון (רה"ג), שבס' היובל לבלוי, עמ' צו:
וששאל' הא דאמ' ר' חיא בר אבין אמ' ר' יוחנן כותבי הלכות שורפי תורה וכו'
וקא אמרי רבנן דהני מילי בדורות הראשונים דהוה גורסיהו על פה כמצותו
וכו' אבל השתא דאמעיט ליבא וצריך עלמא לעיוני בנוסחי שפיר עבדי כותבי
הלכות וכו'.

הגאון לא הביא אפוא את הדבר מן התלמוד עצמו, אלא מתוך דברי הגאונים הראשונים (“וקא אמרי רבנן”) או הסבוראים.

וגם הלשון שנמצא בשמיק לג ב (“בס”י") חשוב להגבלת זמנו של
“ל”א“: ולא מיתמר ליה זו דברי ר”ש ומחלוקתו משום דקתני סיפא וכו' – כי
לשון מעין זה נמצא בשבועות לו ב “בספרים ישנים” בתור “פירוש” מיוחס לרב
יהודאי, רש“י שם: וכן מצאתי לשון בבלי [בפירוש]622 בספרים ישנים לא איתמר (“מיתמר”)623 לא תיפוק משום קושיא (“דקשיא”)624 וכו', והרמב”ן בחידושיו שם: ולשון מר רב יהודאי גאון ז“ל
מוגה בספרים לא אתמר וכו', וכן הריטב”א שם: וכן כתב רבי' יהודאי גאון
ז"ל לא מיתמר לא תיפוך וכו'. ואמנם כבר העיר בריל625, שרב יהודאי לא הוסיף פירושים מדעתו אלא מסר פירושים שהיו
מקובלים מרבנן סבוראי.

וכן רמב“ן ביבמות מו א סד”ה הא: ובמקצת נוסחי כתיב
פירושא דקמאי בפרק אע"פ דלא מיתמר קדושת דמים משום קושיא דמוסיף עוד
דינר ופודה וכו' כו' אלא גמרא דקמאי היא וכו'.

בכלל מצטיין “ל”א" בהרחבתו ואריכות לשונו, וכל זה מורה ומראה על איחור זמנו.

ר“ז פרנקל626 חושב שישנן כאן הוספות של סבוראים, כך – אומר רז”פ – ו ב:
ל“א ברבית קצוצה וכו' שניכר בלשונו וסגנונו והרחבתו כהוספה סבוראית,
וכמה שונה ממנו הסיפור בב”מ סה א. וכך ז א: ל“א ר' יוסי בר' יהודה אומר
וכו' ניכר בסגנונו ובארמית ה”מערבית" שלו (דילהון, מינהון, וכדומה) שאינו
רגיל בבבלי, ורגיל רק בפי הגאונים – כהוספה ‏סבוראית. ואמנם הוא
מודה627 שבדף ה ע“א–ו ע”א ישנם שני לשונות של
שני בתי מדרשות, באחד מקשים מן המשניות והברייתות לרבא ובשני
לאביי.

אבל באמת אין כאן הוספות מפני של’א אלה נכנסים בהמשך
הסוגיא באמצע ענין, וממשיכים ומשלימים אותה בדרך אחרת וסגנון אחר, ז“א שמי
שהכניסם לתוך נוסחאות שלנו קרעם מתוך ההמשך שלהם והקבילם לנוסח
שלנו, והקביל מה ששונה בתוכן וענין ולא מה ששונה רק בלשון וסגנון. והרי
ראינו, שכמה “ל”א” שוים למסכות אחרות בניגוד לשלנו628. והלשון הלא הוא לשון נדרים נזיר וכריתות, שאין הן “הוספות” של
סבוראים אלא שכולן מסידור מאוחר הן.





חלק ב': הערות ופירושים לפרקים מן התלמוד

א. פסחים פ“א ופ”ב

פרק א'

משנה פ“א מ”א אור לארבעה עשר] ר“ח (בסוף הפרק) ותג”ק
דף כא א וה“ג ד”ב 133 = מכילתא דרשב“י 18 [אפשטיין־מלמד 22] (מכאן אמרו):
ארבעה; מהר”ם חלאוה: “ואיכא מאן דגריס אור ארבעה עשר629, ועי' שם, וד”ס עם' 2 הערה כ בשם בעל המכתם: פרש“י ז”ל דה“ג אור
לי”ד או אור י“ד דמשמע הלילה שיהא מחרתו י”ד אבל לא גרסי' לאור י“ד וכו'
(כבחי' מהר"ם חלאוה), ובגליון שם: “ור”י ז”ל כתב דליכא קפידא דבפ' איזהו
מקומן (נו ב) גרסי' המחשב לאור שלישי והאוכל לאור שלישי והוא לילה שמחרתו
שלישי".

ורש“י הגיה כאן בפסח' ג א: אור לשלישי, וכן: המפלת אור
לשמונים ואחד, אבל כבר השיב עליו מהר”ם חלאוה, וכתב: דלעולם ל' בתחילת תיבה
אינה מכרעת לא סוף ולא התחלה אלא לעצומו של יום או לילה לבד והראיה בתולה
נשאת ליום רביעי וכו' שכך היא הגירסא. ואע"ג דכתיב ויהי לשבעת הימים שהוא
לסוף הז' וכו'.

אבל ל' זו היא ל' הזמן שהמעשה חל בו, ותלוי בפעל, וכן “לימים עוד שבעה אנכי ממטיר” (בר' ז ד).

בודקין] רגיל במשנה (ופי': חוקרין ודורשין מחפשין
ומפשפשין) וארמית הוא, “בָדַק” אבל לבדוק שבדהי"ב לד י מן השם הוא, מן “בדק
הבית”, שהוא “בקע”.

ובמה אמרו שתי שורות במרתף] משנה ישנה630 אמרה: [בודקין…] שתי שורות במרתף, אפשר בקישור עם הברייתא של התוס‘631:
חורי הבית וכו’ ואוצרות יין ואוצרות שמן ואוצרות של תבואה אינו צריך
לבדוק. [ובודק] שתי שורות במרתף.

והמשנה שלנו לא הזכירה כאן משנה ישנה זו אלא דרך אגב והסתפקה בזה ולא הזכירה אותה שנית לפני מחלוקת ב“ש וב”ה שעליה.

בב“ב פ”ו מ"ג שנינו: מרתף של יין מקבל עליו עשר קוססות
למאה. אבל בברייתא דר' אושעיא (ב"ב צה א–ב) שנינו: מרתף של יין אני מוכר לך
וכו' מרתף זה של יין אני מוכר לך נותן לו יין שכולו יפה ומקבל עליו י'
קוססות למאה וזהו אוצר ששנו חכמים במשנתנו.

במשנה שהיתה לפני ר' אושעיא שנו אפוא “אוצר” במקום “מרתף” שלפנינו, ובירוש' להלן מפרשים את ההבדל שבין “מרתף” ל“אוצר”.

מ"ב מקום] במקרא גם קטן וגם גדול. קטן:
מקום ללון (בר' כד כה), גדול: ויפגע במקום (בר' כח יא), אנשי המקום
(בר' כט כב).

וכן במשנה: מקום היה למטה מירושלים ונקרא מוצא (סוכה פ“ד
מ”ה), המוכר מקום לחבירו לבנות לו בית (ב“ב פ”ו מ"ד): שוכר את
מקומו (שם פ“ה מ”ד), יִחדו לו הבעלים מקום (ב“מ פ”ג מ"ט). המעביר
חבית ממקום למקום (ב“מ פ”ו מ"ח), עד שיטלטלנו ממקום למקום (ב“ב פ”ה
מ"ד). וגם כאן איפוא, לפי פשוטה של משנתנו, צריכים לומר “וממקום למקום”
בתוך הבית. והמשנה מתפרשת אפוא בלא זו אף זו: אין חוששין מבית לבית ואף
לא ממקום למקום, שאם חוששין – חוששין גם מחצר לחצר ואף מעיר לעיר. אבל לפי
הירושלמי “מקום” גדול מבית. ואמנם ברא“ש ד”ו: אין חוששין שמא גיררה
חולדה ממקום למקום מבית לבית מחצר לחצר מעיר לעיר אם כן אין לדבר
סוף.

אגודה: שמא גררה חולדה ממקום למקום דא"כ מחדר לחדר נמי ואין לדבר סוף.

ובגליון כ“י מ' (ט ב): ואין חוששין שמא גררה חולדה ממקום
למקום. גם רש”י אומר: שמא וכו' גיררה חולדה חמץ למקום הבדוק. וכן
הרמב"ם (בהל' חמץ פ“ב ה”ז): שמא גררה חולדה חמץ למקום שאין מכניסין בו
חמץ שאם נחוש מבית לבית וכו'632.

חולדה] בתלמוד: כחולדה זו הדרה בעיקרי בתים (פסח' קיח
ב וחולין כ ע"ב), מצויה בבורות (פסח' ט ב), חולדה יוצאה וככר ועכבר בפי
חולדה (י ב), השרץ בפי החולדה (טהרות פ“ד מ”ב–מ"ג), דרוסת חולדה בעופות
(חולין נב ב, אצל “חתול ונמייה”) הכתה חולדה על ראשה (של עוף, חולין פ“ג
מ”ג), שיניה דקות ועקומות (שם נו א) = כרכושתא (מגילה יד ב, חולדה
הנביאה)633 האויבת לחתול (שונרא, סנהד' קיח א), ו“בני כרכושתא” היו מצויים בבית" (ב"מ פה א) “כַּכּוּשְׁתָא” בסורית
mustela (Wiesel).

מצד אחר אנו מוצאים בירוש' מו“ק פ”א פ ע“ג: אישות זו
חולדה, אע”פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר. נפל אשת בל חזו שמש (תה' נח ט),
והיא איפוא talpa, (Maulwurf), חֹלֶד שבתורה, חולדה בסור', خلد
בערבית634. אונקלוס: חולדא ועכברא. וכן השמרוני: חלדה ועגברה, ורס"ג: אלכׄלדהׄׄ.

אבל גם “חלד” מתרגמים השבעים γαλῆ והוולגטא
mustela, תרג' יונתן והפשיטתא: כרכושתא, ככושתא, וכן פי' רש"י: מושטילה.

וכן בברייתא שבת“כ שמיני פרשה ה' ד–ו משוה “חולדה” ו”חולד" (חולין קכו ב).

“חולדה” ו“חתול” – החילוף רגיל בהם. וכך גם γαλῆ גם חתול
וגם “חולדה”. וכן ככושתא אלהתהון דמצריא (אחיקר הסורי ס"ג ט'), מתרגמים
הערבי והארמיני: חתול635.





ירוש' כז א:

אלא אם אינו עניין לאכילת מצה וכו‘] כמכילתא דרשב"י עמ’
18 [אפשטיין־מלמד 22], אלא שהיא דורשת כר' מנא דבסמוך מן ושמרתם, ואפשר
דגם בר־פלוגתיה דריש מושמרתם.

מפני שאור הנר בודק כל שהוא] כרנב“י בבבלי (ד א), ואע”פ דאיתא בתוס' (פ"א א): לפי שבדיקת הנר יפה מרובה636, ואיתא במכילתא הנ“ל (”לפי שבדיקת הנר יפה מאור החמה ומאור
הלבנה“637 ואיתא בברייתא שבבבלי (ח א) –
תוספה היא בתוס' ע”פ הבבלי, וכן בה"ג ריש ה' פסח' ליתא בברייתא
דמכילתא, אלא שהביא אחריה דברי רנב"י.

ר' מנא לא אמר כן ושמרתם וכו‘] כמכילתא, אבל היא אינה מפרשת: עשה וכו’.

מפני שאור מבליח] צ“ל: מבליק, וכן הוגה בכ”י ל'638, מסמה את העינים, “בלק” במנדעית,
בסורית בלק: נפוק ונגלא, צפח, וכן בערבית بلق. ילקוט המאירי:
מדליק!

כל שהוא] בכ“י ל' ב”פ: כל שהוא כל שהוא, ונמחק פ“ב עי”א, ועי' להלן ע"ב.

אע“פ שאין וכו‘] תוס’ פ”א א.

ואית דבעי מימר639 נישמעינה מן הדא נר וכו‘] בתוס’ שם: ואומר נר…, וכן
במכילתא שם. אבל בה"ג ריש ה' פסח' בהעתק של ברייתא זו אין “ואומר נר…”.
והירוש' כיוון איפוא לברייתות (דבי שמואל ות"ר) שנזכרו בבבלי.

אם לא בדק אור לארבעה] בראבי"ה (כי"א) 61 העתיק: ארבעה.

וצריך לבדוק לאור הנר. נישמעינה וכו‘] בראבי“ה שם:
יבדוק תוך המועד. ותניא אין בודקין… ובאו”ז ח"ב סי’ רנ"ו: וכן נמי
בירושלמי לא בדק בלילה מהו שיבדוק ביום. נשמעינה מן הדא… (ולפ"ז יש
להגיה: ביום [לאור הנר]).

אלא לאור חמה] בכי"ל: ולא, והוגה “אלא”.

וכי יש חמה בלילה] במאור ורא“ש ור”ן ומהר“ם חלאוה נוסף:
תפתר בשלא בדק. הדא…, ומהר”ם מפרש: כלומר כשלא בדק בלילה וצריך לבדוק
למחר בי“ד. אבל במנהיג וראבי”ה ליתא.

אלא אפילו בית שיש בו אורה (אפילו ביום צריך לבדוק לאור הנר)] ליתא בראבי"ה ונשתרבב כאן מלמעלה.

מבואות האפילין מהו (שיהא צריך) לבודקן כתחילה לאור הנר]
“שיהא צריך” ליתא בראבי“ה, 61, ובר”ן סי' תרפ“ט, ובחי' מהר”ם חלאוה ג א.
(וכך נכון, שהשאלה היא אם מותר לבודקם לכתחילה ביום או שצריך
לבודקם בלילה), ובשלשתם: כתחלה [ביום] לאור הנר (בחי' מהר"ם חסר “לאור
הנר”).

אבל בשו“ת הרשב”א סי' רלב: ודייקינן בירושלמי אדם בטל
ובית אפל מהו לבדוק ביממא ואהדרו אין אורו מבהיק ביום כבלילה, וברבינו
מנוח, ח ע“ב; ובירושלמי בעי אדם בטל ובית אפל מאי ומשני מלהון דרבנן לא
כמא וכו' (כבירוש'). ובהשגות הראב”ד למאור: היה לו להביא הירושלמי האחר
שאמר שאפי' בבית אפל אין אור הנר מבהיק וכו ולמדנו מכאן שאפילו אדם
בטל ובית אפל אינו רשאי להמתין וכו‘. ואין ספק שהראב"ד לא דק והציע
“בית אפל” במקום “מבואות” על סמך “לא סוף דבר בית שאין בו אורה” וכו’,
והוציא מזה: ולמדנו מכאן וכו'. ועל סמך דבריו העתיקו האחרונים: אדם
בטל ובית אפל!





ע"ב:

בייממא] בכ“י ל': באיממא, ונמחקה א והוגהה י עי”א (וכן כ"פ בברכות), והאריך את הב'.





ה“ג, כז ע”ג:

מחלפה שיטתיה דרבי יודה וכו‘] כלומר שהשיטה שלו אינה
קונסקבנטית שהוא אינו חולק על "אם לא בדק בארבעה עשר וכו’ “, “מה אם בשעה
וכו' “. ו”מחלפה שיטתיה” זה אינו כשאר מחלפה שבש”ס, שמקשים ממימרא
למימרא.

נישמעינה מן הדא אבד וכו‘] תוס’ טהרות פ"ג ה.

הדא ילפה מן ההיא] הדא דטהרות ילפא מחמץ ואע"פ שאין עוסקים עכשיו בחמץ אמר “ההיא”, מפני שיגרא דלישנא “נשמעינה מן הדא”.

נישמעינה מן הדא אר“י וכו‘] תוס’ דאהלות ספט”ז יג, ועי' נדה פ“ז מ”ד ותוס' פ"ו טו בפירוש!

מסיק] בבבלי: מציק, וכן בתוס‘; התוס’ בע“ז מב א:
ובתוס' גרס מוסק, וכ”כ הר“ש באהלות פי”ז: אית דגרסי: מוסק. וכן
בתוס' מקואות רפ"ו ב: מעשה במערה היתה בגינתו של מוסק (צוק': מיצק) א'
ברמון (צוק'). והשוה: מסיקין – מציקין.

ברדליס] Marder, איט' martora, martorella, צר' martre, רומ' martes, ובוודאי גם *mardulis, *marduris (לעף).





בבלי ב א:

מאי אור רב הונא אמר נגהי וכו‘] “נגה” בערבית
וכושית “זרח”, “האיר”, הסורי תירגם: ותבא האשה לפנות הבקר וגו’ עד
האור640 (שופ' יט כו) – עדמא דנגהת: עד אור
הבקר, ויהי בבקר (שמואל א' כה לו–לז) – עדמא דנגהת, והוא כד נגהת:
עד הבקר (רות ג יד) – עדמא דנגהת.

אבל לוקס כג נד: ויומא ערובתא הות ושבתא נָגהָא הות, יוחנן
יט לא–לב: מטל דערובתא הות… מטל דשבתא נָגהָא; מתיא כח א: ברמשא
דין בשבתא דנָגַה חד בשבא; אסמני III 2 111
(קסטלי 534): לילא דנָגַה תלת בשבא; ב"ב 1126: מַעָלֵי שבתא ה'
במגהי דהו פניא, ושם 1000: ברמשא דמַגָהי צפרא דחד בשבא בכת
דפרדיסא. מַגָהַא وقت اصباح.

בבבלי: פסח' ד א (אביי) אורתא דתליסר נגהי ארביסר;
וכן ברכות ד א (רב אשי!); מנחות סח ב: אורתא דשיתסר נגהי שיבסר
(סתם), אורתא דשיבסר נגהי תמניסר (רבינא); ברכות נט ב: באורתא
דתלת נגהי ארבע (אביי).

“נָגַה”, “איחר”, תענית כד א, ב"ב כב א ועוד, זאת אומרת
שעָרַב היום והחשיך. בסורית: אַגַה “האחיר”, לוקס ו יב: ותמן אגה
הוא בצלותה דאלהא, נדה סה ב: שאני כתובה דְמַגְהִי בה
טפי641. אצל המרוניטים: נגהא – vespera prima, רמשא – vespera secunda, לילא – nox, צפרא – aurora (קסטלי 535).

במנדעית: תינגא, es tagt, ס“ר II 118 שו' 5: עמאת תיהשוך עמאת (.D.C.B) תינגא; ניהגא (=ניגהא) (“Tageslicht”) ס”ר I 263 13–15: ועל הילפא (= אילפא)
דדאהנא בניהגא ועל ארבא מלאכיא דנאגדילה ועל הילפא הורינתין דדאהנא
בליליא וכו': קולצטא 53 (ליטורג 128): בריך האך יומא דנהורא ומשאבא
ניהגא.

התחלת היום, לרבות התחלתו מליל שקדם לו נקרא אפוא “נגהי”.

המחלוקת היא אפוא ע“פ פשוטה לר”ה תחילת הלילה, ולר“י: לילה642. וגם “אורתא” בא במובן “תחילת הלילה”, ברכות ג ב ב”פ.

גם בעברית, ישע' ס יט: ולנגה – הירח לא יאיר לך
οὐδὲ ἀνατολὴ σελήνης φωτιεῖ σοι τὴν νύκτα. “נגה” מקביל ל“אור יומם”, כלומר “אור לילה”.

ברכות ג ב: מאורתא הוה קאי, ביצה כד ב: באורתא אמר – בצפרא אמר – אנא דהואי בי מדרשא הדרי בי.





ב א:

לנודר (מן האור) דתנן וכו‘] ר"ח: דאמר מר, ועי’ צל“ח.
ברייתא שאינה במקומה גם בב”ב קמג ב: המודר הנאה מבנים מותר בבני
בנים.

דברי ראב“י ר”ש אומר] בכי“י: דברי [רבי רבי אלעזר ב”ר שמעון] אומר, וכ"ה בתענית יב א ותוס‘, ועי’ ירוש' תענית סד ג.

ואידך שעות דרבנן] כלומר מסוף שש (תוס' ו סע"ב) ולהלן
דרבנן הוא (להלן כא ב), ורש“י נדחק. וא”כ אפי' לר' יהודה (דחמץ משש ולהלן
בלאו (כח ב) – שעות דרבנן!

לאור עבורו] עי' רש“י. ואמנם בסנה' י ב אמרו: קידוש
ביום עיבור וכו‘. אבל עי’ ר”ה פ“ב מ”ח: ובליל עיבורו (אור שלשים ואחד!)
לא נראה, ו“ליל –” הוא לילה שלפני, כמו “לילי ארבעה עשר” (למטה). לילי
שבתות (תוס' ברכות פ"ג ז ח) וכדומה. ועי' תוס' ר“ה פ”ב ה“ב: אימתי מסיאין
על החדש לאור עיבורו (הא) כיצד חל להיות ערב שבת ושבת מסיאין עליו למוצ”ש.
ובירוש' ר“ה פ”ב נח א: אין משיאין לילי זמנו אלא לילי עיבורו. לילי
זמנו אין משיאין מפני יום טוב (“של ר”ה") אבל משיאין לילי עיבורו. אין
משיאין אלא על החדשים המיושבין בזמנן מפני יו“ט שחל להיות בערב שבת. לילי
זמנו אין משיאין מפני יו”ט, לילי עיבורו אין משיאין מפני כבוד
שבת.

א"כ “לאור עבורו” פירושו לילה שלפני עיבורו ועיבורו הוא יום ל"א.





ד א

אייבו] במו“ק כ ב: אבא קיים א”ל אימא קיימת א“ל אימא
קיימת א”ל אבא קיים, והוא כי“ג שבתוס' שם. ורש”י ותוס' גורסים גם שם:
אייבו. והנה בב“ר פצ”ב ה: ר“ח רבה חמא חד בבלאי א”ל מה עבד אבא.
א“ל אמך שאלה בך. א”ל אנא אמר לך כדין ואת אמר לי כדין. א“ל שואלים על
החיים ואין שואלים על המתים. וזה מקביל ומתאים לנו' מו”ק.

אכיף ימא אסיסני ביראתא] בתה"ג הרכבי סי' רפו: אכיף ימא
סיסני בראתא פירושו על שפת ימים כך ימצא סיסני בראתא ענפים וסנסנים
של ברוש ויש לו פרי כפרי אילן סרק ונקרא אבהֻל כמי שאומ' אל תבקש מכל מקום
אלא דבר שמצוי בו ועל כיף ימא אי אתה מוצא אלא סיסני בראתא – סיסני
sisinnu סנסנים.

תנינא המשכיר בית לחבירו אם עד שלא מסר לו מפתחו(ת) וכו‘]
עי’ רש“י ותוס‘. ובירוש’ פ”ב כח ע“ד: המשכיר בית לחבירו עד שלא יכנס
לתוכו המשכיר צריך לבער. משיכנס לתוכו השוכר צריך לבער. א"ר שמעון
אימתי בזמן שמסר לו את המפתח אבל בזמן שלא מסר לו את המפתח אינו צריך לבער.
(אמר) ר' יודה בר פזי בעי מסר לו את המפתח מהו643. א”ר זכריה חתניה דר' לוי מחלוקת רבי שמעון וחכמים דתנינן
תמן644 המוסר מפתיחו לעם הארץ הבית טהור שלא מסר לו אלא שמירת המפתח. תני645 רבי שמעון מטמא.

ובירוש' ב“ב רפ”ג יג ע"ד: שמעון בר ווא בשם ר' יוחנן המוכר
בית לחבירו כיון שמסר לו מפתח קנה. ר' אמי בשם ר' יוחנן המוכר בית
לחבירו כיון שצבר לתוכו פירות קנה. וכו'.

אבל בבבלי ב“ק נא סע”ב: אמר ריב"ל המוכר בית לחבירו
כיון שמסר לו מפתח קנה, ה"ד אי בכספא וכו' לעולם בחזקה ובעי למימר ליה לך
חזק וקני וכו' (עי' תוס').

הבבלי חולק אפוא על הירוש' ב“ב שלא פירש בזה כלום. ולפי
הירוש' קידושין ופסחים הדבר תלוי במחלוקת ר”ש וחכמים וברייתא דבבלי
כר"ש.

ואמנם “נעל” (ב“ב פ”ג) הוא נעילת הדלת במפתח, כמפורש
בגטין עז ב: ותיזיל איהי ותיחוד ותפתח ותחזיק ביה דתנן נעל גדר ופרץ
כ“ש ה”ז חזקה (וכמו שהעירו כבר התוס', הרמב“ן והרמ”ה בב"ב).





ד ב:

דמוחזק לן דלא בדק וכו‘] כי“מ: דלא בדיק (ר“ן:
דלא בדוק, וכן רי”ד: בדוק – בדקיניה) וקאמרי הנך דבדוק (=
דבדקו), ר”ח: דמוחזק לן בהאי ביתא דלא בדיק ואמרי הני
דבדיק. והראב“ד בהשגות לרז”ה כתב: אלא הבא לא דאמרי אין בדקנוה אלא
דאמרי בדיק ליה מאן דהוא. והרמב“ם פ”ב יז כתב: ואם הוחזק זה המשכיר
שלא בדק ואמרו אשה או קטן אנו בדקנוהו הרי אלו נאמנין שהכל נאמנים על
ביעור חמץ והכל כשרין לבדיקה ואפלו נשים ועבדים וקטנים והוא שיהיה קטן
שיש בו דעת לבדוק, (ומ"מ מביא: דמוחזק לן בדלא בדיק וקאמרי הני
בדיקניה), והוסיף ר’ מנוח: וה"ה אם העידו אשה או קטן או עבד שראו אדם
אחד שבדק הבית אבל הם לא בדקוהו שנאמנין.

שם: דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה] כ“י א”פ, רי“ף ורא”ש ומ"מ ור' מנוח: בין בגופיה בין בממוניה.

בב“מ כט ב: ס”ת איצטריכא ליה מהו דתימא ניחא ליה לאיניש
דתיעביד מצוה בממוניה קמ"ל, ותי' הגמי"י בה' חמץ בשם התוס': התם
דמיירי שלא מדעתו והא ודאי לא ניחא ליה אבל לקיומי מצוה בממוניה מדעתו ודאי
ניחא ליה. (וכאן בכ“י מ': דליעביד, ולא “דליעבד” כבד”ס, כלומר:
שיֵעָשה).

תנן התם] כמו “אמר מר” כיון שהזכירו (ד א) “מכדי בין לר'
יהודה בין לר”מ" וכו', הסמיכו כאן, וגם כדי להסמיך דברי רנב"י (ה א)
לדברי רנב"י (ד א).

“תנן” במובן פיסקא (“אמר מר”) נמצא גם במק“א כמו
קידוש' נח ב, ביצה לה ב ועוד. רש”י: תנן התם גרסינן ואע"ג דבפירקין
היא. בכ“י א”פ: “תנן”, וכ“כ בה”ע ש“ב פ”א שיש נוסחאות דל“ג תנן התם אלא
תנן לחודיה. רס”ג בדרכי התלמוד שלו646:
וכשאומרים תנן התם אין כונתם על הלכה שבאותו פרק או באותה המסכת אלא
בזולתה מן המסכתות וכו' ולשון התלמוד יאמת זה אם נצולו הנוסחאות
מהטעיות.

אבל חוץ ממקום זה שאנו עוסקים בו כאן נמצא “תנן התם” כזה גם במק"א:

1) פסחים פה א: תנן התם הפיגול וכו' – משנה בספ"י.

2) מכות טז א – משנה שם (יז א).

3) סוטה פ“א ג ב – שם פ”ז (לא א).

4) ב“ק פ”ד לו ב – שם פ"ט (צ ע"א).

5) ב“ק פ”ז סג ב – שם פ"ט (קח ב).

6) ב“מ פ”ו פ ע“ב – שם פ”ח (צח ב).

7) ב“מ פ”ח צד ב – שם פ"ז (צג א).

8) ב“ב פ”ט קנז א – שם פ"י (קעה א).

9) שבועות פג כג ב – שם פ"ה (לז ב).

10) נדה פ“א יא ב – שם פ”י (סד ב).

ועי' סנהד' פ“א ב: מ”ש הכא ומ"ש התם (משנה שלפני זו).

נדה פרק ג' כב ב: התם תנן – שם פ"ז (נד ב).

שם: ולמעלה אסור] כ“י א”פ: ולמעלה [מדאורייתא] אסור,
וכן ר“ח (אסור מדאורייתא) ומלחמות ז א (ר"ח) ובס' המצות להרמב”ם לאוין קצ“ט
כתב: דכולי עלמא מיהא חמץ משש שעות ולמעלה דאורייתא, וכן מצאנו בכל
הנוסחאות המדויקות שנקראו לפני זקני התלמוד. (וכן בהשגות הרמב"ן שם) והביאו
ר' מנוח בפ”א סי' ה (אסור מדאורייתא).

הא כיצד וכו‘] עי’ תוס'. ואפשר לפרש דרומיא דקראי הוא. דמ“אך” משמע שרק ביום הראשון תשביתו, ומשני דלרבות אתי.

מצינו י“ד וכו‘] כאן “הראשון” – החודש הא’, ניסן, אבל נמצא ולא ילין וכו' בערב ביום הראשון
לבקר (דברים טז ד) = שמות לה כה, וכרש”י (רמב"ן נדחק: בערב יום
הראשון).





ה א:

ולשמו של מלך המשיח] עי' לקמן נד א (וביק“ר פי”ד: ורוח… זה רוחו של מלך המשיח).





ה ב:

והלא כבר נאמר לא יראה לך שאור ולא יראה לך חמץ [בכל
גבולך] לפי שנאמר לא יראה לך שאור] כך הגיה מהר“ם, ורש”ל מחק “ולא
יראה לך חמץ” והוסיף “בכל גבולך”. והנכון כנו' כ“י א”פ: והלא כבר נאמר
ולא יראה לך חמץ ולא יראה לך שאור בכל גבולך (כלשון הכתוב), וכ“ה בה”ג,
ושם: בכל גבולך לפי שנא' ולא יראה לך שלך וכו‘. ובילקוט בא ר“ג: מה ת”ל
לפי שנאמר לא יראה לך חמץ ולא יראה לך שאור שלך וכו’.

משום שנאמר לך לך] עי' ר"ח. אבל עי' גם בברייתא דדף ו א:
ייחד לו בית אין זקוק לבער שנאמר לא ימצא [בבתיכם], וכדמפרשי' שם כך
נפרש כאן, דאם שרוי עמך בחצר בדירה מיוחדת אינו עובר, משום שנאמר לא ימצא,
“את שמצוי לך” וכו' (מכילתא דרשב"י, 19 [אפשטיין־מלמד 23]).





ו ב:

משמיה דרב זאת אומרת אין מוקדם ומאוחר בתורה] ספרי
בהעלותך, פיס' סד; וללמדך שאין מוקדם ומאוחר בתורה שבתחלת הספר הוא אומר
וידבר ה' אל משה במדבר סיני באהל מועד באחד לחדש השני וכן הוא אומר בחודש
הראשון ללמדך שאין מוקדם ומאוחר בתורה רבי אומר אין צריך שהרי כבר נאמר
ובני ישראל אכלו את המן ארבעים שנה עד בואם אל ארץ נושבת ועדיין לא אכלו
(“ארבעים שנה”) אלא ללמדך שאין מוקדם ומאוחר בתורה.

אפילו למ“ד דנין ה”מ בחד עניינא אבל בתרי ענייני אין
דנין] במחלוקת שבב"ק פה א הוא בפסוק אחד (שמות כא כה, “פצע תחת פצע”
מפסיק), וכן בנדה לג א: אימא ותהי נדתה עליו (ויקרא טו כד) כלל וכל המשכב
(שם) פרט כלל ופרט אין בכלל אלא מה שבפרט וכו' אמר אביי וטמא ז' ימים
(שם) מפסיק הענין הוי כלל ופרט המרוחקין וכו' רבא אמר לעולם דנין
וכו'.

אבל במנחות נה ב: כל המנחה וגו' לא תעשה חמץ (בויקרא ב
יא) ו“לא תאפה חמץ” (בצו ו י) ואמר ר' אפטוריקי: משום דהוי כלל ופרט
המרוחקין ואין דנין. ורב אדא בר אהבה, ואמרי לה כדי, סובר דדנין אפילו בשתי
פרשיות: ושחט אותו במקום אשר ישחט את העולה (חטאת נשיא, בויקרא ד
כד) ו“במקום אשר תשחט העולה תשחט החטאת” (בצו ו יח), ועי' תוס' מנחות שם
שרש"י כאן לא דק.

אמר רב יהודה (אמר רב)] בכי“י וראשונים הרבה לי' “אמר
רב”, ואעפ”כ הנוסח שלנו הנכון, שכ“ה בירוש' פ”ב כח ע"ד: רב אמר צריך
לומר כל חמץ שיש לי בתוך ביתי ואיני יודע בו יבטל.

רש"י: כל חמירא וכו', זהו נוסח הגאונים.

כיון דמינטר] כ“י מ' ורש”י: דִמְנַטַר, וכצ"ל.

סופי תאנים] ר“ח ותוס' (מעש' ג יב) צוק‘: אסיפת
(=אַסְיָפַת), תוס’ בדפו‘: סופת, אור הגנוז: אסופת, ירוש’ דמאי פ”א כא ע“ג:
נסתייפו התאנים. “הסייפות” (בהקבלה ל“הבכורות”) נזכרו בתוס' דמאי
פ”א ה“ג647 שחייבות בגינה ופטורות בבקעה –
“והסייפות משיקפלו המקצועות”. ועי' נדרים סב א: תנא הוקפלו רוב
המקצועות מותרין משום גזל ופטורין מן המעשרות. “הבכורות והסייפות” גם
בתרומות פ”ד מ"ו. – היחיד: סְיָיפָה, נסמך: סְיָפַת־, אַסְיָפַת־.

בזמן שבעל הבית מקפיד עליהן] בתוס' צוק‘: אם היו פועלין
עוברין ביניהם ואין בעה"ב מקפיד עליהם הרי אלו פטורין ואם לאו הרי אלו
חייבין, ובדפו’ מעורבבות שתי נוסחאות: אם היו פועלין עוברין ביניהן אם
היה בעה"ב מקפיד עליהן הרי אלו חייבין ואם לאו הרי אלו
פטורין.

ובירוש' שם: אם נכנס הוא הפועל וב"ה מקפיד עליו אסורות משום גזל (ותו ל"מ).

בחיטי קורדניתא] ה“ג: קוּרְדַנְיָאתָא, ירוש' פ”א כז ע“ג:
חטים קורטבניות במדבר. “קורטבא” בסורית: קוץ. שאיל' סי' עד (כ"י):
ומ”ש חטי קורדניתא אע“ג דשרירין ולא חמיען דאיכא למימר &lt;לא עייל בהו מיא&gt;
אתיא לאחלופי בדחמעי. ובה”ג: והיכא דנפל מיא עלייהו אע“ג דאקושי חיישינן
דילמא בלעי להו מיא והויא להו חמץ, ועי' רש”י.





ז א:

אחד שבת ואחד יו“ט] כי”מ ורי“ף כ”י: אחד יו"ט ואחד
שבת, וסדר הגון הוא, דמשום יו“ט נקט יושב בבית המדרש, ודשבת מתוקמא
בחמץ גמור (רש"י), ומהר”ם חלאוה מפרש לה ע"י שפחה גויה, שמזונותיה עליו,
והיא אופה בשבת לעצמה.

הפת שעיפשה] אגב דחיטי קורדניתא, אמר לה וגם רנב"י איירי בה (למטה).

ואמר רב שמעיה וכו‘] בירוש’ שקלים פ“ז, נ ע”ג: לא צורכה
דלא בהר הבית קודש. ר' בא ר' חייה בשם ר' יוחנן חזקה שאין הכהן
מוציא מן הלשכה מעות עד שהוא מחללן על הבהמה. המעות הן אפוא לפי ס"ד
מעות הלשכה לקרבנות ציבור.

ובתוס' שקלים פ“ג ה”ט תוס' למתני': א"ר יוסי אילו דברי
בית שמאי בית הלל אומ' לעולם מעשר חוץ מהנמצאין בהר הבית בשאר ימות
השנה שהן חולין.

תיבה וכו‘] עי’ שקלים פ“ו סוף מ”א: בין חולין למעשר וכו'.

והא תניא ר' יוסי (בר יהודה) אומר] ליתא בר“ח. ור' אסי
לטעמיה דלא אזיל בתר בתרא (בתוס' שקלים שהבאתי), ועי' שקלים פ”ז
מ"א.

רב פפי (אמר) משמיה דרבא א(ו)מר לבער חמץ רב פפא אמר משמיה דרבא על ביעור חמץ] כ“י מ' וא”פ וראשונים: על ביעור – לבער.

והנכון כנו' כ“י מ' ופרדס סי' מא: רב פפא משמיה דרב
אמר על ביעור, רב פפי וכו'. ורב פפא סבא הוא דאמר כ”פ משמיה
דרב. ובירוש' (פ“ב כח ע”ד) מפורש דרב הוא שאומר על ביעור:
רב אמר צריך לומר אשר קדשנו במצותיו וציונו על מצות ביעור חמץ.





ז ב:

מיתיבי בכור וכו‘] כולהו בתוס’ ברכות פ"ז יב, יא, י, ט.

לצאת בו יצא בו וכו‘] בתוס: וכשהוא נוטלו אומר, וכן בירוש’ ברכות פ“ט יד ע”א.

ומשום דקא בעי למיתנא סיפא] בתוס' שם הוא רישא, ה"ט וכן בירוש' שם. אלא שבברייתא הבבלית דסוכה (מו א) הסדר כבכאן.

תנ“ה טבל וכו‘] בטבילת גר כמו שפי’ הגאון. וברייתא מקבילה
היא לברייתא דיבמות (מז ב): טבל ועלה הרי הוא כישראל לכל דבריו, ועי'
מס' גרים פ”א ה.

אר“ח למדנו מציאה וכו'] כזה בעירובין נא א: אר”ח למדנו
מקום ממקום וכו‘. וג“ש פשוטה במכילתא משפטים נזיקין פ”ד וירוש’ עירובין פ“ד
כא ע”ד. וגם כאן בברייתא דבי שמואל שבסמוך רק “זכר לדבר”.

מציאה ממציאה כתיב הכא וכו‘] ליתא בכ"י מ’ ובשאילתות וברש"י, וליתא כזה גם בעירובין שם ופירוש הוא.





ח א:

וגג היציע וגג המגדל] רש“י פי' “מגדל” זה: ארון של
עץ, אבל בתוס' תניא: היציע והדות וגג הבית, וגג המגדל, ובירוש' (כז
ב): והיציע והחדות והעליה וגג הבד (ריצ"ג בשמו: הבית) וגג
המגדל, ו”גג המגדל" בתוס' עירובין פ“ו ז גג המערה. ו”גג המגדל" חסר
בכ“י מ', ה”ג, ר“ח ורי”ף ועוד. ובענין וגג היציע גי' הריטב“א ז”ל
והגג והיציע ול“ג גג היציע דשאר גגות נמי אין צריכות בדיקה שעורבים
מצויין שם (חי' הריטב"א). וכן היא גי' ר”ח: והגג והיציע. ובשאיל' סי' עט:
וגג היציע וגג הבית וגג המגדל.

צריכה בדיקה] רש“י דייק “צריכה” דאמטה קאי, וכ”כ ריצ“ג, אבל כ”י מ‘: צריך. ועי’ למטה.

אינה צריכה בדיקה] כ“י א”פ: אין צריך (מ': צריך, ונ"ב: אינה), וכ"ה בתוס' ועי' שם.

(אוצרות שמן א"צ בדיקה)] ליתא בה“ג ורי”ף.

הב"ע במסתפק] עי' מאמרי על השאילתות (JQR מהדו“ח, שי”ב) עמ' 349.

הא בזוטרי] עי' שם מ' 353.





ח ב:

פלימו] ה“ג ד”ב 134 וה' ראו 12: פלומו (וכ“ה בענין
אחר בה”ג ד"ב 69 וקטע שלי שם 109), בירוש' נכתב שם זה:
פנימון.

באגא] פרסית باغ, bag, סורית בְָּגָּא (Garten) Land “בקעה” (חדא ארעא בכוליה באגא).

אפר] באשו': apparu, אגם, אחו.

לכדר' אמי] בירוש' פיאה פ"ג, יז ד: ר' יוסי בשם ריב"ל מי שאין לו קרקע פטור מן הראייה שנא' ולא יחמוד איש את ארצך.

(ושמואל אמר עליונה ושלפנים הימנה) מאי טעמא (דרב) וכו'
ושמואל אמר עליונה וכו‘] ליתא בכ"י מ’ וא“פ, ונכון. ובכ”י מ' נ“ב
“דרב” וכן נ”ב שם: מ“ט [דשמואל] דייק, אבל יתור לשון הוא. ונו' רש”י
כנראה648: אמר רב עליונה וכו' ושמואל אמר חיצונה
ושלפנים הימנה רב (כ"ה בתוס') דייק חיצונות וכו' ושמואל דייק עליונות
וכו', והוא נוסח נכון מאד.

ושמואל אמר חיצונה, כ“ה בכל כי”י וראשונים, וכן ברש“י כ”י. ובירוש' אמר ר' יוחנן כשמואל.

ר"ח תני] תוס' שם, והובא בירוש'.

תני שלמטה ממנה… והלכתא וכו‘] ליתא בכ"י מ’ וא"פ.





ט ע"א:

ואין ספק מוציא מידי ודאי וכו'] כל הסוגיא גם בע“ז מא
ב ונדה טו ב. ובכ”י א“פ ור”ח: ולא והתניא, וכ“ה בנדה טו, אבל בע”ז
כבכאן.

והא תניא חבר וכו‘] תוס’ טהרות פ“ט ו וירוש' מעשרות פ”ג ג
ע“ג, ובתוס‘: אפילו אותו היום כנסן, וכזה בירוש’: אפי' בו ביום
הכניסן, וכ”ה בתוס' מע“ש סוף פ”ג.

[מגורה] = ממגורה.

דודאי טבילי (הני פירי) וספק מעושרין וספק לא מעושרין] בכ"י: וספק מעשרי – מעשרי. “מעַשֵׂר” = מעושר.

כר' אושעיא דא“ר אושעיא וכו' במוץ שלה וכו'] רש”י במנחות
סז ב: “במוץ שלה. כעין מאכל בהמה ומאכל בהמה פטור מן המעשר”. ובירוש'
ברכות פ“ה ח ע”א: תני ר' הושעיא מרבה אדם דגן בתבן ומערים עליו לפוטרו
מן המעשרות, ובתלמידי ר' יונה לברכות רפ"ה: ואפילו לאחר שנמרחה ונעשית דגן
לגמרי נראה מהירושלמי שיכול להערים ולפוטרה כשיערב בה תבן דגרסינן התם
וכו'. הנה נראה שאף לאחר שהוא דגן גמור יכול לפוטרו (תר"י: ומערים
אותו).





ט ע"ב:

דתנן תשע חנויות וכו‘] דתנן, גם בכ"י מ’ וגם בכתובות
בכ“י מ' (וכך רש"י כאן: היינו סיפא דמתני'). וברייתא היא. בתוס' דמאי
פ”ד ט שנינו: כל העיר מוכרין בשר שחוטה ואחד מוכר בשר נבילה ולקח ואין יודע
מאיזה מהן לקח אסור. ובתוס' טהרות פ“ו א: הנבלות ושחוטות בעיר הולכין אחר
הרוב (עי' מכשירין פ"ב ט. מצא בה – בעיר שישראל וגוים דרים בה – בשר הולכין
אחר רוב הטבחים) רשב”ג אומר אפילו נבלה אחת נמכרת בעיר כל הנמצא בעיר הרי
הוא של נבלה מפני שהנבלות מצויות.

ובירוש' שקלים פ"ז נ ג: תשע חנויות מוכרות בשר נבילה
ואחת מוכרת בשר שחוטה נתחלפו לו חושש. ולנמצאת הולכין אחר הרוב. תשע
חנוויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה נתחלפו לו חושש ולנמצא
הולכין אחר הרוב.

ולפניהם שתי סאין וכו'] בתרומות פ“ז מ”ה: שנפלה סאה תרומה
לתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזה מהן נפלה הרי אני אומר לתוך של תרומה נפלה,
אבל בברייתא (תוס' תרומות פ"ו) “איכא תרי שאני אומר דתלינן חולין בחולין
ותרומה בתרומה” (ר"ש שם) כמו בחמץ.





י ע"א:

בתרומה דרבנין] רש“י: בזמן הזה, כמפורש מ”ד סע"א (ר"ח).

ר' יוסי מדמי ליה לבת אחת ור' יהודה מדמי ליה לזה
אחר זה] גי' ר“ח (ואת המשנה לא הביא): ר' יהודה מדמה ליה לבת אחת
ור' יוסי מדמה ליה לזה אחר זה, ובכתובות כז א (בדפוסים וכ"י): מר
מדמי ליה לב”א ומר מדמי ליה וכו‘. ובתוס’ טהרות פ“ו שנינו: ד”ר יהודה
(כמתני'): ר' יוסי אומר אם אמרו שנים היינו ובשני שבילים הלכנו ושתי
טהרות עשינו אומרים להם טמא שאפילו טמאה אחת שנתערבה במאה טהרות כולן
טמאות. והוא הנוסח שמחק רש“י! וזו היה גי' ר”ח והרז“ה (והלכה כר' יוסי
לענין בדיקה להקל כשם שהוא מיקל בספק טומאה וכו'). עי' מל”מ בה'
חמץ פ“ב, וכ”כ המגיד שם: כך גורסין רש"י ורבינו בדברי ר' יוסי
טמאין.

ובירוש' תרומות ספ“ז ה”ו: א"ר יוחנן דר' יודה היא
דתנינן תמן אם נשאלו בבת אחת טמאין בזה אחר זה טהורין [ר' יוסי אומר
בין כך ובין כך טמאין במה נן קיימין (אדברי ר' יוסי קאי) אם בנשאלו
שניהן באחת טמאין ואם בזה אחר זה טהורין]649 אלא כי נן קיימין בבא לישאל עליו תעל חבירו ר' יודה אומר אומר לו
שאול דילך ואיזיל לך (= זה אחר זה) ור' יוסי אמר כמי שנשאלו שניהן
כאחת.

ובמשנה: רי“א אם נשאלו זה וכו' ואם נשאלו שניהם כאחד
טמאים, וכ”ה בכתובות: שניהם כאחת, אבל בכ“י מ' גם שם: בבת אחת
טמאין. “שניהן” חסר בכ”י מ' גם כאן.

ופי' המשנה הוא אפוא “אם נשאלו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו
(בירוש': בזה אחר זה)”, אפילו “בבא לישאל עליו ועל חבירו”, טהורין, שאומרין
לו “שאול דילך ואיזיל לך”, וע“ז חולק ר' יוסי, שאין זה תלוי בבת אחת ובזה
אח”ז, אלא אפילו בזה אח"ז, אם בא לישאל עליו ועל חבירו טמאין.

תוס' ד"ה בבת אחת] וראיה מנזיר נז א (תוס' שאנץ, שהובא בשמ"ק לכתובות כז א).

(ובפלוגתא דר"א ורבנן)] ליתא בכ“י, ולא היה לפני התוס'
בד”ה על ובדק, שהקשו על רש"י דלמטה: “דהא בהדיא אמר פלוגתא דר' מאיר
ורבנן”, וכאן לא הקשו.

(את"ל וכר' ואתי למיכלה) ככר וכו'] רש“י מוחק זה (אבל
בכ“י של רש”י אינו ברש“י, וגם המ”מ כתב כן רק בשם קצת נוסחאות של
רש"י). ובר”ח: בעי רב אשי ככר. וכזה למשל בסוטה יז ב–יח א: אמר רבא
(כ"פ) – בעי רבא – בעי רב אשי.

שעת הביעור] רש“י (מנחות טז ב): בשש שעות, והרז”ה מפרש:
בחמש, ומסתייע מברייתא דתוספתא פ“א ז: שעת הביעור = חמש (שעת היתר
הנאה) (אבל בבבלי כא א: עד הפסח). ומברייתא דדף יב ב: אימתי שלא בשעת
ביעורו וכו' (בחמש, הרז"ה) ומירוש' כז ד: תימכר ע”פ ב"ד בשעת הביעור,
ונחלקו בו: ר' ירמיה אמר בשחרית ר' בא אמר חמישית כר' יודה, וכן בבבלי יג
א: חמישית.

המועד] עי' רש“י ותוס'. “מועד” להלן כט א, וכן “ושרפו במועד” דב”ק צח ב.





יא א:

ואוקימנא כרבי יהודה] כ“י מ' ב': בר”י, ועי' מנחות סח
א לשון אחר, ור“ח לא העתיק ואוקימנא כר”י, אבל בתה“ג ישנה. ונראה שגם רש”י
לא היה לפניו, עי' ד"ה מאי.

קמח וקלי תנן] בכ“י מ' ב': קלי, וכ”ה במנחות סח א, ופי'
רש“י שם: קמח קלי תנן דאין ראויין לאכילה. קמח כעין קמח שלנו.
&lt; קלי &gt;
קמח
הבא מתבואה שנתייבשה בתנור (כ“ה בשמ”ק). ובר”ג שם: ואית ספרים דכתיב בהו
קמח קלי קמח העשוי מן קליות ולא בעי למימר וקלי דסברי דקלי ראוי לאכילה
מעקרא. וכ“כ תוס' רי”ד כאן: דבכל דוכתא אמרינן דקליות חזי לאכילה וכו'
(קליות ואגוזים, חילוק קליות) ובספרים כתב קמח קלי תנן וזו היא גירסא
יפה וכו‘, וכ"ה במשנה בבבלי שם: קמח קלי. וכן בהו’ לו. וכ“י פרמא ובספרא
אמור פי”א י: קלי, וכן גם בילקוט, אבל בתוס' פ“י כה: וקלי. ועי'
שבת קנה סע”ב: ת“ר אין גובלין את הקלי וכו'. “קמח של קליות”. וע”פ
זה אפשר לפרש: “קמח קלי תנן”, ש“וקלי” של משנתנו אינו “קליות” אלא “קמח של
קליות” וקמח הוא קמח סתם. ובקרא נאמר: ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו, ופי'
רש“י: קמח עשוי מכרמל וכו' (עי' מנחות סו ב). ולזה כוון רש”י
במנחות.

אבל לשון: התינח מקלי ואילך וכו‘, מוכח דלפני הִקָמַח
הקלי כבר לא חיישינן ולא משום דלא חזי אלא משום שינוי. אבל רה“ג (בתה"ג,
10) ור”ח גורסים: קמח וקלי. ור"ח פי’: כלומר לא התירו לו אלא על ידי
קליה.

ושבעמקים] בכ“י מ' ב' ור”ח ליתא: ובמנחות: שבעמקים,
וכ“ה בתה”ג כאן, וברש“י ובכ”י מ' כאן (במנחות: ושבעמקים): ושל בית העמקים,
ומהר“ם חלאוה כתב: ה”ג קוצרין בית השלחין של בית העמקים דאיכא תרתי לריעותא
והכי משמע בתוס' וכו‘650, ובת"כ נמי (אמור פרשה
י ג) גרסי’: יכול שאתה מביא מבית השלחין שבעמקים ת“ל ראשית קצירכ' קציר
השוה שבכולם אלמא דדוקא בדאיכא תרתי אין מביאין וכו'. (אבל בספרא שלנו:
יכול אף של בית השלחים ושל בית העמקים ת"ל קצירכם קצירכם של כולכם
אמרתי ולא של בית השלחים ושל בית העמקים)651.
אבל בתו”ח במנחות שם הקשה על גירסא זו: אבל עמקים דבעל מותר ואינו כן דתנן
במס' בכורים אין מביאין מדקלים שבהרים ולא מפירות שבעמקים אלמא כל
עמקים אסורים להביא וכו'.

דתניא חבל דלי] בתוס' שבת יב טז: חבל דלי שנפסק אין קושרין אותו אלא עונבין אותו, ותו לא מידי.

אילימא חבל דעלמא וכו‘] בירוש’ שבת פט“ו, טו ע”א: א"ר בא
בחבל שחול היא מתניתא (חבל שהוא משוחל). – כל הסוגיא בשבת קיג
א.





יא ב:

ועוד א“ר יהודה] עי' סוכה פ”ב מ“ו ובגמרא. ועי'
עירובין פ”ב מ“ה וגמרא כג א, ועי' ביצה פ”ד מ“ז (ומש“כ במק”א), ועי' נדרים
פ”ט מ“ב, ועי' גם עירובין פ”ג מ“ח. ועי' כאן בתוס', דגם דברי ר”ג משם ר'
יהודה נאמרו, אלא שנאמר בלשון אחרת בקשר עם שתי חלות, וכאן נשנו בלשון ר'
יהודה שברישא. והרי לפנינו – תרי תנאי אליבא דר' יהודה (כמו בסוכה פ“ב
מ”ו), והסיפא היא כדעת ת"ק בדר' יהודה.





יב ב:

א“ר יהודה אימתי וכו‘] עי’ רש”י ותוס‘, ובירוש’ תרי תנאי
ולר' יהודה שנה להפך. ובמכילתא דר“י פסחא פ*ח שנויה ברייתא שלנו בשם
ר' יהודה בן בתירה (=רבנן!), והחליפו ר' יהודה בר' יהודה ב”ב.

שם: (ת"ר וכו' לית לן בה)] ליתא בכ“י מ' ב' ור”ח, והכל לקוח משבת י א.

(ולא תימא תנאי היא)] ליתא בכ“י מ' ומ' ב', ורש”י הוא שפירשו.





יג א:

(טעם דנפשיה קאמר)] ליתא בכ“י מ' ב' ונכון, עי' תוס' ב”ק קטז ב ותוס' רי"ד שם דהטעם משום דקדים.

(מבערין את הכל מלפני השבת) ושורפין וכו‘] והוי יודע שיש
נוסחאות שאין בהם בדר"א איש ברתותא מבערין את הכל מלפני השבת אלא שורפין
תרומות וכו’ ואלו מעידות על האחרות (מלחמות, ועי' מהר"ם).

תלויות טמאות וטהורות] כ“ה בכ”י מ' ומ' ב' ורי“ף, וכן
הסדר בתוס' פסח' פ”א ה בדפו“י וכ”י ו‘. אבל בגמרא כ ב (ועי' תוס' פ“ב/פ”ג
ט–יא) בכי"י: תלויות טהורות וטמאות. וגי’ שלנו הוגהה ע“פ הרש”ל.
ובעיקר הברייתא עי' ירוש' פ“ג ל ע”ב ותוס' פ"ב ט–יא (להלן כ
ע"ב).

מן הטהורות] מ' ב‘: בטהורות, ובתוס’ ליתא, ואחולין קאי, כמשנתנו (מט א).

גבאי צדקה] מ' ב': קופה, ונכון מאד, מקביל לתמחוי, כמו במשנת פיאה, ובברייתות שבב"ב ח ב.





יג ב:

סטיו לפנים מסטיו] יוספוס, מלחמות ס“ה פ”ה ב. כ"י מ' ב' מוסיף: ומוקף רובידין של אבן (עי' תמיד פ“א מ”א).

נפסלות (בלינה)] ליתא לא כאן ולא למטה בכ“י מ' ב'
ומתאים לירושלמי: רבי &lt;חנינא&gt;652 אמר פסולות היו
מפני שהן ממהרין להביא תודותיהן מפני חמץ שבתודה וא"א שלא ישפך דמה של
אחד מהן והיא נפסלת. וכשאמרו לר' ינאי: אלא לעולם שנשחט עליהן הזבח ונשפך
הדם וכו' – “הדר ביה”, כדברי התוס', ו”נדחו" דברי ר' ינאי כמו שאומר
ר"ח.

אמר רב אדא בר אהבה הכא בי“ד עסקינן] בכ”י מ' ב‘: ר’ אדא
בריה דרב יצחק ואמרי לה ר' שמואל בר רב יצחק, וכ“ה בכ”י א“פ וביוחסין,
וכ”ה בביצה יט ב (ושם: רב שמואל בר אבא); אבל הברייתא בשלימותה בביצה
שם ובתוס' חגיגה פ“א ו ותני עלה ולא בעצרת מפני שהוא יו”ט (ואין מביאים
נדרים ונדבות ביו"ט) אבל מביא אדם תודה בחג הסוכות (בחוה"מ) ויוצא בה ידי
חובתו וכו'.

ועל כרחן גם “בחג המצות” פירושו: בחוה"מ.

ובמשנתנו שנינו (להלן לה א): חלות תודה ורקיקי נזיר עשאן
לעצמו אין יוצא בהן עשאן למכור בשוק יוצאין בהן, וממה שאמרו בברייתא
(לח ב): “יצאה זו שאינה נאכלת לשבעה אלא ליום ולילה”, וממה שאמרו (שם):
“ותיפוק ליה מלחם עוני מי שנאכל באנינות” יוצא, שאנו עוסקים בחלה
שהקריבו תודה, וא"כ הקריבוה בי"ד. ובפירוש אמרו בירוש' להלן: מה נפיק
מביניהון חלות תודה וכו'!

ונשפך הדם] בזבחים פ“ט מ”ב נחלקו בנשפך דמה אם תרד
ולר' יהודה תרד ולר"ש לא תרד, וכאן ר' יהודה הוא האומר. אבל גם
בשעיר המשתלח אמר ר' יהודה (יומא פ“ו מ”א): נשפך הדם ימות
המשתלח.





יד א:

טבול יום] מד“ס – תוס' טבול יום סוף פ”א (אבל גי' הר“ש: ד”ס מד"ת)653, מי“ח
דבר (זבים פ“ה הי”ב, והם נקראים “ד”ס“, טהרות פ”ד הי"א), וכך נמנה בי”ח דבר
בירוש' שבת פ“א, אבל בבבלי שבת יד ב אמרו: סמי מכאן טבול יום, וכן אמרו
בנדה ז ב, אבל במעילה ח ע”ב: דרבנן (עי' תוס שם).

בפסח] ירוש‘: בארבעה עשר, אבל שיטת ר"מ היא לפי
הירוש’ שחמץ משש שעות ולמעלה מדרבנן, ור' יוחנן אומר בירוש‘: הכל מודין
בששה עשר ששורפין וכו’ בניגוד לבבלי טו ב: מחלוקת בשש אבל בשבע דברי
הכל שורפין וכו'.

וא“כ אפשר לפרש משנתנו – בששה עשר, שאסור מדאורייתא; ו”שנייה הוא איסור שנייה היא טומאה" לר' יוסי.

ומודים וכו' – ר“ש היא (בתוס') ר' יוחנן בירוש' ור”ח בבבלי כ ב (אלא שסתם הבבלי תירץ זה אליבא דר' יוסי).

ומכיון דתרי תנאי היא, נראה שהשמיט ר' מחלוקת ר"א
ור' יהושע לענין חמץ, עי' בבלי יג א וירוש' פ“ג ל ע”ב, והברייתא שבבבלי
היא ת"ק של ר' יודה, והמחלוקת של פ“ג תלויה בזו של פ”א, והבבלי שנה
אותה (כ ע"ב) באמת ב“י”ד שחל להיות בשבת".





טו ב:

אמר [ר' חייא בר אבא אמר] ר' יוחנן, כ“ה בכי”י.

שם (ומחלוקת בשש)] אין בכ"י מ' ב', ואחריו הפסק ופיסקא “אבל בשבע דברי הכל שורפין”. וכן נכון.





טז א:

אחדא וכו‘] עי’ רש“י, אבל נוסח כ”י מ' ב' ור“ח: רבינא
אמר מאי כדבריו דנפשיה, הא וכן קתני קשיא. ופי' ר”ח: כדבריו דנפשיה
שאין טומאה למשקין כל עיקר. (ובכ“י א”פ ומהר"ם חלאוה: מתקיף לה רבינא
והא כדבריו דנפישי קתני).

רש“י ד”ה ר' יוסי ור“ש: כגון משקין טמאין שנשפכו וכו']
בטהרות פ”ד מ“י, וכן בתוס' שם הי”א מפורש דבזה מודה ר' יוסי דטהור, ועי'
ר"ש.

גופא רב וכו‘] בכ"י מ’ בי כאן כל המשנה דעדיות (העיד
וכו') ואחריה: מאי דכן רב וכו'. ועל המשנה איתמרא, וכן בע"ז לז א על
המשנה.





טז ב:

אינו קרוי דם] כ“י מ' ב' עוד: והא משקי קאמר קשיא.
ובר”ח: והא דכן קתני, ובחולין לו ב אמרו: וכ“ת תירגמא אדם והא משקי
קאמר, ועי' תוס' בע”א.





יז א:

גופא רב אמר וכו‘] ירוש’ סוטה פה כ ע“ב, ועי' שם ור”ח כאן.

ושכתוב אצלנו: ארבעה (לחם ונזיד ויין ושמן)] ליתא בכי“י
ובראשונים. ושמואל כלוי שם בירוש', והוא דריש באמת מן ואל כל מאכל (ירוש')
ולוי כשמואל (בבלי למטה), ומשום הכי משני ר”פ שינויא אחרינא.

שם: תניא כוותיה דלוי] בתוס' כלים ב"מ ה ז תני לה, ותני: מטבחיא, ותני: זה הדם והמים נטמאו בפנים וכו'.

שם: איני והאמר ריב“ל משקי בי מדבחיא וכו‘] בירוש’ חגיגה
פ”ג עח ע“ד ריב”ל תני מטבחיא וחולק על הברייתא ור' סימון מיישב
דבריו.





יז ב:

רש“א בכלים וכו‘] מדשביק בן־זוגיה ר’ יוסי נראה דהדר ביה, כסתם כלים פט”ו מ"ו.

שם: בד“א שנטמאו מחמת משקין] ככלים פכ”ח מ"ו: כלי שנטמא אחוריו במשקין אחוריו טמאין וכו' נטמא תוכו כולו טמא.

שם: ואי ס“ד טומאת משקין לטמא כלים דאודייתא וכו'] בת”כ
פ' שמיני פרשה ח ה משיב רבי על דברי ר' יהודה שם מ“נטמא גבו לא נטמא
תוכו” וריב“ק אומר שם, שהשיב על דברי ר”י מטעם אחר לפניו, ואפשר שחזר בו ר'
יהודה באמת.





יח א:

לימד על ככר שני וכו'] כרש"י מפורש בספרא שמיני פרשה ז יב: הא כיצד התנור תחילה והככר שני והנוגע בככר שלישי.





יט א:

תני תנא] ספרא שמיני פרשה ח ה בשם: ר"ע אומר וכו'
(וכמו שהעיר ר"ח). וחסר: והאוכלין מטמאין את המשקין (אבל בבבלי דחו את
האדרבא גוז משקין דסיפא!), וזה מתאים למה שאמרנו (יח א) שר' יוסי בשיטת ר"ע
רבו אמרה.





כ ב:

מודה ר“א לר”י] עי' רש“י. אבל בכ”י מודה ר"א ורבי יהושע, והכל ניחא, ובתוס' תרומות פ"ז יט: הכל מודים.









פרק ב'

כא א:

כל שעה וכו‘] בגמרא מפורשת על “שעות דרבנן”, ואפשר שכבר
פירשה כן רבי, שסידר לפניה בפ“א מחלוקת ר”מ ור’ יהודה: אוכלין כל חמש
וכו'.

אבל המשנה ישָׁנה, וסופה “עבר זמנו” מוכיח שאין פירושו כן;
כי “זמנו” הוא, כס“ד דגמרא (כא ב) – משקיעת החמה. שכך יוצא מן הברייתא
דלהלן (כח א־ב): חמץ בין לפני זמנו בין לאחר זמנו עובר עליו בלאו תוך זמנו
עובר עליו בלאו וכרת וכו‘. והרי נקרא כאן משש שעות ולמעלה ועד סוף היום –
“לפני זמנו” = “אחר חצות” בתוס’ (פ"א ח), “משש שעות ולמעלה”
בירוש' (כח סע"ב) ובגמרא כאן (כא א) ברייתא: בש”א לא ימכור אדם חמצו לנכרי
אא“כ יודע בו שיכלה קודם פסח (בכי"י וראשונים: הפסח) ובה”א כל שעה שמותר
וכו‘, ופירושו כמו שפי’ מהר“ם חלאווה. ע”פ שבת יח ב, דמשום חשדא אסרי ב“ש,
שלא יחשדוהו שמכרו לנכרי בפסח. ויוצא איפוא מזה ד”קודם הפסח" לב“ה הוא “כל
שעה שמותר לאכול” וכו'. וקודם הפסח, כמו “אחר הפסח” בפ”ב מ“ג, (ועי' פ“ט
מ”ו: קודם הפסח – אחר הפסח, בבלי צו ב) הוא שעה קטנה לפניו. ובתוס'
תניא (פ"א ז): בראשונה היו אומרין אין מוכרין וכו' אלא כדי שיאכלנו עד שלא
תגיע שעת הביעור עד שבא ר”ע ולימד שמוכרין ונותנין במתנה אף בשעת
הביעור א“ר יוסי אילו דברי ב”ש וב“ה וכו'. ו”שעת הביעור" היא שעה
ששית (לעיל פ“א מ”ג, י ב, וירוש‘: חמישית כר’ יודה).

ו“חמץ בפסח” אסור בהנאה לר“ע (לב ב). וביום הראשון – מערב יו”ט (ה ע"א).

ותו דתניא בברייתא דלהלן (כח ב): רש“א חמץ לפני זמנו ולאחר
זמנו אינו עובר עליו בלא כלום תוך זמנו עובר עליו בלאו וכרת ומשעה שאסור
באכילה אסור בהנאה. וקאמר התלמוד שם: אתאן לת"ק, מפני שלשיטת התלמוד
חמץ לפני זמנו ולאחר זמנו לר”ש מדרבנן אסור באכילה (חולין ד ב, ירוש'
פ“ב כח ע”ד, תוס' ועיטור, אבל הרמב"ן במלחמות פי' הירוש' על אחר זמנו!)
ומותר בהנאה (עי' רא"ש), ופירש על־כן ו“משעה שאסור” וכו' – לת“ק. אבל סמוך
לו: ריהג”א תמה על עצמך היאך חמץ אסור בהנאה כל שבעה, ריה“ג חולק איפוא
על שיטת ר”ש, שאוסר בהנאה “כל שבעה” ורק “כל שבעה”.

אבל לפי הפשט מתיר ר"ש חמץ באכילה עד חשיכה, ורק מי ששוחט פסחו צריך לבער חמצו משום “לא תשחט על חמץ”.

ומשנתנו כנראה ר' יוסי היא (כבתוס') ור' יוסי כר“ש ס”ל
ו“כל שעה שמותר לאכול מאכיל וכו' = “ומשעה שאסור באכילה אסור בהנאה”, – כל
שעה שמותר לאכול מן התורה היא (עי' רש“י בגמרא ד”ה כל שעה), ו”עבר
זמנו" – מששקעה חמה הוא.

שמותר לאכול] בגמרא: כל שעה שאוכל מאכיל מיבעי ליה (עי' רש"י). “מותר” גוף סתמי man), שאל“כ היה
לו לומר: מותר אדם (כמו יבמות ד ז). והשוח יבמות סו א: כל האוכל
מאכיל וכו‘, אבל נו’ הירוש', ד”ר, הו' לו ועוד ורא“ש: שהוא מותר,
ופירשוה כר”מ, ובירוש' שם: מאן תנא כל שעה שהוא מותר לוכל מותר להאכיל
וכו'. ובברייתא דדף כא א: כל שעה שמותר לאכול מותר למכור.

עבר זמנו] הו' לו, כ“י פ' וה': עיבר, וכן בכ”י ליידן
ונגרד, ובכ“י ה' נ”ב: ס"א עָבַר, והשוה עיבור שנה חודש, עיבורה של עיר,
“עיבור צורה”, שעיברה שנתה (תמורה פ“ד מ”א לנו' הבבלי, וכן הו' לו וכ"י
פ' ובגמרא).

שמותר וכו' שאוכל וכו‘] עי’ לעיל יג א: א“ל רבא ונימא מר הלכה כר”מ (א“ל ר”נ) ההיא לאו סתמא היא משום דקשיא מותר.

איידי דתנא בהמה וחיה תני נמי עופות] “בהמה חיה ועוף” רגיל במשנה, ועי' ביחוד פיאה פ“א מ”ו: ומאכיל לבהמה וכו'.

רש“י: ולאו אדעתיה. לבערו (כ“ה בדפו”י וכצ“ל, ורש”ל
הוא שהגיה לבטלו, ע"פ התוס'), וגי' רש”י כגי' כ“י מ' ב' וא”פ וכפשוטו. וכבר
כתב מהר“ם חלאווה ד”ה דאי תנא בהמה: קמ"ל דלא חיישינן דודאי אכתי בדיק
ומבער כל הבית אבל משום בטול ליכא למשרי דאכתי לא אתקון ביטול ולא אדכר
במתני' כלל ואמוראי נינהו דמצרכי ליה על הספק וכו'.

קודם פסח] בכי“י וראשונים: הפסח, וכ”ה בשבת. רש“י: דקסבר וכו', אבל מהר”ם חלאווה מוכיח משבת יח ב דמשום חשדא הוא.





כא ב:

פשיטא ל“צ וכו'] דקס”ד דעבר זמנו דקאמר שעבר זמן דחמץ
ונכנס זמן אכילת מצה והא בין לר“י ובין לר”ש סוף היום אסור בהנאה
ולריה"ג דאמר מותר לא איצטריך דהא מרישא ש“מ כל שעה וכו' (עיטור).
וכולה מתני' דפ”ק ודפ"ב דלא כר' יוסי הגלילי (עי' תוס' ועיטור ורז“ה ומהר”ם
חלאווה).

ומשני לא נצרכה וכו' כלומר עבר זמנו דקאמר מו' שעות ולמעלה
קאמר שהוא אסור בהנאה לד“ה, לר”י מן התורה ולר"ש מדרבנן וכו' (עיטור
ורמב"ן).

לשעות דרבנן] כ“י מ' ב': בשש שעות דרבנן, ה”ג ד“ב 137
ורמב”ן בשם “נוסחאות ישנות ושל הלכות פסוקות”: לשש שעות דרבנן, ה' ראו
13: לשש שעות של חכמים; עיטור ומהר“ם חלאוה בשם רב שמעון קיירא (בעל
ה"ג): לשש שעות ולמעלה דרבנן. כלומר שש השעות שמחצות ואילך, וכן
פי' ה”ג שם משש ולמעלה (עי' שם), וכן פי' מהר"ם חלאוה (עי'
להלן).

אבל רש“י פי' “לשעות דרבנן”: שעה ששית, ונסמך בזה על
השאילתות סי' עד: ברם צריך אילו היכא דנזכר בשש שעות דרבנן (כלומר
בשעה ששית!) מאי וכו' ת”ש דאמר רב גידל וכו' ואימת אילימא בתר שש
איסורי הנאה דאורייתא הוא אלא פשיטא בשש גופא וכו', וזה כולו
כרש"י.

אמנם הרמב"ן מביא דוגמא לזה מפסחים נח א: מוספין בשש
ובזיכין בשבע, אבל גם שם פירושו בכלות שש! ועי' להלן דברי רב
גידל.

ואפשר שהכריחו לזה ב' ב‘: ואידך שעות דרבנן, שקשה קצת
לפרש: משש ולמעלה (זה שמקצתו אסור באכילת חמץ) דרבנן, מפני שלדעת ר’
יהודה (כח ב): עובר בלא תעשה. אבל אפשר דלדברי ראב"י קאמר: לדבריך
וכו'.

משש שעות ולמעלה] רש“י פי' “מתחילת שעה ששית”, כשאילתות
סי' עד (עי' לעיל). אבל כבר השיבו התוס' (לעיל ו ב) “דע”כ הא דאמר לעיל (ד
ב) חמץ משש שעות ולמעלה אסור. היינו מסוף שש”, דהרי יליף ליה מלא תשחט על
חמץ, וכן כח ב דתני: ומניין לאוכל חמץ משש שעות ולמעלה שהוא עובר בל“ת
שנאמר לא תאכל עליו חמץ ושחיטת הפסח פסולה לפני חצות. וע”כ פי' ר“ת
שם: דמסוף שש קאמר, וכן פי' ראשונים אחרים. ומהר”ם חלאוה כתב: ומד' ר“ח
נראה דמפרש להא דרב גידל מו' ולמעלה וכן שעות דרבנן משש ולמעלה ואתי' לגמרי
כרב גידל וכו' וכי אצטרכי תרוייהו לר' שמעון הוא דאצטרכו דאית ליה משש
שעות ולמעלה מדבריהם, והשתא אתי שפיר שעות דרבנן דשש שעות
נינהו וכו'. וכ”כ לפניו העיטור: ולפי' רש“י וכו' לא הל”ל
לשעות אלא לשעה (כצ"ל) דאלו בשעה ד' ליכא איסור וכו‘. ומפורש
בירוש’ פ“א, כו סע”ג: רמ"א משש שעות ולמעלה מדבריהן וכו' רב אמר דברי
ר"מ (כלומר אפי' לדבריו) המקדש בחמץ משש שעות ולמעלן לא עשה כלום. אמר
רבי חונה ויאות אילו חטים קורטבניות במדבר. דילמא טבן אינין במועדא
כלום (וכשם שאם קידש באלה במועד אין קדושיו קידושין, כך אם קידש בחמץ גמור
משש שעות ולמעלה אינם קידושין).

אפי' בחטי קורדניתא] בכי"י וראשונים: קורדנייתא;
קורדניאתא, ירוש‘: קורטבניות, ובארמית־בבלית נשמטה הב’, כמו “נשא” =
נשב.

רש“י: ואפ”ה אם באו וכו'] וכזה בה“ג, כט רע”ב: והיכא דנפל
מיא עלייהו אע"ג דאקושי חיישינן דילמא בלעי להו מיא והויא להו חמץ, וכזה
בשאילתות.

לא יֵאָכל חמץ לא יהא בו היתר אכילה] כלומר שלא יהא
נאכל אפי' לבהמה ולגוי היינו היתר אכילה, ולא כפי' רש“י, ועי' מדרשב”י הוצ'
אפשטיין־מלמד 38: ולא יאכל חמץ ואפילו לכלבים הרי זה בא לאסרו
בהנאה, ועי' במדר“י פסחא פט”ז, ירוש' פ“ב כח ע”ג: לעשות את המאכיל
(לקטן) כאוכל וכו' דברי ר' יאשיה ר' יצחק אומר וכו' לא בא הכתוב אלא לאוסרו
בהנייה. ועי' שם בירוש'.

דר' אבהו דא“ר אבהו] דר' אבהו [א”ר אלעזר] דא“ר אבהו
[א”ר אלעזר] כ“ה בכ”י מ' ב‘, וכ“ה בקידושין נו ב וב”ק מא א וחולין קיד ב,
וכ"ה בירוש’ שם: רבי אבהו בשם רבי אלעזר וכו', ושם: חדא בשם רבי לעזר וחדא
בשם רבי יוחנן.

כדרך שפרט לך בנבילה דתניא] כ“י מ' ב' בנבילה [לגר
בנתינה ולגוי במכירה], וכ”ה בב“ק ובחולין, ומחקו רש”י; ועי' תוס' שם: לא
גרסי' וכו' דא"כ הוה משמע דאיירי אליבא דר' יהודה וכו' ואי גרס ליה יש לפרש
דלישנא דקרא בעלמא נקט ולא משום דלהוו דברים ככתבן, ובירוש' שם; וכי מה פרש
לנו בנבילה לא תאכלו וכו' לנכרי. ובברייתא דחזקיה שם: לאיזה דבר נאמר לגר
וכו' בא להודיעך גר תושב אוכל בנבילות.





כב א:

ור“מ אותו אתה משליך וכו'] סתם ספרא (=ר' יהודה) ויקרא פי”ז י, והוא בבבלי קידושין נז ב–נח א, ור"מ בבנין אב דריש לה.





כב רע"ב:

לכדרחב“א וכו‘] לא תאכלנו וכו’ הוא דדברים יב כד. אבל יש
עוד: לא תאכֵלו על הארץ תשפכנו כמים (דברים יב טז). שנאמר בענין פסולי
המוקדשים שנפדו, ושם דורש בספרי ראה פיס' עא: כמים מה מים מותרים בהנאה
אף דם מותר בהנאה, מה מים מכשיר את הזרעים אף דם מכשיר הזרעים. ובחולין לה
ב אמרו: ומאי שנא דם חללים דמכשיר דכתיב דם חללים ישתה (תוס' שבת פ“ח הכ”ג)
דם שחיטה נמי כתיב על הארץ תשפכנו במים – ההוא למישרי דמן דפסולי
המוקדשין בהנאה הא דאתא. ובירוש' בסוף פ”א

דפסחים: והכתיב אף בפסולי המוקדשין כן לא תאכלנו על הארץ תשפכנו כמים אמר רבי חייה בר אדא654 להכשיר איתאמרת. מה המים מכשירין אף הדם יהא מכשיר.

נו' השמרוני בדבי יב טז: תאכל, בתרגום השמרוני: תיכל.
ובכ“י מ' כאן: רק את דמו לא תאכלו (טו כג), ובכ”י מ' ב' חסר כאן “לא
תאכלנו”, ובדף כ א ליתא בכיי מ' ב‘, ונשלם עי"א: רק את דמו לא תאכל!
וחסר גם בדפו’ טז א655 וחולין לג א, אבל ישנו לו
ב גם בכי"מ. ובמדרש תנאים לדברים טו כג (בכור): ר' אליעזר בן יעקב אומר
תשפכנו כמים מה המים מכשירין את הזרעים כך דם שחיטה יכשיר את הזרעים
וכו'.

וכך היה לפני ר"ה בספרי פיס' קכו (עי' מ"ע שם).





כב סע"ב:

נחמיה העמסוני היה דורש וכו‘] בחגיגה יב א: שאל ר’ ישמעאל
את ר“ע וכו' אתה ששמשת את נחום איש גמזו שהיה דורש כל אתין שבתורה
וכו', וכן בב”ר פ“א יד. וכזה שם פכ”ב ב ופנ“ג טו. אבל בירוש' ברכות פ”ט יג
ע"א: נחמיה עימסוני שימש את רבי עקיבא עשרים ושתים שנה ולמדו אתים וגמים
וכו' אמר ליה מה הוא ההן דכתיב את ה' אלהיך תירא. אמר ליה אותו ואת
תורתו.

אבל בסוטה פ“ה טז ע”ג איתא: נחמיה עמסוני שימש את רבי
עקיבה עשרים ושתים שנה הוא היה אומר אתים גמין ריבויין, אכין ורקין
מיעוטין. אמר ליה מהו דין דכתיב וכו'. וצ“ל: ר”ע שימש את נחמיה
עמסוני656.





כב א:

תוס' ד“ה חולין: וקשה לרשב”א דבת“כ בפ' צו וכו'] פרשה ט
ח. אבל בקידושין נח א פריך אברייתא ד”ר“ש אומר מקודשת”: אלמא חולין שנשחטו
בעזרה לר“ש לאו דאורייתא ורמינהי (תמורה פ“ז מ”ד) רש”א חולין שנשחטו בעזרה
ישרפו וכו'.

ור' יהודה דפליג ס“ל אפוא: לאו דאורייתא. וכבר העיר מהר”ם חלאוה דמספרא ל“ק דאסמכתא בעלמא, כהרבה דרשות שבת”כ.

שאני דם דאיתקש למים דכתיב לא תאכלנו על וכו' (כ"י מ'
ב‘: רק את דמו לא תאכל על וכו’, ועי' להלן)] הירוש' משני נמי: שנייה
היא דכתיב על הארץ תשפכנו כמים מה המים מותרין וכו‘, ולמטה שם: תני
חזקיה מסייע לר’ יוחנן (דרק ב“לא תאָכל, לא יאָכל את תופש איסור
הנייה”); ממשמע שנאמר רק הדם לא תאכלו לאי זה דבר נאמר על הארץ תשפכנו
כמים, – מה המים מכשירין אף הדם יהא מכשיר, והיינו דלא כתירוצא דגמרא (בדף
כב רע"ב). ועיי חולין לה ב: דם שחיטה וכו'.





כב ב:

והרי אבר מן החי וכו‘] בירוש’ בדברי ר' אבהו: כשם שפירש
לך באבר מן החי ונבילה. וכי מה פירש לנו באבר מן החי ובשר בשדה טריפה לא
תאכלו לכלב תשליכון אותו וכי מה פירש לנו בנבילה וכו‘, תני חזקיה ופליג
וכי מי אסרו לכלב, ולמטה בברייתא דחזקיה: ממשמע שנאמר ובשר בשדה טרפה
לא תאכלו וכו’ אותו את משליך ואין את משליך לכלב חולין וכו‘. ועי’ לעיל כא
סע"ב: נפקא ליה מלכלב תשליכון אותו וכו'.

ומה ת“ל לא יאכל] בברייתא שבירוש' שם: מתניתא פליגא
על ר' יוחנן (דשור הנסקל מותר בהנאה) וכו' מה תלמוד לומר לא יאכל את בשרו
בא להודיעך שכשם שהוא אסור באבילה כך הוא אסור בהנאה (ובוודאי ברייתא
דחזקיה הוא כדמוכח מלשונו!) מה עבד לה ר' יוחנן פתר לה בשקדמו בעלים
ושחטוה וכו' (כברייתא שלנו וכמכילתא משפטים פ"י, אבל שם יליף הנאה מעגלה
ערופה). ובמכילתא דרשב”י [הו' אפשטיין־מלמד 179־178]: מה ת"ל ולא יאכל את
בשרו מגיד שאם שחטו משנגמר דינו וכו' (כמכילתא דר' ישמעאל, אבל אחריו:) לא
יאכל בשרו אפילו לכלבים הרי זה בא לאסרו בהנאה, ואחריו דברי “בן עזאי”
נקי מדמי כולו וכו'.

וכן בחמץ, [הו' אפשטיין־מלמד עמ' 38]: ולא יאכל חמץ
(במצרים) ואפילו לכלבים הרי זה בא לאסרו בהנאה,
וכחזקיה657. והשוה ב“ק פ”ד מ"ח: שור שהוא יוצא להסקל וכו' ואם שחטו בשרו אסור וכו'.

ובקידושין נו ב וב“ק שם: וממאי דהאי לא יאכל את בשרו להיכא
דשחיט לאחר שנגמר דינו הוא דאתא דילמא היכא וכו' שרי והאי לא יאכל היכא
דסקליה מיסקל הוא דאתי וכדר' אבהו וכו' ה”מ היכא דנפקא לן איסור אכילה מלא
יאכל הכא איסור אכילה מסקול יסקל נפקא וכו'.

שלא יצבע] רש“י בקידושין נו ב: מניין שלא יהנה ממנו.
כגון שלא יצטבע בו, אבל בגמרא שם וב”ק קא א: ולא יצבע, וכ“ה בכ”י מ‘,
מ’ ב' וא"פ.

ובספרא קדושים פרשה ג ו: מנין שלא יצבע בו ושלא יהנה בו ת“ל וכו'658, והראב”ד כתב שם: שלא יהנה
ממנו פי' שלא יחליפנו באוכל אחר ויאכל את חלופיו: ולא יצבע בו ולא ידליק
בו את הנר: ובבבא קמא מצריך להו אצטרוכי.

הנטוע לרבים] עי' תוס‘, וכך מפורש בירוש’ ערלה פ“א סא
ע”א: הנוטע לרבים חייב בתוך שלו (ולא לעצמו אלא כוונתו שיאכלום בני אדם
כולם וכאילו הפקיר (רמב"ם)).





כג א:

הוי ריבוי אחר ריבוי ואין ריבוי אחר ריבוי אלא למעט] וכן
בב“ק מה ב, אבל בל”ב מדות דר“א בנו של ריה”ג: מריבוי אחר ריבוי כיצד גם
את הארי גם את הדוב וכו‘; והר“ש מקינון בכריתות ל”ל, ש"א סי’ יב: ר“ל היכא
דלא מצינן למידרש שני רבויין אבל וכו‘. ועי’ שם סי' יג: כמה ריבויים
אחר ריבויי לרבות כמו ת”כ ויקרא נדבה פ“ג א–ד: תקריבו מלמד שהיא באה
נדבת שנים וכו‘, קרבנכם מלמד שהיא באה נדבת ציבור וכו’, והרבה
כאלה. וכ”כ בהליכות עולם ש“ד פ”ג: דוקא שאין לנו לדרוש ולקיים הריבויין או
המעוטים דאז אמרינן ודאי שהכתוב הפליג בריבויין לרמוז שיש בדבר מיעוט
וכו'.

מערבין לנזיר] עי' תוס‘. וכן מפורש גם בברייתא דדף ל ע"ב:
אמרו להן (ב“ה לב”ש) כשם שמערבין לגדול ביום הכפורים כן מערבין לנזיר ביין
וכו’, וטעמא דמיתשיל. שם ל ע“ב, ל”סומכוס אומר בחולין".

נזרו שלו יהא] עי' תוס‘, וכבר הקשו דמשנה היא בנזיר: האיש
מגלח על נזירות אביו וכו’, ו“הלכה” היא בנזיר, נזיר ל ע"א
(ספ"ד)659.

ובכ"י מ' ב' בגליון: ואידך האב (!) מדיר את בנו בנזיר ואין האשה מדרת בנה בנזיר660. ודריש “נזרו” ולא “נזרה”.

תוס' ד“ה קוצר לשחת] מחזיק בפירש”י: ומאכיל לבהמה אף חטין
גמורין ע“י קיטוף, אבל במנחות פירש”י דחדא קתני כדי להאכיל לבהמה. וכן
שנינו בספרא אמור פרשה י ד: קצירה לא השחת. ר' יהודה אומר אם התחיל עד
שלא הביאה שליש קוצר ומאכילה לבהמה וכו'.

שם צ"ל בתוס': יקצור ויאכיל.

שם: שנזדמנו: להן מינין טמאין] כ“י א”פ, מ ב‘:
שנתמנו, וכן ר“ח ורש”י כ“י, וילקוט שמיני רמז תקמ”ד ד“ר, וכ”ה במשנה
שבירוש’ בשביעית פ“ז מ”ד ובכ"י מ' שם (ובראשונים, עי' ד"ס שם) ובהו' לו
ועוד. וסיפא דמתני' דשביעית מוכיחה: ר' יהודה אומר אף מי שנתמנה לו
לפי דרכו.

וכן בירוש' פסח' פ“ב כח סע”ג: הא אם לא נתמנה לו אור661, ובשביעית פ“ח לח ע”א: טבח כהן שנתמנה לו בכור. מנה zuteilen,
bestimmen: ישעיה סה יב: ומניתי אתכם לחרב, דניאל א י: אשר
מִנָה את מאכלכם, שם ה: ויְמַן להם המלך; איוב ז‏ ג: ולילות עמל מנו
לי.

טעמא דידי נמי מהכא] עי' ספרא שמיני פי“ב א: לא יאכלו662
לחייב את המאכיל כאוכל או לא יאכלו663 לאוסרם בהנאה ת"ל לא תאכלום הא
כיצד באכילה הם אסורים בהנאה הם מותרים וכו'. וכן בעופות (שם פ"ה א):
לא יֵאָכְלוּ לחייב את המאכיל כאוכלו, או לא יאכלו לאוסרם בהנאה ת”ל לא
תאכלו (במשנה תורה) הא כיצד בהנאה מותרים וכו'.

אבל בירוש' שביעית פ“ז לז רע”ג: כתי' טמאים המה לכם מה ת“ל
וטמאים יהיו לכם. אלא אחד איסור אכילה ואחד איסור הנייה. וכאן בירוש',
כח ע”ג (וירוש' ערלה פ"ג, סב ד): והא כתי' לא תאכלום כי שקץ הם אמר
רבי
&lt; מנא &gt;
מיעט איסור הנייה שבו (כעין הת"כ) ו“הם” קדריש.

לימא כתנאי יעשה וכו‘] ת"כ פ’ צו פרשה י ח, ועי' שם ז (דמיתניא לר"ע).

למלאכת גבוה] עי' רש“י. ראב”ד שם: כגון למשוח עורות לתיק הכלים664 ובמשכן למכסה עורות האילים ועורות
התחשים. מהר“ם חלאוה מקשה: איך חלב נבילה טהור, והרי נגע בטומאה. ונדחק
לפרש בטריפה, ואישתמיטתיה משנת עוקצין פ”ג מ“ט. ושם בתוס' פ”ג ג: שנאמר
וכו'!

לימא כתנאי] בירוש' כח ע“ג: מתניתא מסייעא לדין
ומתניתא מסייעא לדין, מתניתא מסייעא לרבי אלעזר: לא יאָכל חמץ לעשות את
המאכיל כאוכל וכו' וכשהיא אומר לא תאכל עליו חמץ. הא למדנו שהוא אסור
בהנייה מה ת”ל לא יאָכל חמץ לעשות המאכיל כאוכל דברי ר' יאשיה ר' יצחק
אומר אינו צריך וכו' ומה ת"ל לא יאָכל חמץ לא בא הכתוב אלא לאוסרו בהנייה
(מכילתא דר“י פסחא פט”ז). בגין כן כתיב לא יאָכל הא מלא תאכל לית שמע מינה
כלום. והדא (דעת ר' יצחק) מסייעא לר' יוחנן (שדעתו כחזקיה).

וברייתא זו נעלמה מן הבבלי.

בנוגע לחזקיה, עי' ברייתא דחזקיה בירוש' שם: תני חזקיה מסייעא לר' יוחנן וכו'.





כד א:

(ואם אינו ענין לאכילה תניהו ענין לאיסור הנאה)] עי' רש“י
ותוס', אבל בכ”י מ' ב' וא“פ ליתא, וכן לא העתיקו ר”ח, וכ“ב מהר”ם חלאוה
דל“ג ליה כאן אלא ב”איפוך", ועי' למטה.

דתניא רש“א] ספרא צו פ”ח ה' סתם.

ואיסורי קדשים קלים] תוס' חולין פ“ט יד: אלו הן
אימורין שתי כליות ויותרת הכבד והאליהף אלו הן חלבים וכו'. אבל ע”פ
רוב נכלל ב“אימורין” גם “חלבים”.

א“ל ר' יונתן רבך מהאי קרא קאמר לה] עי' רש”י דההוא
מדרבנן השיב כן לרשב“נ דמקשי ליה והאי בקדש, ועי' ב”ב טו א: יתיב ההוא
מרבנן קמיה דרשב"נ ויתיב וקאמר איוב וכו' א“ל עליך אמר קרא וכו'. וכזה
בב”ב קכג א: בעא מיניה ר' חלבו מרשב“נ מה ראה וכו' אמשול לך משל
(התשובה של רשב"ג בלי אמר ליה!) וכו' (א"ל) ואם לאו וכו' (אלא)
[א”ל]665 ר' יונתן רבך לא כך אמר. רשב“ם: אלא
ר' יונתן וכו' כדאמרי בכל דוכתא ארשב”נ א“ר יונתן. ר”ג: אמר ליה ר' חלבו
לרשב"נ ר' יונתן רבך וכו'.

ובירוש' מגילה פ“א ע ע”ב: אמר ר' חלבו זימנין סגיאין יתבית
קומי ר“ש בר נחמן ולא שמעית מיניה הדא מילתא א”ל (נחמן בריה דרשב"נ) כל מה
דהוה אבא (צ"ל: אנא) שמיע את שמיע. ובכ“י מ' ב' כאן: ר' יונתן רבך [לא
כך אמר, כך אמר ר' יונתן רבך] ואם יותר וכו'. אבל כיון “דיתיב קמיה
דרשב”נ” קשה קצת דאמר לה “משמיה דריב”ל“, דהיה רביה
דרשב"נ666. ולכן נראה לפרש בדוחק ד"ויתיב וקאמר משמיה דריב”ל" – רשב"נ667 הוא ולא “ההוא
מרבנן” (וכפסחים נג ב למשל), “והאי בקדש” וכו' “ההוא מרבנן” או תלמודא קאמר
ליה.

תוס' ד“ה דכתיב: מדלא כתיב וכו‘] מכות יח א: מכדי כתיב וכו’ ליכתוב רחמנא לא תוכל לאכלם וכו‘; ועי’ רש”י שם.

(וכל שכן אוכל חלב חי שהוא פטור)] ליתא בכ“י מ' ב', וכן
נראה מרש”י ד“ה חלב שכתב: וכ”ש אוכל חלב חי (אבל אפשר שגירסתו כגי' כ“י
א”פ, ודבור בפ"ע הוא). אבל מהר“ם חלאוה כתב: וכל שכן אוכל שפטור ה”ג רש“י
ז”ל (וכ“ה בכ”י א"פ) וכן נראה דאמרי' בכלאי הכרם שלוקין עליהן שלא כדרך
הנאתן משום דלא כתיב בהו אכילה, אלמא בכל דכתיב אכילה אכילה כדרכה בעינן.
אבל בכ“י מ' ב' באיתמר נמי: אלא דרך הנאתן [וכל שכן דרך אכילתן], וכ”ה
בר"ח.





כד ב:

מ“ט משום דלא כתיב בהו אכילה] כ”י מ' ב‘: [פן תקדש פן
תוקד אש], ובכ“י א”פ: [פן תקדש המלאה כתיב פן תוקד אש], וכן בירוש’ כאן,
וכן בקידושין נו ב: בכלאי הכרם. מנלן אמר חזקיה אמר קרא פן תקדש פן תוקד
אש, וכן בחולין קטו א.

מיתיבי איסי בן יהודה אומר וכו‘] במכילתא משפטים סוף פ“כ:
איסי בן גוריא (אצל “איסי” סתם), וכן ריש פ”כ אצל איסי בן
יהודה, ובילקוט בספ“כ: בן גור אריה, וברפ”כ: בן עקיבא, ועי’
פסח' קיג ב: הוא איסי בן גור אריה הוא וכו'. וחלוף זה רגיל. ונראה שמקורות
שונים הם: תרי תנאי668.





כה א:

בהשרשה] כמ“ד “משתשריש”, בכלאים פ”ז מ“ז, ירוש' לא ע”א, ספרי דברים פיס' ר"ל: פן תקדש המלאה הזרע מאימתי וכו'.

מה נבלה דרך הנאתה אף בשר בחלב דרך הנאתו] מהר"ם חלאוה:
מה נבילה דרך הנאתה. לאו דוקא דהא נבילה לא אסירא בהנאה אלא הכי קאמר
מה נבלה אסורה באיסור האמור בה כדרכה אף בשר בחלב באיסור האמור בו בין
באכילה בין בהנאה.

אבל בכ“י מ' ב': ואידך כיון דאיתקש לנבילה מה נבילה
כתיבה בה אכילה אף בשר בחלב כתיבה ביה אכילה (והוגה עי"א). וכן
בר”ח.

א“ר יעקב א”ר יוחנן] בירוש' ע“ז פ”ב מ ע“ד: א”ר יעקב
א“ר יוחנן, כדברי רבין שלמטה, אבל סמוך לו: עד כדון כשאמר לו הבא לי
עלים מע”ז וכו‘, ב“ע”ז" נכללה אפוא גם “אשרה”. ובירוש’ שבת פי“ד, יד ע”ד:
ר' יעקב בר אידי (תלמיד ר' יוחנן!) בשם ר' יונתן.

דתניא ר' אליעזר אומר] ספרי ואתחנן פיס' לב: ר' אליעזר בן יעקב669, וחילוף זה רגיל בספרי
בין ספרי לס“ז, ועי' גם תוס' כלים ב”מ פ“ו ו ובבלי חולין קלח א:
ראב”י670.





כה ב:

ושפיכות דמים] כמו ששנינו (אהלות פ“ז מ”ו): יצא רובו אין
נוגעין בו שאין דוחין נפש מפני נפש (וכך מפורש בירוש' בשבת וע"ז!) ולא
כרש"י, ופרעה הרג הילדים להתרפאות בדמם (מדרש).

דתניא רבי אומר] “רבי אומר” ליתא באה“ת ובע”י ד“ר.
ובסנהד' עג א: דבי רבי תנא, וכן שם עד א בכ”י ק': [כדתני דבי
רבי]. והוא “תנא דבי רבי” ונמצא בעיקרו במכילתא משפטים פי"ג:
וכי מה למדנו לרוצח מעתה אלא הרי זה בא ללמד ונמצא למד מה להלן לא חלק
בין יום ללילה אף כאן לא תחלוק בין יום ללילה, מה כאן אם קד[ם] והרגו
פטור אף להלן אם קדמה והרגתו פטורה ומה להלן היו לה מושיעין הימנו והרגתו
חייבת אף כאן היו לו מושיעין הימנו והרגו חייב.

ונכנס “דבי רבי” לתוך המכילתא ונשתנה. וכן בכ“מ671. ביומא פב א: וכי מה (ענין) למדנו מרוצח
לנערה המאורסה אלא ה”ז בא וכו‘. ובסנהד’: וכי מה למדנו מרוצח מעתה הרי זה
וכו'.

וגם בכ“י א”פ כאן: וכי מה למדנו מרוצח מעתה אלא ה“ז בא
ללמד ונמצא למד מקיש נערה המאורסה לרוצח מה רוצח וכו' תהרג ואל תעבור
ומה נערה המאורסה ניתן להצילה בנפשו אף רוצח ניתן להצילו בנפשו ורוצח
גופיה מנלן וכו', וכזה בר”ח (לרוצח). ובכ“י מ' ב', רי”ף ורא"ש ועוד:
וכי מה ענין רוצח אצל נערה המאורטה מקיש נערה המאורשה לרוצח מה רוצח יהרג
וכו' תהרג ואל תעבור ורוצח גופיה וכו'.

“לרוצח” גם בשאילתות סי' סב (מסנהדרין שם), וגם במכילתא.
וזה מובן ע"פ המכילתא שהכתוב הובא שם, כדי ללמוד ממנו “לרוצח”, אבל הדרשות
שונות672.

יהרג ואל יעבור] עי' תוס' כאן וביומא. אבל פירוש השאילתות
שם: “להתרפאות שמאניס יצרו ונופל בחולי על תאות יצרו” (סנהד' עה א) מוכרח
כאן; שהרי על “בכל מתרפאין חוץ מע”ז גילוי עריות ושפיכות דמים“, אמרנו: ע”ז
הא דאמרן, גילוי עריות וש“ד דתניא וכו'. ובכן על הבועל
קאי673. ופשטיה דקרא כפיר”ח. ועי' ירוש' בע"ז
ושבת שם: אמר רבי חונה מתניתא אמרה שאין מתרפאין מגלוי עריות דתני שבת
הותרה מכללה נערה המאורסה לא הותרה מכללה. שבת שהותרה מכללה לא להתרפות
ודכוותה נערה המאורסה לא הותרה ואפילו להתרפות. ולא סוף דבר שאמר לו הבא לי
אשת איש אלא אפילו לשמוע את קולה וכו'.





כה ב:

בגוהרקיה] ט“ס וצ”ל: בגוהרקי, כבכל כי“י וראשונים, ר”ח
וערוך: בגרקי, בגורקי, פרסית غوره, וישנה יותר غورٯࣷ = בוסר (של
ענבים, תמרים וזיתים). ו“גוהרקי” נשתבש מן “גוהרקא” השני
(כסא)674.

מר בר רב אשי אשכחיה לרבינא] בכ“י מ' ב': רבינא
אשכחיה למר בר רב אשי, וכ”ה בה“ג ע”ז, בר"ח ואגודה, וכזה בברכות לו א:
רבינא אשכחיה למר בר רב אשי דקא זריק אביונות וכו'.

הנאה – בע“כ] עי' ע”ז יב סע“ב: מעוטרות בוורד והדס דקא
מתהני מריחא. ועי' ברכות נג סע”א: ת“ר היה מהלך בשוק של ע”ז נתרצה
והריח675 ה“ז חוטא. ועי' ע”ז מח ב: דאיכא דרבא אחרינא (אסור לעבור תחתיה).

רש“י: ה"ג אפשר וקא מיכוין לא אפשר וקא מיכוין.
כ”ע לא פליגי דאסור] בכ“י מ' ליתא “לא אפשר וקמיכוין” וכן ליתא בר”ח ובה“ג
ה' ע”ז, וע“כ הגיהו רש”י, ובה“ג ד”ב 575: רבא אמר אסורה לא אפשר וקא
מכוין כ“ע וכו'. ובכ”י מ' ב‘: אי נמי לא איפשר וכו’. ואולי הוא
נ"א, ולנוסח זה “אפשר וקא מיכוין” אינו כלל “הנאה הבאה לו לאדם
בע"כ” ולכן לא נקטה. ולפ“ז חשב בא”ד מה שחשב בל"ק (עי' תוס').

כ“ע לא פליגי דשרי כי פליגי וכו'] בכ”י מ‘: דשרי [אפשר
וקמיכוין כ"ע לא פליגי דאסור] כי פליגי, ועי’ תוס' ד“ה לא אפשר שלא היה
לפניהם (“ולהכי לא נקט בא”ד אפשר ומיכוין וכו' "), ולא לפני מהר”ם חלאווה,
אבל עי' מש"כ למעלה.





כו א:

דתניא אמרו וכו‘] עי’ ירוש' ע“ז פ”ג מ“ג סע”ב: הרי היכל הרי היא אסור בהנאה וריב"ז יושב ושונה בצילו של היכל.

תוס' ד“ה שאני: והא דאסר בפ' כל הצלמים וכו‘] הירוש’ שם מקשה זה, והתשובה, שבע”ז החמירו.

בתיבות] עי' תוס' כלים פ"א יא ועירובין קה א.

תוס' ד“ה מעילה: בירושלמי דייק מינה] עי' ד”ס. בירוש'
סוכה פ“ה נה ע”ב: תני יכולה אשה לבור חיטיה לאור המערכה. ולא היו
מועלות. לאו דאמר ר' יהושע בן לוי הריח והמראה והקול אין בהן מעילה. וע"פ
הירוש' ליכא איסורא.

גופא א“ר שב”פ וכו‘] כל הענין בכריתות ו א (מפורש יותר).
ומן: למימרא וכו’ עד ת"ש. גם ביומא נט ב (וזבחים מו א ומעילה יא ב
בתוספות).

ת“ש הכניסה לרבקה] בכ”י מ' ב' ור“ח הסדר: ת”ש לא
ישטחנה… ת“ש הכניסה לרבקה…, וכ”ה הסדר בב“מ ל ע”א ומשם לוקחה כל
הסוגיא, וע“כ נשאר אותו הסדר, אע”פ שכאן נכון היה יותר סדר שלנו, אבל
העיקר כבכ"י.

לרבקה] עי' רש“י, וכן בעירובין פ”ב מ“א: וביניהן כמלא שתי
רבקות של שלש שלש בקר דברי ר”מ ר“י אומר של ארבע ארבע, וכ”כ רש“י
בב”מ ל "א: שמדבקים ג' בהמות או ד' בצואריהן וכו'.

הכניסה לרבקה] עי' תוס', ותוספתא היא בפרה פ"ב ג: הכניסה לרבקה ודשה עם אמה כשרה ואם בשביל שתינק676 ותדוש פסולה זה הכלל כל שלצורכה כשרה לצורך אחר פסולה.

סורית: רבָקתָא. דרָכתָא דתורׄׄא דדישין עבורא ربقة Schilinge.

(והא הכא דלא אפשר וכו')] ליתא בכ“י מ' ב' ונשלם עי”א ובטעות, שהרי זה נעתק מב"מ.





כו ב:

הא לא דמיא אלא להא] בכ“י א”פ: לסיפא, ובגליון כ“י מ'
ב': ג”ד [= גירסת דווקני] לסופא, וכ“ה בריטב”א ב“מ ל ע”א. וכיון
דברייתא דתוס' נשנית לפ“ב מ”ג דפרה דמסיים “זה הכלל כל שהוא לצורכה כשירה
לצורך אחר פסולה” כבתוס‘, שייך היטב לומר על מ"ד: סיפא, ועי’ מש“כ
במק”א.

מגוד] עי' תוס'. וכבר כתבתי במ"ע 2.9.1917 OL, שהנכון: מגוֹר (= דחלוּל, Vogel־Scheuche) שמניחין כסות על נס כזה T, והיינו “על גבי מגור – לצורכו”, והוא “מגור” שבישעיה לא ט: וסלעו ממגור יעבר וחתו מִנֵס שריו.

וכ“ה כאן בכ”י מ' ב' ב' פעמים: מגור, וכ“ה בכ”י מ'
(שטרק!) כאן ובב“מ. וכן באו”ז לב"מ סי' פד: מגור (כצ’ל) יש מפרשים קנה
ויש מפרשים מלשון נהרסו ממגורות.

וכן בשבת פט ב: (מטלית פחות מג' טפחים על ג') שתלאו
במגור (כ“י מ' ור”ש כלים פכ“ח ב ד”ו רפ“ג ור”מ ד"ר) או שהניחו לאחורי
הדלת. וכן “מגור” בתום' כלים ב“ק פ”ד כ (בסיס T).

(אי משום עינא וכו' גנבי)] ר"ח ל"ג ליה (כלומר כיון וכו'), ופי': רק משום גנבי.

ת"ש מוכרי כסות וכו‘] גם בשבת כט ב מתיב רבה על ר’ ירמיה דאמר בקטנים מי אמר.

ת“ר תנור וכו'] בערלה פ”ג מ“ה תנן: תנור שהסיקוהו בקליפי
ערלה ואפה בו את הפת תדלק הפת וכו‘, ולא תני “אם חדש יותץ אם ישן יוצן”,
אבל בתוס’ פ”א ה“ז תניא: תנור שהיסיקו בקליפי עורלה אם חדש יותץ אם ישן
יוצן, אפה ובישל בגחלים מותר, כמשנה דע”ז פ“ג מ”ט (להלן כז א), ועי'
ירוש' ערלה וכאן.

“יותץ” (ולא יִשָׁבר), כלשון הכתוב: תנור וכירים יֻתָץ, וע"פ זה גם יוצן.

חדש יותץ] עי' כלים פ“ה מ”א: איזהו גמר מלאכתו, משיסיקנו,
כדי לאפות בו סופגנין. ר' יהודה אומר משיסיק את החדש כדי לאפות
בישן סופגנין.

ר' אומר הפת אסורה] כסתם משנה דערלה.

תוס' ד"ה בישלה: יש לחלק בין אפרן לגחלים] בתוס' ערלה שם: אפה ובישל בגחלים מותר אפר כולו מותר חוץ מעצי אשרה.





כז א:

תוס' ד“ה עד שיהא בו: דהא בפ' בתרא דמסכת ע”ז תניא וכו'
והשתא הוי ר' שמעון כרבנן] הברייתא דע“ז סח א היא ברייתא דתני חנניה בשם
ר' יוחנן, בירוש' ערלה פ”ב ה“ה סב א: אף הראשונה (מ"ח שם) במחלוקת,
ובברייתא מסיים: נפל של תרומה דברי הכל אסור, נפל של חולין ואח”כ נפל
של תרומה וכו' אסור ור"ש מתיר (ופליג אמ"ח).

ובמי“ד שם שנינו: שאור של תרומה ושל כלאי הכרם שנפלו לתוך
עיסה לא בזה כדי לחמץ וכו' אסור לזרים ומותר לכהנים ר”ש מתיר וכו'
(משום שני שמות). אבל בלא שני שמות לא פליג ר"ש.

דילמא טעמיה דר“א משום דאחר אחרון אני בא] במי”ג שם
שנינו: כלים שסכן בשמן טמא וחור וסכן בשמן טהור וכו' ר' אליעזר אומר
אחר הראשון אני בא וחכ“א אחר אחרון, ועי' שם בר”ש.

קערות וכוסות וצלוחיות] כ“י מ' ב': קערות [וקיתונות]
כוסות, וכ”ה בפר“ח. וכן דרך הגמרא להזכירם יחד כמו בשבת קיח א ובעירובין צח
ב ובע”ז עה ב (ד"ס).

איפכא תני] כ“י מ' עוד: [ואיפכא אתנייה (כצ"ל)]. וכ”ה ברש"י, פי' רבו.

שם: וסבר אתנייה איפכא] כ“י מ' ב‘: איפכא ואיתנייה, וזו גי’ רש”י.

דניקום רבנן] כ“י מ' ב': דתיקו כרבנן (ר"ח: דרבנן) וכזה ברש”י677. ועי' ברכות נב ב: בר מהא דהלכה כב“ש
ורבי אושעיא מתני איפכא (ובהא נמי) הלכה כב”ה. ובכ“י מ' וראבי”ה
129: כי היכי דתיקו וכו' הלכה וכו'.

ור' חייא בר אשי] כ“י מ‘, מ’ ב' וא”פ: ור' חייא בר
אבא, וכ“ה בירוש' ערלה סג ע”א: אבא בר ירמיה כהנא (בר ירמיה) בשם שמואל
רבי בא רבי חייה בשם ר' יוחנן גחלי (כצ"ל) ערלה שעיממו הרי אלו מותרות,
וסתם “ר' חייה בש”ר יוחנן" הוא ר"ח בר בא.





כ"ז ב:

ודנו דין אחר] רש“י: ג”ש, אבל הוא “בנין אב” (עי' ווייס במכילתא).

רש“י ד”ה שאם לא מצא: ואע“ג] אבל במכילתא נשנה שם בסוף:
א”ל ר' יהודה בן בתירה סבור וכו' עד שלא תגיע שעת הביעור מצות כילויו
בשריפה וכו‘. ועי’ ירוש' כח ע"ד: אית תניי תני וכו'.





כח א:

נותר ישנו בבל תותירו] עי' תוס‘, אבל במכילתא וירוש’: והזמן גרם, ויש לו זמן, וזה פי' “ישנו בבל תותירו”, שיש לו זמן.

מדויל ידיה] כ"י מ' ב': מידול, סורית דַיֵל. (פעיל), אזל ואתא, שמש, דויָלָא תשמשתא, עבדותא.

דלא ממיסה – דממיס] בכ“י מ': לא ממאיס – דממאיס, וכ”ה
בדפוי“י בגמ' ורש”י ותוס‘, ורש“ל הגיה ברש”י ד“ה לא ממאסה: ממסה (ושכח
להגיה בד"ה או דילמא). וכ”ה (בא') ברא“ש ובמ”מ ועוד. ובכ“י א”פ: דלא מאיסה
– דמאיס, כ"י מ’ ב': דמאיס – דלא מאיסא, וכ“ה מהר”ם חלאוה. והוא אפוא
אתפעל: מִימִיסָה – דמִימִיס (= מיתמיס)?

ע"ז דלים המלח] כדמפורש ברישא דמתני' (ע"ז מב ב), ועלה קאי ר' יוסי.

תניא כוותיה דרב יוסף וכו‘] פשטא דברייתא, דע"ז מד א, שר’
יוסי מביא בה ראיה מעגל, משמע דשוחק ומטיל לים בעי. ולפשט
הברייתות כאן שניהם, חמץ וע"ז, שוים.

תוס' ד"ה ותנן נמי כי האי גוונא וכו‘] אבל עי’ כב א והרי דם וכו' ואין הזבל נחשב שלא כדרך הנאתו.

בגמרא: הא בחיטי] עי' להלן לג ב: ל"ש אלא פת אבל חיטי לא, וכנוסח כאן: דלא מאיסה – דמאיס.

בכולה סוגיא: רבה] בד“ו ובזליא: רבא בכל העמוד בגמרא
וברש”י, וכ“ה בר”ח ורש“י כ”י, ורש“ל הגיה כן ע”פ התוס‘; ובכ"י מ’ ב' בפעם
הראשונה רבא, ובכולהו: רבה. ור“ח סיים: והלכתא כר' אבא; “רבא” זה
הוא אפוא: ר' אבא678, והיינו ד”מתקיף עליה
רב יוסף" שהיה חבריה (הגדול) דר' יוסף (ב"ק קב א ועוד), תלמיד ר"ה ורב
יהודה.

דתניא] ברייתא זו (אבל רק מחלוקת ר“י ור”ש) גם בירוש' כאן
כח סע"ד, ושם: האוכל חמץ משש שעות ולמעלה וכן חמץ שעבר עליו הפסח וכו'
(=תוס' פ"א ח).





כח ב:

רש“א וכו‘] עי’ תוס‘, ומפורש בירוש’ שם: מודה ר”ש באסור
שהוא אסור, ו“איסורו מדבריהן” כדברי ר' יונה ור' יוסה שם, וכן בחולין ד ב
דחמץ שעבר עליו הפסח לר"ש “דרבנן”.

ומניין] כ"י מ' ב‘: מניין (וכן שם למטה), ספרי פיס’ קל,
וברייתא אחרת היא שצירפה הבבלי לכאן (הברייתא הראשונה אומרת “עובר
בלאו”, השנייה “בלא תעשה”).

מ“ט דר' יהודה וכו'] לא תאכל עליו חמץ ללפני זמנו כל
מחמצת לתוך זמנו (דסמיך ליה שבעת ימים שאור), מהר”ם חלאווה ור“ח כט א: “לא
יאכל חמץ” לאחר זמנו. ובירוש' כח סע”ד יליף לפני זמנו ותוך זמנו מ“לא תאכל
עליו” ואחר זמנו מ“לא יאכל חמץ היום”.

לכדתניא אין לי] עי' רש“י ולהלן מג א ומכילתא דרשב”י [הוצ' אפשטיין־מלמד 24] ומכילתא דר“י פסחא פ”י.

ת“ל כל מחמצת לא תאכלו] להלן מג א בכ”י מ' ב' הנכון: ת“ל
מחמצת, ולא יותר, וכ”ה בילקוט שם, ובכ“י מ' ור”ח שם: ת“ל כי כל אוכל
מחמצת, ושם בע”כ אהאי קרא קאי, ושם: “אי הכי דלאו נמי להכי הוא דאתא”, וע“פ
זה שנו זה כאן ל”כל מחמצת לא תאכלו“, ובכ”י מ' ב' רק: ת“ל כל מחמצת,
והנכון, ת”ל מחמצת, ולא יותר. וברייתא דמכילתא דרשב“י (שם) הוא, ובמכילתא
שלנו שם דריש “מחמצת” ל”שאור".





כח סע"ב:

(אמר מר)] ליתא בכ“י מ' ב', וכן נכון שהרי כ”ז פירושא דברייתא, ועדיין לא סליק לשאלתיה.

נפקא ליה מבערב תאכלו] עי' תוס' דפסיק מקידושין לז ב:
מושבותיכם וכו' סד“א וכו' בזמן דאיכא פסח אין וכו'. אבל כבר תירצה מהר”ם
חלאוה: א“ל דהתם לאו דוקא “בזמן” אלא “במקום” והיינו דילפינן לה ממושבותיכם
וקמ”ל (כן!) דבזמן שבית המקדש קיים אוכלין אפילו חוץ לירושלים. והכא שמעינן
אע“ג דליכא פסח והיינו בזמן הזה. וכן מפורש במכילתא דרשב”י [הוצ'
אפשטיין־מלמד 22]: אין לי אלא בזמן שבית המקדש קיים בזמן שאין ביהמ“ק קיים
מניין ת”ל בערב תאכלו מצות הכתוב קבעו חובה אין לי אלא בארץ בחו"ל
מניין ת"ל בכל מושבותיכם תאכלו מצות.

מערל ובן נכר] עי' רש“י: ערל שמתו אחיו וכו‘, ובחולין ד
ב: ואפילו ערל ואפי’ ישראל מומר האי ערל ה”ד אילימא מתו אחיו מחמת מילה
האי ישראל מעליא הוא אלא פשיטא מומר לערלות (= מומר לדבר אחד) וכו‘. וכ“כ
רש”י בפיה“ת בא (יב מד): להביא את שמתו אחיו מחמת מילה, שאינו מומר
לערלות ואינו למד מבן נכר. וב”בן נכר" פירש: “מי שנתנכרו מעשיו לאביו
שבשמים ולא לכל התורה”, ע“פ זבחים כב ב: בן נכר יכול בן נכר ממש ת”ל
ערל לב (יחז' מד טו) א“כ מה ת”ל בן נכר שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים (רש"י:
נחשבים לנכרים), ובמכילתא דר“י פסחא פט”ו תניא: כל בן נכר לא יאכל בו אחד
ישראל משומד ואחד גוי במשמע שנאמר וכל בן נכר ערל לב. ושם: כל ערל לא יאכל
בו והלא כבר נאמר כל בן נכר לא יאכל בו אבל ישראל ערל שומע אני יהא כשר
לאכול פסח ת"ל וכו’.

ובמכילתא דרשב“י [הוצ' אפשטיין־מלמד 35]: כל בן נכר לא יאכל בו מה וכו'
זה ישראל משומד679 שעבד ע"ז, כלומר מומר לע"ז, וכ”כ הרמב“ם (הל' ק“פ פ”ט ה"ז): המאכיל כזית
וכו' ומומר לע"ז ובן נכר האמור בתורה זה העובד אל נכר, ודלא
כרש”י680.

דכתיב וכל ערל לא יאכל בו בו וכו‘] לקמן קכ א: דתניא
וכל ערל וכו’, ובכ“י מ' ב' כאן: דתניא [כל בן נכר לא יאכל בו] וכל
ערל, ובכ”י מ' וא“פ כבתוס‘: דכתיב כל ערל לא יאכל בו וכו’ וכל בן נכר לא
יאכל בו בו וכו', וסדר כ”י מ' ב' טוב יותר כסדר הכתוב. וברייתא היא
במכילתא דרשב"י [35] ושם [37] (בין בערל בין בב"נ).

וכתיב בהאי] לקמן קכ ע“א: וצריכי (רשב"ם: וצריכא), וליתא
שם בכ”י מ' ב' וא“פ, ועי' רשב”ם שם, וכ“ה במהר”ם חלאוה כאן: וצריכה דאי
אשמעינן ערל משום דלבו לשמים אבל בן נכר דאין לבו לשמים אימא לא (ע"פ הגמרא
להלן צו א) ואי אשמעינן הני תרתי

משום דלא מדחו לפסח שני וכו' (כרשב"ם שם). לקמן קכ ע“א כל
הענין, ומה שנאמר כאן לר”ש נאמר שם לרבא, ודאמרינן כאן לר' יהודה – שם
לר' אחא בר יעקב, משום דראב"י כר' יהודה (אע"ג דהדר ביה) ורבא
כר"ש (כט א), ובזה מיושבת קושית התוס' כאן ושם.





כט א:

דאפי' בתוך זמנו מותר (בהנאה)] ליתא בכ“י מ' ב' וא”פ, וכן
נכון, עי' רש“י ותוס'. וכן למטה: וה”ק חמץ של נכרי שעבר עליו הפסח מותר
(בהנאה) – חסר כנכון בכ“י מ' ב' וא”פ ור"ח. ובירוש' כח ד איפליגו ר' ירמיה
ור' יוסה: בתוך הפסח מהו, ר' ירמיה אמר מותר ר' יוסה אמר אסור וכו'.

משום לא יאָכל חמץ] קרא דשמות יג, דיליף מיניה לעיל (כח ב), אחר זמנו.

מעל] ברש“י כ”י: [לשון שכת' בחוץ681. ל"א מעל וחייב קרבז מעילה דקסבר חמץ דהקדש בפסח בר דמים
דמזבין ליה מוכר (גזבר!) לגוים ואיסור הנאה לאו אהקדש רמיא דהקדש לא
מיחייב במצות וכן עיקר והפסדיה להקדש (כר' שמעון דאמר חמץ (כצ"ל) לאחר הפסח
מותר). יש טועין וכו' ולא ידע שהוא של הקדש. רב יוסף אמר בפודין
קדשים להאכילן לכלבים קמפלגי מ“ד מעל סבר ראוי היה באותה שעה לימכר
לגוים ובר דמים הוא ודר' נחוניא לית לן ומ”ד לא מעל סבר אין פודין לגוי
הרי הוא ככלבים. עד כאן], וכ“כ מהר”ם חלאווה: א“נ דתרווייהו אית פודין
את הקדשים וכו'. ראב”ד: אפי' לרבנן דאסרי ליה בהנאה ה“מ דהדיוט אבל דגבוה
ודאחרים כשם שאין בהם משום תשביתו ולא משום לא יראה כך הם מותרים למכור
לנכרי הילכך מאן דאמר מעל, ס”ל פודין וכו' ועד"ז הולכת כל השמועה דלא כר'
יוסי הגלילי אלא כר' שמעון דלאחר זמנו וכו' ובכולהו אין פודין
גרסינן.

מאן יש אומרים א“ר יוחנן] חסדא, כ”ה כ“י מ‘, מ’ ב',
א”פ ר“ח והמאור; ועיקר, שכן רגיל ר”ח לומר: מאן י"א (כמו ב"ב לו ב, צג
ב)682, מאן תנא.





כט ב:

בדבר הגורם וכו‘] עי’ ר“ח, וכב”ק צח ב: דאמר רבה גזל חמץ
לפני הפסח ובא אחר ושרפו במועד פטור שהכל מצווים עליו לבערו לאחר הפסח
מחלוקת ר"ש ורבנן היא לר"ש דאמר ודבר הגורם וכו' מחייב וכו'.

ראב“י אמר דכ”ע דבר הגורם לממון כממון דמי] כ“י מ' ב'
ור”ח: לאו כממון (ורש“י הגיהו, עי' רש”י), ופירשו: ת“ק כר”ש דאמר…
לאחר זמנו אינו עובר עליו בלא כלום וממון מעליא הוא לפיכך מעל וי"א
וכו'.

בכ“י א”פ ומהר“ם חלאוה ומאור: דכ”ע [אין פודין ודכ"ע] דבר וכו'.

ולפי ר“ח צ”ע למה לדרב אשי לא מעל “לרבנן” והרי לר“ש
מותר לאחר הפסח “וממון מעליא הוא” ולא גורם, ואפשר דלרב אשי כיון
דהשתא לא שוי כלום אין זה ממון אלא גורם, ולכן פירש דמ”ד מעל כר' יוסי
הגלילי.

רב אשי אמר דכ“ע אין פודין] כ”י א“פ ומאוד ורי”ד:
דכ“ע פודין (ורש"י הגיהו, ועי' תוס'), כ”י מ' ב‘: רב אשי אמר בפלוגתא
וכו’, והשאר ליתא. ומתפרש לגי' כ“י מ' ב' ור”ח כדראב“י וצ”ע.

וצריך להעיר דבכ“י מ' בריש העמוד: בהא לישנא דב”ע פודין (ונוסף בגליון: אין).

בתוס' פ"א יב תניא: חמץ של נכרי מותר אחר הפסח מיד
(דפו' וכ"י ו') רבן שמעון בן גמליאל ור' יוחנן בן ברוקה אמרו אף של הקדש
מותר אחר הפסח מיד.

ת“ק סבירא ליה אפוא דחמץ של הקדש אסור בהנאה גם אחרי הפסח. והיינו פלוגתא דברייתא שלנו: מעל כברשב”ג, לא מעל כת"ק.

(רב לטעמיה ד)רב ושמואל וכו‘] כ"ה נו’ ספרים שלנו
המוגהים, אבל בכ“י מ': [הא] רב ושמואל, וכן העיד ר”ת בס' הישר סי' שפ“ב
(וכן בתוס' חולין צז א) בשם “ספרים קדמונים” (ישנים): והא רב ושמואל
(עי' שם דף לח ע“ד ול”ט ע"א), ורש”י הוא שהגיה: רב לטעמיה (ר"ת שם).





לא א:

אסור (במשהו כרב)] עי' בתוס' וס' הישר שם, שהוכיח ר“ת
מתוך ה”ג, דלא היה לפניו כן בגמרא, וכן ליתא “בספרים קדמונים” (ר“ת שם וכן
רז”ה במאור), וע“פ ה”ג הגיהו. ובכ“י א”פ באמת ככל לשון ה“ג: אסור [גזירה
שלא במינו אטו מינו ומדלא יהיב שיעורא ש"מ] במשהו כרב. אבל ראבי”ה ח“ב
סי' תס”ב (עמ' 77) כותב: ועוד כי יש בכל הספרים חדשים גם ישנים שכתבו
במשהו. ובתשובות ששלחו מבבל כתבו והשיבו על דבר זה שיש ספרים שהם
מימות רב אשי שהוא סוף הוראה וכתוב בהן במשהו כרב, וכן כתב הרמב“ן
במלחמות: וכבר נבדקו בבבל ספרים הישנים בזה עפ"י שאלת חכמי
הצרפתים683, וכבר העיר אפטוביצר במק”א, שהוא תשובת רב שמואל בר עלי ה“גאון” שבימי ר"ת בבגדד.

וודאי שמימות רב יהודאי הוסיפו בספרים “במשהו כרב”,
וכן בתשובתו שבתה“ג ליק סי' מהו:…בין שלא במינו כרב בהא ניהו דהלכתא
כרב וכו', ובתש”ר, ח“ב 5: במשהו כרב, ובס' הישר ותוס': במשהו, וכן
בתשובה השניה שבה”פ סי' קסג: במשהו כרב684.

אבל גם בתשובה שבשע"ת סי' רצב685: בין שלא במינו אסור ודייקי רבנן מדלא יהיב שיעורא למילתיה
למימרא דבמשהו כרב ושלא בזמנו וכו'.

בתוס' ד“ה אמר רבא: וגם ר”י גאון פסק כן וכו' דשאלו מקמיה וכו‘] תה"ג ליק סי’ מה ותש“ר ח”ב, 5.

וכן משמע בה“ג דלא גרס ליה] דפוסק בה”ג אמר רבא הלכתא חמץ
בפסח בין במינו ובין שלא במינו אסור מדלא יהיב שיעורא למלתא למימרא
דבמשהו כרב הרי לך שבמשהו כרב לא היה בספרים אלא מסתמא קא פסיק רב יהודאי
כן ומתוך כך נכתב בספרים חדשים מקרוב באו686.

שם: דבהדיא סבירא ליה לרבא בפרק גיד הנשה מין במינו בס'
וכו‘] ואעפ"כ עי’ זבחים עט א: “אמר רבא אמור רבנן בטעמא ואמור רבנן
ברובא ואמור רבנן בחזותא, מין בשאינו מינו בטעמא מין במינו ברובא היכא
דאיכא חזותא במראה” (אע"פ שלא נאמר לענין היתר באיסור).

ואין לדחות דמיירי בחמרא חדתא וכו‘] ר' אפרים מפרש כן בתוס’ חולין צז א.

ובהקומץ רבה משני רבא דסבר (צ"ל: קסבר) ר“י מין במינו וד”א
וכו‘] גם בחולין קח א: “טיפת חלב שנפלה על החתיכה אם יש בה בנותן טעם
באותה התיכה אסור ניער את הקדרה אם יש בה בנותן טעם באותה קדרה אסור
(מתני')”; "אמר רב כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשית נבלה ואוסרת
כל החתיכות כולן מפני שהן מינה וכו’ מכדי רב כמאן אמרה לשמעתיה כר' יהודה
דאמר מין במינו לא בטיל לימא פליגא אדרבא דאמר רבא קסבר ר' יהודה כל שהוא
מין ומינו ודבר אחר סלק את מינו כמי שאינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו
(“וח”נ יש כאן רוטב שיוכל לבטל את כל החתיכה הנאסרת") וכו' “. וכן שם ק
ע”ב.

ובה“ג של אספמיא] ה”ג ד“ב ה' פסח, וכ”ה בשאילתות סי' פד.

ובתה“ג שכתב וכו'] תג”ק סי' מו וגם בה"ג סי' קיג.

ההוא תנורא דטחו ביה טיחיא וכו‘] כל הענין עד “היסיקו
מבחוץ הוא ואסור” גם בזבחים צה ב, והשאילתות סי’ קלז העתיק
מזבחים.

טיחיא] כאן פי' רש“י: שומן נתנו בו בקרקעיתו, אבל בזבחים
פי': טחו ביה טחיי (כ“ה בד”ו רפ"ט) מין טיגון הוא שעושין מלחם וטשין
התנור באליה ואופין את הלחם אחר שטחוהו. ובמסכת שבת (קיט א) נמי אמרינן
תלתא סאוי טחיי, ובזבחים שם בד”ו רפ“ט: דאטחו ביה טחיי, וכ”ה כאן
בכ“י מ' ב‘. והערוך מעתיק משניהם: דטחו ביה טחיי פי’ טחו את התנור
בשומן של בשר, ר”ח: ההוא תנורא דטחיה בשומן של בשר, וגם בשאלה
שבשאילתות שם: כגון תנורא דטחו ביה טיחיא דבשרא דדבר טמא, ועי' מו"ק יז
א: ומהניא ביה כי טיחיא בתנורא, “כשומן שטוחין את התנור ונבלע
בתוכו שאין יוצא לעולם”.





ל ע"ב:

התם תנור] צ“ל: רב מוקים לה לההיא בתנור וכו', וכ”ה בזבחים וברש“י כאן ובכי”י.

ואי מלייה גומרי שפיר דמי] ליתא בזבחים שם ולא בשאילתות ולא בה"ג.

בעו מיניה מאמימר] כ“ה בכל כי”י כאן, אבל בע“ז לג ב:
מרימר, בשניהם, וכן בשאילתות שם: ת”ש דבעו מיניה ממרימר לענין חמץ
בפסח וכו‘, ואי גרסינן כאן: א"ל זה תשמישו וכו’ צ“ל דהיא מרי בר מר
(כבע“ז בכ”י מ'), אבל בכ”י מ' ב‘: אלא, וכן בע“ז בכ”י מ’: אל',
ובדפוסים ליתא כלל.

דמידייתי] צ“ל: דמדייתי, כבע”ז וכאן בכל כי“י וראשונים.
רש”י בע"ז: מזיעין והוא פעל מן “דעתא” “זעה”, סורית: דַעֵת, מְדַעֵת
מְדַעתֵין, (אבל ר"ח וערוך פירשו: נשחרים, מן “דיותא”, “דיו”).

תוס' ד“ה והלכתא] בברייתא שבגמרא ע”ז עה ב ליתא רק “כגון
השפודין והאסכלאות”, וכן בספרי זוטא סוף מטות חשיב “סכין” מדברים שאינם
צריכים לא ליבון ולא הגעלה687, כמשנת ע“ז:
הסכין שפה והיא טהורה, וכדאמר ר”ה בריה דר' יהושע (ע"ז עו ב): לאכול בו
צונן.

ושכתב תוס' "דאמר בירושלמי דמיירי וכו' “, שלא “בדיוק
הוא”, שכך הם דברי הירוש' על משנת ע"ז הנ”ל: רבי בא בשם רב יהודה הדא
דת מר בסכין קטנה אבל בסכין גדולה צריכין ליבון.

חמצו] בתוס' ובירוש' תמיד: חמיצו, חמיצן, = חֲמֵצו, כמו חָצֵר, חֲצֵרו.





רב נחמן בר יצחק בכוליה פרקין

ד א: והשתא דקי“ל וכו' ארנב"י, בעו מיניה מרנב"י וכו' א”ל רנב"י;

ה א:רנב"י אמר;

ו ב: ארנב"י אתיא;

ז א: ארנב"י;

ז ב: ארנב"י;

ח א: ארנב"י;

ח ב: רנב"י אמר משום סכנת וכו';

ט–יד – הויות דאביי ורבא!

טז א: ארנב"י אחדא;

יז סע“ב: ארנב"י ת”ש;

כ–כא – רבא ואביי.

ובשאר המסכת: לב ב–לג א, מ ב, מב ב, נ א, פג א.

ובפרק י כמה פעמים: קה א־ב! קז א: ארנב"י אנא תנינא לה לא
גידול בר מנשיא ולא גידול בר מניומי אלא גידול סתמא וכו' (ועי' דה“ר ח”ב
500–501), קח ב, קיג א, קיח א, קיט ב = ז ב!

ועל דרכו של רנב“י לערוך ולחתום, יורה גם תענית טו א:
ארנב"י אף אנו נאמר (כצ"ל) לא הכל לאורה, וכו‘, ובחולין נו ב: אמר רב
שמואל בר חייא אמר רבי מני אדומין וכו’ ארנב”י אף אנו נאמר אדומין
וכו'.

והשוה שבת לו א: אמר אביי אף אנו נאמר וכו' אמר רב
אשי אף אנו נאמר וכו' – ואביי ורב אשי שניהם בוני
התלמוד.





ב. ב“מ פ”י





הבית והעליה (ב“מ פ”י)





קטז א – משנה א'

הבית והעלייה] “בית” בניגוד ל“עליה” היא דיוטא
התחתונה, וכן באהלות כ“פ ובנגעים (פי“ג מ”ג). ובנדרים (פ“ז מ”ד) שנינו:
הנודר מן הבית מותר בעליה דברי ר”מ וחכ“א עליה בכלל הבית.
הנודר מן העליה מותר בבית. ואמרו בגמרא (נו א): מאן תנא (ספרא
מצורע פרשה ה יא) בבית לרבות את היציע בבית לרבות את העלייה אמר רב
חסדא רבי מאיר היא וכו' (בספרא: להביא). אבל בנגעים פי”ג מ“ג תנן:
בית שנראה בו נגע היתה עליה על גביו נותן את הקורות לעליה,
ואמרו בספרא מצורע פ”ה ג: אבניו ולא אבני העלייה, עצים ולא עצי העלייה,
עפר ולא עפר העלייה, מיכן אמרו נראה נגע בבית נותן את הקורות לעלייה
וכו'.

סתם ספרא – ר' יהודה, “חכמים” דמתני' דנדרים, ולפיו
עליה בכלל בית; אבל לנגעים פי“ג מ”ג וספרא פ“ה ג אין עליה בכלל בית,
כר"מ688. ור”מ דריש: בבית להוציא את העלייה. אבל בנדרים פליגי בלשון בני אדם.

של שנים] שותפין או יורשין.

שניהם חולקין וכו‘] ‏ רש“י בדפוי”י: הכל לפי שהאחד הוא
גבוה וכו’. ורש“ל הגיה והוסיף; [הגובה] (ולא “הגבוה” כבדפוסים!); אבל
הר”ן בחידושיו והמגיד מביאים בשם רש“י: אעפ”י שהאחד גבוה וכו‘, והקשו עליו
מתוס’ ב“מ פי”א א': במה דברים אמורים בזמן שהיו שניהם שוין, אבל אם היה
האחד גדול ואחד קטון זה נוטל לפי שלו וזה נוטל לפי
שלו689.

בעצים ובאבנים ובעפר] עצי הקורות ומַלבנות הפתחים
והחלונות ושתחת השקוף ואבני הכחלים ועפר הטיח (“ועפר אחר יקח וטח את הבית”)
ושבין הנדבכים. וכן תנן בע“ז (פ“ג מ”ו): אבניו עציו ועפרו מטמאין כשרץ,
ובנגעים (פי“ב מ”ב): אין הבית מיטמא בנגעים עד שיהא בו אבנים ועצים ועפר,
(מ"ד) עצים כדי ליתן תחת השקוף וכו‘, עפר כדי ליתן בין פצים
לחבירו. ועי’ ב”ב ג א: וה"מ בטינא אבל בריכסא (“רפש”) בעי טפי.

ורואין אלו אבנים] אי־אלה, איזו מן האבנים, וכן:
אלו מציאות שלו ואלו חייב להכריז?" (ב“מ רפ”ב), וכן נזיר פ“ו מ”ב:
אלו הן חרצנים ואלו הן זגין? חרצנים וכו'. והרבה כאלה.

העשויות]‏ בכי“י וירוש': הראויות (ראויות), וכן ברי”ף
ורש“י. רש”י (ע"פ הגמרא): והכל לפי המפולת שאם נחבס (כצ"ל) הבית מיסודו
וכו' יש לדעת שהתחתונות נשברו וכו‘. אבל בתוס’ שם תניא: ורואין את
העליונות כאילו הן ראויות להשתבר, “כיון שרוב נופלין בחבטה” (כס“ד
שבנמ”י, עי' שם). ואמנם בכי“י וברי”ף וברש“י איתא בגמרא: ניחזי אי בחבטא
נפל ואי בחבסא נפל, ותו לא מידי (ועי' בגמרא), ובירוש' ריש פרקין אמרינן:
תני נכמר כתנור העליונות ראויות לישבר. נפל לחוץ התחתונות
ראויות לישבר. ו”נכמר כתנור" היינו “נחבס” ו“נפל לחוץ” – “נחבט”. אלא
ש“עליונות” שבירוש' פירושן אלו שמונחות עתה בגל האבנים למעלה
ו“תחתונות” – אלו שמונחות בגל למטה. ו“עליונות” שבתוס' הן – עליונות
שבבנין.

על־פי הפשט: חולקין בעצים וכו‘, כלומר שכלל האבנים הוא
קנין שניהם, אלא שרואין אבניו של מי ראויות להשתבר ונותנין אותן לו, ואם
היה מכיר וכו’. והרי משנה זו כמשנת ב“ב פ”א מ"א: לפיכך אם נפל הכותל המקום
והאבנים של שניהם, אלא שגם שם פריך בגמרא (ד א) “פשיטא” ומשני כבגמרא דידן.
ופי' “אם היה מכיר” וכו' בין שלמות בין שבורות, והשני נוטל כנגדן שלמות
ושבורות.





גמרא.

אי בחבסא נפיל אי בחבטא נפיל] בכי“י וראשונים: אי
בחבטא נפל אי בחבסא נפל, וכבסמוך. וכאן הנו' בכי”מ: אי בחבטא נפיל
[עיליתא איתבר] אי בחבסא נפיל [תתייתא איתבר], וכזה היתה גי' רש“י כאן.
שם: נחזי אי בחבטא נפיל (עלייתא איתבור) וכו' (תתייתא איתבור) ליתא
בכי”מ, רש“י ורי”ף, ופי' רש“י: יטול העליון הרחוקות אם בחבטא נפול ואם
בחבסא נפול יטול העליונות וכו‘, "דהא כי תנן במתני’ חולקין לאו בדינא
דשבורות עסקינן” (ר"ן בחי'). “והקשו עליו שאפי' נפלו בחבטה אי אפשר לידע
סכום הלבינים של זה ושל זה וכן נמי אם נפלו בחבסא היאך אתה אומר יסול
העליונות ועד איזה מקום יטול. ואין זה קושיא אצלי דה”ק היאך שנינו סתם
חולקין וכו' והרי אי אפשר שלא נדע בוודאי במקצת אבני הכותל שהם של עליון או
של תחתון, דאי חבטה נפל אותן שהן רחוקות אצלו וודאי שהם של עליון והקרובות
הרבה וודאי שהם של תחתון ואי בחבסה נפל אותן שהן עליונות הרבה ודאי של
עליון והתחתונות הרבה וודאי של תחתון וכיון שכן למה שנינו סתם חולקין וכו'
" (עי' שם).

וכפי' מה שהזכרתי בשם הירוש' גי' רש“י ורי”ף מתאימה יותר.
“חבסה” כמו גלגולת “שנחבסה” (חולין נב א), בארמית גם “חבץ” (“חביץ קדרא”,
“ואם חיבץ”, טבול יום פ“ב מ”ד), “כבש”, “דחק”.

(וליחזי מאן פנינהו) ולישייליה] ליתא בכ“י מ' ופ', ובכ”י
ה' ור' ב‘: ונישייליה [למאן דפנינהו], וכ“ה ברי”ף ורא“ש. ולפ”ז פי’
“דפנינהו”, “דפנינהו חד” מינייהו, כב"ב.

דפנינהו בני רה“ר] כלומר דנפל לרה"ר (כמו במשנה שבדף קיז ע"ב) ופנינהו בני רה”ר.

ולחזי ברשות דמאן יתבן וכו‘] כלומר אי פנינהו לחזי וכו’ (ועי' תוס').

בחצר דתרוייהו] בכ"י ה' ור' א' וב': ברשותא דתרוייהו, וכלעיל, וכן נכון.

(א"נ ברשות הרבים)] ליתא בכ“י מ' ונגרד בכ”י פ'. אבל איתא ברי"ף. אבל הרי אמרו “דפנינהו בני רשות הרבים”.

שותפין בכי ה“ג וכו'] רי”ף: לא קפדי אהדדי ואע"ג דפנינהו
חד לרשותיה לא הויא חזקה, ופי' אפוא “דפנינהו” כמו שפירשתי “דפנינהו חד
לרשותיה”.

סוגיא דב“ב ד' א‘, דלא פירשה690 שותפין וכו’ – נראית “מוחלפת” מכאן, ועי' גם תוס' ד”ה
וליחזי.

רב הונא ורב יהודה אמרי חייב ר“נ ור' יוחנן אמרי פטור]
כזוג המורכב הזה גם למשל (מנחות נד א ועוד): רב ור' חייא ור' יוחנן –
שמואל ור”ש ברבי ור“ל, ובירוש' תרומות מא ע”ד: ר' יוחנן ור“ל (כר' יוחנן
בבבלי) – דרומאי; שלשה זוגות הן שנתחברו: רב ושמואל, ר”ח ור“ש ברבי, ר'
יוחנן ור”ל. וכן כאן: 1) רב הונא ור“נ, 2) רב יהודה ור' יוחנן, אע”פ שר'
יוחנן אינו בך־זוגו של רב יהודה.

ועיקר מחלוקתם היא – בב“ק קיח א: (במשנה שנינו: האומר
לחבירו גזלתיך הלויתני הפקדת אצלי ואיני יודע אם החזרתי לך אם לא החזרתי לך
חייב לשלם אבל אם אמר איני יודע אם גזלתיך אם הלויתני אם הפקדת אצלי פטור
מלשלם) אתמר מנה וכו' תנן אבל אם אמר לו איני יודע אם הלויתני פטור, היכי
דמי אילימא דלא קא תבע ליה, רישא נמי דלא קא תבע ליה אמאי חייב, אלא דקתבע
ליה (“א”ל גזלתני דהוי טענת ברי") וקתני סיפא פטור מלשלם. לא לעולם דלא קא
תבע ליה ורישא בבא לצאת ידי שמים. אתמר נמי א”ר חב“א א”ר יוחנן האומר
לחבירו מנה וכו' חייב בבא לצאת ידי שמים.

ובירוש' ב“ק ז' ע”ג: רבי יוחנן אמר בבא לצאת ידי שמים.
וכו‘. הוצאתי מן הכיס ונתתי לך. והוא אומר איני יודע. רב הונא אמר
אומרין לו את לית ידע אהן ידע. ובסוף פ“ו דשבועות לו ע”ב: סלע הלויתני עליו
וכו’ והלה אומר איני יודע. רבי בא רב הונא בשם רב אמר אנת לית ידע
אהן ידע.

כדאמר ר“ג כגון וכו‘] גם לעיל צז ב, ולא מצינו עיקרה בגמרא, ועי’ מש”כ רה“ג בשו”ת שערי תשובה ס"ו.

כדרבא דאמר רבא וכו‘] "פי’ ר“ח דדברי רבא בהאי
לישנא לא מצינו עיקרה בגמ' ומיהו קבלנו מרבותינו דעיקרה בפרק כל הנשבעין
(שבועות מז א) דאמר רבא כוותיה דר' אבא מסתברא מתוך שאינו יכול לישבע משלם”
(תוס' צח א). בשבועות שם: “דתני רבי אמי שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין
היורשין ה”ד וכו' לאו דא“ל מנה לאבא ביד אביך א”ל חמשין ידענא וחמשין לא
ידענא אא“ב אביו כה”ג מחייב אצטריך קרא וכו' ".

וצריך להעיר שר' יוחנן סבר מחוייב שבועה ואינו יכול
לישבע משלם ו“חזרה שבועה למחוייב לה” כר' אבא (= “רבותינו שבא”י" לפי ר"פ,
אבל “ר' אמי” כיוון לר' יוחנן), שבועות מז א, שכן אמרו בירוש' שבועות
פ“ז לח רע”א: רב הושעיה אמר קמי רבי אמי בשם רבנין דתמן חזרה שבועה
לסיני רבי יוחנן בשם רבי ינאי חזרה שבועה לבעלין וכו' ממה דהוא גברא
חשוד ולא יכיל מישתבע לי קום שלם לי. ועי' תוס' צז ב ד“ה ה”נ
כגון.

(אלמא כיון דאמר איני יודע ריע טפי)] ליתא בכ“י ה' ור' א'
וב' ונמ”י; ובר' א' וב' בל"א איתא. ולפי גי' שלנו סתם גמרא דלעיל קדומה
לאביי.

אדרבה (הא ריע טפי וכו' דהאיך נינהו)] לי' כי“מ (במקצת)
ופ‘, ור’ א' וב' בל"א: אדרבה מדלא קא מבשקר אלא חמשין האי ריעא טפי
אלא וכו'; “מבשקר” כמו ביבמות קכ ע”א: ולא בשקרוה, עירובין יט א: ולא מבשקר
ליה, תרגום: ולבקר בהיכלו (תה' כז ד) – ולבשקרא, מנדעית: בשקר =
שבקר.

אלא (אמר אביי)] ליתא בכ“י פ', ובכ”י ר' א' וב': בל"א.

למלבנא] כי“מ ופ': לליבנא. הגמרא מפרשת “אבנים” – לבנים ע”פ מצב הדברים בבבל!

ברש“י ד”ה לחשבון שבורות וד“ה לחשבון שלמות: שכנגדן] צ”ל:
שכנגדו (כבנמק"י), כמו: שכנגדו נשבע ונוטל (שבועות פ“ז מ”ד), שכנגדי חלוק
עלי (כתובות פד ב).





משנה ב'.

הבית והעליה [של שנים]]. “של שנים” כנו' המשניות,
הירוש' והבבלי כ“י מ' (וכ“ה בפיסקא בכמה כי”י), ה”ג, רי“ף ורא”ש. וכ“ה
בתוס' פי”א ג‘, ורש"י הוא שמחָקו במשנתנו, “דהא בשוכר קאי כדאמר
בגמרא” (ועי' תוס'). אבל על פי הפשט אין המשנה כאן עוסקת בשוכר, שדין
השוכר שנוי בסוף השואל (קג א): המשכיר בית לחבירו ונפל חייב להעמיד
לו בית וכו’, ושם אפוא היה צריך לשנות גם דין משנתנו. ושם שנוי
בברייתא (קא ב): המשכיר בית לחבירו משכיר חייב וכו' לחזק לו תקרה
לסמוך לו קורה וכו', ובוודאי שאם השכיר לו עליה ונפחתה המעזיבה שהוא חייב
לתת לו גם המעזיבה (שהיא “מעשה אומן”).

והגמרא אינה מפרשת את המשנה (“מוקי לה בגמרא” אומרים
התוס') בשוכר, אלא שהיא מניחה שמשנתנו עוסקת, עוסקת גם, בשוכר,
כענין שפירשה משנת השואל (שם סע"א). והרי רואים אנו שלא הבדילו בין שותפין
ושוכר בענין זה, שהרי, כעין דברי עולא (קי"ז ב') “תחתון הבא לשנות וכו'
לסכך בארזים וכו' למעט בחלונות” וכו' שנאמרו לענין – ובענין – שותפין שנוי
בתוס' ב“מ פ”ח לב–לג לענין משכיר: המשכיר בית לחבירו ונפל חייב להעמיד לו
בית היה מקרה בארזים לא יקרנו בשקמים וכו' היו בו חלונות וכו‘. והראיה
שהביא הר“ן דבשותפין תחתון נותן את הכל “מדתנן גבי בית ועליה שנפלו
דשניהם חולקין בעצים ובאבנים ובעפר והיינו משום דתחתון נותן תקרה של עליה
ומעזיבה של תחתונה ואילו היה עליון נותן מעזיבה של תחתונה היה לו ליטול מן
העפר יותר מחבירו”, – ראיה זו אינה ראיה. שהרי “תחתון נותן את התקרה”
היא דעת ר' יוסי, אבל לת”ק תחתון נותן את הכל, וזו היא דעת הסתם
שבמשנה א’.

ועוד שבמ“ד (קיז ב) תנן: וכן בית הבד שהוא בנוי בסלע
וגינת אחר (כנו' כ“י ה' ור' א' וב‘, ירוש’ ורי”ף ועוד) על גביו הרי בעל
הגנה וכו‘, “וכן” זה נמשך בלי־ספק, כפי’ הריב”ן, על משנה ב' שלנו, וכאן,
במשנת “וכן”, הלא נאמר “וגינת אַחֵר” (ולא רק “בעל הגינה”, כמו “בעל
הבית” ו“בעל העליה” שבמשנתנו). ומ"ג (קיז א) הלא בוודאי עוסקת בשותפין,
ואיך אפשר שיבוא אחריה “וכן” הנמשך על שוכר, אפילו אם “וכן” זה אינו
נמשך למשנה שלפניו אלא לזו שלפני פניו.

התוס' (קיז ב) אמרו: “ואי האי וכן אנפחת העלייה דלעיל קאי
אמאי הפסיק ביניהם ולא הסמיכם”, אבל בתוס' ר“פ כ”י ברלין: “ור"י בר נתן
מוקי לה בשוכר ומשכיר וקאי לעיל אפלוגתא דר' יוסי ורבנן וא”ת למה הפסיק
בפלוגתא דר' יהודה ורבנן י“ל ששונה תחילה כל המחלוקת ואח”כ [ענין דומה
לזה] של ר' יוסי ורבנן. ובדין דליתני פלוגתא [דר' יהודה] ורבנן מקמי של
ר' יוסי ורבנן אלא פלוגתא (של ר' יוסי ורבנן אלא פלוגתא) דר' יוסי ורבנן
נשנית תחילה ולא זזה ממקומה".

ואמנם כן – לפני התוס' פי“א ב–ג היה תחילה מ”ג ואחריה
מ“ב, שהרי היא שונה תחילה בהלכה ב‘: הבית והעליה של שנים ורצו שנים
שלא לבנות התחתון בוטל שני חלקים וכו’, כמו בברייתא קיז סע”ב, וזו
נשנתה למ"ג! אלא שבמשנתנו לקוחים מ“א, מ”ב ומ"ד (ומ"ו) ממקור אחד (ר'
יוסי) ומ"ג – ממקור אחר (ר' יהודה?).

ועי' עוד להלן קי“ז סע”ב אצל “הכותל והאילן”.

נפחתה העלייה] בתוס' שם: ונפחתה המעזיבה.

“נפחתה”, “נשקעה”, ו“נכבשה” במקומה ונשברה, כמו “בית שנפחת וסיכך על גביו”, סוכה פ“א מ”י, סורית פחת, מנדעית “בהת”,
Florilegium (de Vogue), 364 שו' 178–180: תיברית הרבה (= חרבה) ורצפית (“שפוד שנרצף”) קאשתה ובהתית קמאנה (“אשפתו”).

בארבעה] טפחים, אבל בכ“י מ' כאן וקי”ח א: בארבע אמות,
ובכ“י פ' ור' א' כאן: בארבע, אבל בדף קיח א בפ' ור' ב‘: בארבעה. ואינו
נמצא בראשונים, אלא דאין סברא לומר שמפני חור של ד' טפחים ירד
למטה, אבל גם “בארבע” שאמות הן, רחוק. ובירוש’ כאן: תני נפחת מקום
התנור יורד למטה, מקום הכירה יורד למטה. ועי' ב”ב פ“ב מ”ב: לא
יעמיד אדם תנור וכו' היה מעמיד בעלייה צריך שיהא תחתיו מעזיבה ג'
טפחים ובכירה טפח.

דאמר ליה עלייה וכו'] בתנאים כאלה שבע"פ ובשטר דרשו חכמים “לשון הדיוט”.

אני מוכר לך] בכי“י וברי”ף וברא“ש משכיר, ובירוש'
לה”ד: אמר ר' לעזר מעשה בדלית אחת שהיתה מודלה על פרסיקו של חבירו
ונפשח הפרסק וכו' א"ל ר' יוחנן ולא מתניתא היא וכן בית הבד וכו', ונראה
איפוא דבשותפין או ביורשין מיירי.





קיז א

לאפקינן] ה' לאפוקן (כלומר: לאפוקי יתי), וכן רי"ף:
דאפוקן; מ' ור' א' וב': דאפקן, והנכון: אדעתא דאפוקן (“אדעתא
דהכי”).

דרך פתחים משתמש או דרך גגין וכו‘] בירוש’ שם ה“ב: אלא דו
אמר ליה עביד לך סולם דלא תיהוי עליל ונפיק גו ביתי. ודלא כבבלי, ד”את“ל”
הלכה היא.

קינים וסנאין וסטיני א“ר שב”ל לווחים] “קינים” = קיני
דעירובין ג' א‘: מאי אמלתרא ר’ חמא בריה דרבה בר אבוה אמר קיני כי
אתא רב דימי אמר אמרי במערבא פיסקא דארזא. μέλαθρον, “קורה”. וזהו פי' תבת עצי גפר קנים תעשה את התבה (כלומר:
קורות תעשה) וכפרת וגו' (בר' ו יד), אבל מה ענין “מדור” בפסוק זה,
המדבר מחומר הבנין?! 691

וסנאין] מסופק, בכ“י ר' א‘: קנים וסטאין יוסטני,
ואפשר שנשתבש מן “יוסטני” הסמוך, וצריך למחקו לגמרי. או שפי’ “סנאין” (כ"י
ר' ב': וסאנין) כאן, כמו “הסינין (הסנין)” יוצאין מן הקרשים
בברייתא דמלאכת המשכן, וכן בכלים פי”א מ"ו “יד” הקרש שנכנס לתוך חברו, וכן
בקורות.

וסטיני] בכי“י ר' א‘, ר’ ב' וה': יוסטני וכצ”ל,
ובירוש' כאן: רבי יוסטא בשם ריש לקיש התחתון נותן תקרה ולווחים,
ועי' בירוש' ב“ב פ”ח, טז ע"ב: רבי יוסטיני הוה ליה עובדא וכו' קם קומי
ריש לקיש וכו', הוא Justus, Justin.

הנהו בי תרי דהוו דיירי חד עילאי וכו‘] כזה בב"ב ו’ ב'.

(למ"ד העליון וכו' מן המזיק)] חסר בכ“י פ' וכן עיקר, דאמתניתין קאי, עי' רש”י.

ותיסברא ר' יוסי ורבנן לענין נזקין (פליגי והא)] מ' פ‘,
ר’ א' וב' ורש“י: ורבנן [דהכא בהזיקא דתחתון פליגי אדרבה] לענין נזקין
איפכא וכו', ובכ”י ה' בקיצור: ותסברא והא לענין נזקין איפכא
וכו'.

(אלמא) רבי יוסי סבר וכו‘] כי"מ: [והוינן בה במאי קא מיפלגי] ר’ יוסי סבר692 וכו‘. – בב"ב יח ב: אלא
לעולם ר’ יוסי על הניזק ס"ל וכו‘. – ואשתמיט להו דר’ יוסי בשם מנחם
בנו אמר לה (עי' חסדי דוד).

בחזוק תקרה קמיפלגי] עי' קא ב: משכיר חייב וכו'
לחזק לו תקרה, לסמוך לו קורה. וצ“ל בכולן: חזוקי תקרה, וצ”ל:
ואשוויי גומות עליון בעי לאשוויי, (רי“ף וכן כ”י ה' ר' א' וב').





משנה ג

יציאותיו] כמו “אם היציאה יתרה על השבח”, שבב“ק (כאן
בע"ב, ונשתבש), וכן “יציאות” השבת במובן “הוצאות”; וכן בארמית “נפקתא” (עז'
ו ד, ח = יציאה), “Ausgabe”, וכצ”ל בכולם.

ויושב בבית] התוס' גרסי: ויושב בתוכה, וכ“ה בכ”י פ'
ור' ב‘: ויושב בה, אבל הנכון כנו’ שלנו: בבית. שנוח לו לאדם לשבת
בדירת קבע שלו ואפי' היא עליה מלשבת בדירת עראי של אחרים ואפי' היא
בית.

רש“י ד”ה א“ר יהודה מורכב משני פירושים של רש”י: א) דאם
אין נותן לו שכר מחזי כרבית (וצ“ל: “א”כ אף בעל העלייה זו כשהוא חוזר
[ונוטל] מעותיו מזה שהוא דר בתוך שלו צריך להעלות שכר ואי לא מחזי
כרבית”, אבל בנמ“י העתיק כברש”י שלנו). וב) הוא הפי' שהביא תוס' ר“פ כ”י:
לכ"נ פי' אחר שפ"ה משום דאית ליה זה נהנה וזה לא חסר חייב (ופי' רש“י
שברי”ף הוא בעיקרו הפי' השני, אלא שנוסף גם בו: דאי לא מיחזי
כרבית).





קיז ב

שנה (לנו)] ליתא בכ“י מ' ופ‘, אבל כזה גם בירוש’ כתובות
פ”ד כט ע“א: לא את הוא ששניתה לנו (ר"נ לרבי), שבת קיב ב: רבי (ר'
יוחנן לחזקיה) שנית לנו (כלים פכ“ו מ”ב:) סנדל, מעילה ז' א‘: בעא מיניה
ר’ יוסי מר' יוחנן וכו' א”ל ר' זירא כבר שנית לנו (חולין פ“ט מ”א!)
אלל,

(הוי [ליה] אסמכתא ושמעינן ליה לר' יהודה דאמר)
[אסמכתא] לא] וכן ר' א' וב' ופ‘. רש“י: הכא אשמועינן הכי ואין זה
לשון הגמרא, אבל בכ”י מ’: [קסבר ר“י אסמכתא היא ואסמכתא] לא קני [ותו
לא מידי]. ובכ”י ה': [ואידך משום דקסבר אסמכתא] לא קניא, והשאר
ליתא.

אלא משום דאיכא שחרוריתא] ע“פ הבבלי ב”ק כ א.

לצבוע וכו'] ע“פ ב”ק ק ב.

ומי שפרע וכו‘] ע“פ ב”ב קסח א, ור’ אמי אמר שם: וכי מאחר
שר' יוחנן מלמדנו פעם ראשונה ושניה הלכה כר' יוסי וכו‘, אלא שפי’
הגמרא שם דקמיפלגי באסמכתא אינו מוכרח להיות לפי דעת ר' יוחנן, שאחריו
שם.

תחתון הבא וכו‘] כזה בתוס’ ב“מ פ”ח לב–לג לענין משכיר.

אין לו לא וכו‘] בכי"י: אין לו [לבנות] לא וכו’, וכזה בתוס'.

(תניא אין לו לזה ולא לזה) וכו' כלום] בכ“י ר' א‘, פ’
ורי”ף: מאי [תנא] אין לבעל העליה וכו‘. ה’: [איבעיא להו] אין
לו לא לזה ולא לזה מאי [ת"ש דתניא] אין: למחיקתו של הרש"ל אין כל
יסוד.

בה“ג ד”ו אחרי מימרא דעולא תיכף: אין לו לא לזה ולא
לזה אין לו לבעל העליה בקרקע כלום. תניא ר' נתן וכו', ואפשר לפי זה שכל־זה
עדיין מדברי עולא הוא, אבל רחוק הוא.

תניא ר"נ וכו‘] בתוס’ סתם: ורצו שנים שלא לבנות התחתון נוטל וכו'.





משנה ד

וכן בית הבד וכו'] כבר אמרתי, ש“וכן” זה נמשך למ"ב ובאחין ושותפין עסקינן.

וגינה אחת] כ“י ה' ור' וב' וירוש' ורי”ף: וגינת אחר, כלומר: גינה של איש אחר.

הכותל והאילן וכו‘] בכ"י ר’ א‘: הכותל והאילן, מי שהיה וכו’, השוכר את הפועל, הן משניות בפ“ע וסדורות כ”א במקומה.

הכותל והאילן וכו‘] אין מקומו כאן אלא בב“ק פ”ג מ“ב, אלא
משום דאיירי בנפילה ד”נפל הבית" הסמיכו לכאן, ונכנסו בתוך הוספה זו
של מ"ד סעיף ב’ עד מ“ה – משנה ה' סעיף א' וב‘: מי שהיה כותלו וכו’ (דאיירי
בנפילה, ואגב לו:) השוכר את הפועל. והמשך של מ”ד סעיף א' – הוא מ"ו: שתי
גנות וכו'.

משנה ה' סעיף ג‘: המוציא זבל וכו’ (קיח רע"ב), מקביל לב“ק
פ”ג מ“ג – ומקור אחר הוא, “ומתני' דב”מ דלא בר' יהודה” (בבלי קיח
ב) ודלא כר' שמעון (עי' תוס' שם פי“א ט: רש”א וכו' בתוך שלשה ימים פטור
וכו', ובבלי שם).





קיח א

השוכר וכו' טול מה שעשית בשכרך] עי' כזה תוס' ב“מ פ”ז ד.

בארבעה] בכ“י מ' גם כאן: בארבע. נ”ל שסתם התלמוד
העביר פלוגתא דרב ושמואל גם למשנה זו, והצריכותא היא צריכותא דרבנן
סבוראי.

א“ר יוחנן שלשים יום] בירוש' כאן, יב ע”ג: רבי
הושעיה אמר שלשים יום, אבל בירוש' ב“ק פ”ג ג ע“ג: תני רבי הושעיה,
וכ”ה בתוס' ב“מ פי”א ז וב“ק פ”ב ה: וכמה הוא זמן אין פחות משלשים
יום.

כאן בהבטה] בכי“מ ופ' בכל הסוגיא: חבטה, וכ”ה באו“ז
סי' שפב: כאן בחבטה, ובאמת אין הבטה כלל לשון המשנה אלא שבניגוד
ל”הגבהה" אמרו “חבטה”693, וכל שאינו “הגבהה” – חבטה הוא, וגם שמירה בכלל זה ונשתבש – הבטה!

בערוך מביא שתי הנוסחאות: הבטה – חבטה: כאן
בהבטה פי' וכו' פ"א יש מי שגורס חבטה מלשון חיבוט והוא נפילה על
דבר המופקר שהוא חשוב כמציאה וכו' ותנא דסבר חבטה בהפקר לא קנה סבר לה
כי הא דתנן ראה המציאה ונפל לו עליה ובא אחר והחזיק בה זה שהחזיק בה זכה בה
וכו'.

דתנן שומרי ספיחי שביעית] כי“מ: דתניא. בכי”י:
ספחים בשביעית, ספיחים בשביעית גם במשנה שקלים פ“ד מ”א. ספחים, גם
במשנה בכמה כי"י, וכן בירוש', אף שהיחיד “ספיח”694.

והכא חיישינן וכו‘] בירוש’ שקלים שם מז סע"ד נראה
דבמסירה לציבור ואם הוא “משתנה מקרבן יחיד לקרבן ציבור” פליגי, ודלא
כדאתא רבין בשם ר' יוחנן.

ארבע זוזי] רגיל בבבלי, כמו ע"ז מט א: שקיל ארבע זוזי שדי
בנהרא ועוד; גטין יג א: שקיל ארבעה זוזי מישראל פסול ליה. ועי' לעיל עו א:
דאיכא דמיגר בארבע וכו'.





קיח ב

אין באין משל וכו‘] בכי“י: אין [תמידין ומוספין] באין, וכ”ה ברש"י, עי’ שם. וע"פ פשט המשנה דוחק הוא.

והתנן מודה ר' יהודה בנ“ח שהוא פטור מפני שהוא
עושה ברשות] ובכי”י: והתנן ר' יהודה אומר בנ“ח פטור מפני שברשות; וכזה
במסה”ת (מפני שהוא ברשות), וכ“ה בב”ק ל ב (מפני שהוא ברשות), ובכ“י ה‘:
והאנן תנן ר’ יהודה אומר בנ”ח פטור מפני שהוא ברשות; במשנתנו שם ספ“ו:
רי”א בנ“ח פטור, אבל בתוס' פ”ו כח: בנ“ח פטור מפני שהניח ברשות, וצרפו
משנה וברייתא, ובירוש' ס”פ הכונס (ה ע"ג): תני ר' יודן [אומר] בנר
חנוכה פטור מפני שהוא רשות.

אלא מחוורתא מתני' וכו‘] בב"ק שם: אר"נ מתני’ שלא
בשעת הוצאת זבלים ור"י היא, רב אשי אמר וכו‘, ועי’ תוס' כאן. ונראה
דסוגיות מוחלפות הן.

לאדריכל אדריכל] ‏לארדיכל ארדיכל, כ“ה בכי”י וראשונים (עי' ד"ס).

ואם הניח אבן על הדימוס והזיקה] בכי“מ וה': [העלו]
אבן ע”ג דימוס והזיקו כולן וכו‘, וכזה באו“ז; ובכ”י ר’ ב‘: וכולן
שהעלו וכו’, וכזה בה“ג ורי”ף; בכ"י ר' א' (וכזה בפ'): וכולן שהניחו
אבן על הדימוס ונפלה והזיקה חייבין לשלם (וכ“ה ברש”י) ל"א העלום על
גבי דימוס ונפלה כולן חייבין.

ובתוס' יש כאן שתי ברייתות, פי“א ה‘: מביא אדם את אבניו
ומפרקן על פתח ביתו ברשות הרבים להעלותן לראש הדימוס וכו’ 1) מסרן לגמל
וכו' הסבל חייב העלן (צ"ל: העלון) לראש הדימוס ונפלו כולן חייבין.‏ 2) מסרן
גמל לסתת וכו' באבן הסבל חייב ישבה ע”ג דימוס או שהיה מפקפיק בה ונפלה
ארדיכל חייב. אבל בירוש' בברייתא א‘: העלה ע"ג דימוס והיה מפקפק בה
ונפלה הארדיכל חייב. מסרה הסתת לסבל וכו’ עלתה וישבה בדימוס ונפלה
פטור.

מן הגזע ומן השרשין הרי אלו של בעל (הקרקע דברי
ר"מ)] כ“י ה': בעל האילן, וכ”ה ברמב“ן: “משום דעיקרו מתוך אילנו של זה
הוא יוצא ואינו יכול לעקור אילנו וכו' ור' יהודה סבר מן הגזע של בעל האילן
דה”ל כענפין שלו שאם הגדילו לא ישפה שע”מ כן לקח, מן השרשים של [בעל]
הקרקע וכו' שבכאן עיקר יניקת הכל מן הקרקע הוא ואין לו לזה בה אלא יניקת
שרשי האילן הגדול שמכר לו בלבד".

“והא דקאמרינן ותנן נמי גבי אילן כה”ג דתנן וכו' אינה משנה
אלא מפני ששנינו מקצתה בפרק המוכר את דקתני והיוצא מן הגזע שלו ומן השרשים
של בע“ה רבי יהודה קתני לה, ודרישא ר"מ סיפא לאו ר"מ דקתני רישא
רמ”א קנה קרקע ומ“ה אייתו בגמרא הך ברייתא בשם מתני' משום דבמתני' רמיזה.
וכן זו של ערלה אינה משנה ואטו לתא דהאיך אמרינן דתנן”.





קיט א

ותנן נמי גבי ערלה כה“ג אילן היוצא מן הגזע ומן השרשין
חייב בערלה] כ”י ה' ורמב“ן: פטור. ולמטה בגמרא: וצריכי וכו' בהא קאמר
ר' (יהודה) משום דממונא אבל וכו' אימא מודי ליה לר' (מאיר) ואי וכו'
ר”מ וכו‘. – בכ"י ה’ ורמב“ן: בהא קא”ר מאיר משום דממונא אבל וכו' לר'
יהודה וכו' בהא קא“ר יהודה וכו' לר' מאיר. “ולא כדברי רש”י שמחק
והגיה בדר”מ מן הגזע ומן השרשים של בעל הקרקע וכן במתני' דערלה ועיקר
גירסא דשמעתא ופירושא דיליה כדכתיבנא. והיינו דקאמרינן אבל ערלה דאיסורא
אימא מודה ליה לר' יהודה אלמא ר“מ בערלה לקולא אזיל ופטור מן הערלה
גרסינן”.

אבל בתוס' ערלה (פ"א ד) תניא: ובין מן השרשים חייב בערלה ר' יהודה אומר העולה מן הגזע חייב ומן השרשים פטור!

אפריון] צ“ל: אפרין, ד”ו רפ“א, ועוד, כ”י מ‘, ר’ א'
(ול"א: אפריה, ערוך: אפרייא, ועי' שם), ובכל הדפוי“י בגמרא וברש”י:
אפריין, וזה שפי' רש"י: חן שלנו ומזה נשתבש: אפריון, פרסית
äfarin, افرين.

לרבי שמעון] בקצת כי“י: לריש לקיש, עי' ד”ס, וכך פירושו בלי ספק.





ג. בבא בתרא





“בבא בתרא” דנזיקין. פרק השותפין נמשך לפרק “הבית
והעליה של שנים שנפלו שניהם חולקים בעצים ובאבנים ובעפר” (תוס') והחלוקה
היא, כמו שהזכרתי בפתיחתי לפרק הבית והעליה [= מבוא למשנה, במבואות לספרות
התנאים עמ' 143–144.]

ובתוס' מתחיל פרק השותפין – באמצע פי“א של ב”מ, פי"א
ט: וכן היה ר' יהודה אומ' כבית תשעת חצאי קבין לזה וכבית תשעת חצאי
קבין לזה וכו' (= ב“ב פ”א מ"ו).

ג' בבי מסכת אחת היתה (וכן בכי"י של המשנה), ורב יוסף
אומר: כולה נזיקין חדא מסכתא היא, ב“ק קב א, אבל לר”ה “תרי מסכתא” הם.
וירוש' סוף ב"מ: כותל שבין שתי חצירות (!), ששייך לב"ב
(העיטור, חלוקת קרקעות).

בבבל היו הבבות חלוקות כבר ונחשבו כמסכות נפרדות
(בתרי מַסָכָתָא אמרין, ב"ק קב א), ולא עוד אלא שהגמרא של שלש הבבות
לא נתחבר בישיבה אחת אלא בישיבות שונות ומידי עורכים שונים,
ולכן אנו מוצאים כמה “סוגיות מתחלפות” בין אחת לחברתה.

ובנוגע למשנת ב"ב אני מזכיר עוד הפעם, שכמה סתמי משניות של ב"ב הן – ר' יוסי.

פ“א מ”א: אלא אם רצה וכו' ועושה חזית מבחוץ לפיכך וכו'
המקום והאבנים של – בתוס' ב“מ פי”א כב: ר' יוסי אומר היה שם אחד מעבב
הופך את החזית אצלו לפיכך וכו' העצים והאבנים שלו (ועי' תוס' ד"ה
כפיסין).

מ"ג (ב“ק כ ע”ב): אמר ר' יוסי אם עמד וכו‘, וכולה ר’ יוסי.

פ“ג מ”ד: שנים בראשונה וכו‘, תוס’ פ"ב י (בבלי נו ב): אמר ר' יוסי וכו' (כאביו וריב“נ ודלא כר”ע).

פ“ו מ”ז; דייני ציפורי – סוף ב“ב: א”ר ישמעאל. וכתובות
פ“ה מ”ח: א“ר יוסי. – ר' ישמעאל בפ”ג מ“א עי' ספרי מביא לנוה”מ,
ח"ב עמ' 1196.

ב"ב מדף קה א כנראה עריכה אחרת695:

ח ע"א: כההוא דמי כלילא וכו' – מוחלפת, מדף קמג א: כי אתא ר' יצחק בר יוסף אמר ההוא דמי כלילא וכו'.

קנט ב: ההוא דאמר ליה לחבריה מכסי דבר סיסין וכו' – כפול מדף ל ע"א.

ומוחלפת קלב א: ואר“נ הלכה כרשב”מ וקמ“ו ב‘: מאן
תנא וכו’ אר”נ רשב"מ היא (כלומר: ויחידאה היא). ועי' תוס' קס א לפרק גט
פשוט, שאין מקומו כאן.





פרק א'

ב ע"א

השוּתפין] šutapu, שותָפָא,
סורית שַׁותָפא (שַׁותֵף), משניות מנוקדות: שׁוּתָּפִין ע"מ “עוּבר”.

לעשות מחיצה] = “למעבד מחיצתא” בארמית, בלשון המקרא:
לבנות חיץ (יחז' יג י), אבל כבר ישנן נקודות־אחיזה גם במקרא: תעשה מלוכה
(מ"א כא ז). ועוד, epešu šarrutu, ועי' בגמרא: כדאמרי אינשי תא נעביד פלוגתא.

מחיצה] ארמית־בבלית “מחיצתא”, מקראית חַיִץ, שנמצא גם
בשביעית פ“ג מ”ח, ארמית וסורית חִיצָא, חיָצָא, “כותל מבדיל”, ומשקלה
כמשקל “מדינה” (דין), מריבה, מליצה, משימָה (כל משימות שאתה
משים)696, אף כאן מחיצה מן “חוּץ”. אבל אפשר גם
מן “חצץ”, מקראית חֻצָצו (איוב כא כא), משנית: בית שחצצו בנסרים (אהל' פט“ו
מ”ד), חוֹצֵץ (רגיל), חציצין ומחיצין (עירובין ד א), כי שני הפעלים “חוּץ”
– “חצץ” הוראתם קרובה (הבדל, הפרד). ומשקלה לפי־כן כמשקל מְגִלָּה (מגילה)
מן “גלל”, מחלה (חלל), מסבה (סבב), מזמה (זמם), וזוהי דעת בעל תורת חיים
כאן, ועי' בגמרא. במשניות ד“ר: מחצה, וכן בגמרא בכ”י מ‘: ואימא מאי
מחצה פלוגתא. וכן בס’ השותפות לרשב"ח (ג“ק ח”ו 49): לעשות
מחצה.

מחיצה – כותל] “מחיצה” אצל “כותל” גם עירובין פ“ח
מ”ו: בור שבין שני חצירות אין ממלאין ממנו בשבת אא“כ עשו לו מחיצה
גבוהה עשרה טפחים וכו' אמר רבי יהודה לא תהא מחיצה גדולה מן הכותל
שביניהן, ושם מ”ז: אמת המים שהיא עוברת בחצר וכו' ר' יהודה אומר כותל
שעל גבה תדון משום מחיצה (= ברייתא) “משום דבר מבדיל”. “מחיצה” במובן
“הבדלה” אנו מוצאים בכ“מ, כמו קה”ר פ“א, ד' אות ג': מחצתי מחיצה שעשיתי
בין העליונים לתחתונים שהעליונים קיימים והתחתונים מתים בעה”ז וכו‘, ב“ר
פצ”ח יט: בעלי חצים – בעלי מחיצתו, הוא “בעלי (“מרי”) פלוגתא”
שבתרגום (בראש' מט כג), “האחין השותפין”; ספרי נשא פיס’ א: בא הכתוב ליתן
יהם את המחיצות (את ההבדלות בין קדושה לקדושה), ספרי זוטא ה ב:
מכאן נתנו חכמים מחיצות ואמרו עשר קדושות הן וכו'.

ופירוש המשנה הוא איפוא: השותפין שרצו לעשות הבדלה ביניהן בונין וכו'.

באמצע] מן “מצע” (ערבית مصع פסק) בארמית “מצעתא”, כמו
אצבע – בצעתא. – רש"י: זה נותן חצי מקום עובי הכותל וכן זה. פירש איפוא
“בונין את הכותל באמצע” לענין המקום, וכפשטא דגמרא ב“ב (כי איתרצאי לך
באוירא בתשמישתא לא איתרצאי לך). אבל לפי זה אין התוצאה של המשנה:
לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבנים של שניהם, מובנת, כיון שלא דברה
המשנה עד כאן אלא ברוחב הכותל ולא בהוצאות הבנין. אבל בירוש' ובפי'
ר”ג: לאמצע, כלומר “בין שניהם” (כלשון רש“י בד”ה לפיכך), כמו ב“ב פ”ט
מ“ג ומ”ד (קמג ב, קמד ב). ועי' בכורות ב ב: כל זמן שיד נכרי באמצע (שיש
לו שותפות כל שהוא בדבר).

גויל]‏ “אבני דלא משַׁפְיָאן” הו' לו כ"י ק' ופ': גביל.

וכן ב“גויל” במובנו השני = “קלף”, הנו' בירוש' מו“ק פ”ג,
פג ע“ב בכ”י הגניזה (שרידי הירושלמי 203): גביל. וכזה בשרידי הירוש'
ספ“ד דב”ק: אבז (= אווז), והוא המבטא הגלילי העממי, “גויל” מן
“גלל”, שממנו “גלָלָא”, “אבן” “Geröll”, “Rollstein” (הופמן), ובנינו כמו “עֲוִיל” – “עולל” (מן עוּל, “עלל”), וגם “גויל” השני מן “גלל”, “גליון”, “מגילה”.

כפיסין] “כפיסין – ארחי”, חצי להבֵג. בחבקוק (ב יא):
וכפיס מעץ יעננה (עי' תוס'), ובתענית יא א (חגיגה טז א) למדו מפסוק זה
ש“אבני ביתו וקורות ביתו (ורהיטי ביתו) מעידין עליו”. “א”כ כפיס
‏עץ הוא" (ריצב“א בשמ”ק), ותירץ הרמב“ן וגליון התוס', ש”כפיס" הוא
חתיכה בין של עץ ובין של אבן. והתוי"ט אומר: “לשון תורה לחוד ולשון
חכמים לחוד”, וטרמיני הבנין נעים ונדים מחלק אחד לדומה לו (עי' בסמוך אצל
“אורבי”).

בב“מ קיז ב משמיה דעולא: תחתון הבא לשנות בגויל שומעין
לו בגזית אין שומעין לו, בכפיסין שומעין לו, בלבינים אין שומעין לו, לסכך
בארזים וכו‘. וכתופ’ עירובין פ”ט (ו) טו: מיעטה באבנים ובכפתים ובסולם
הצורי, ושם טז צוק‘: באבנים ובכפֵסִים (דפו' וכ"י ו': בכפתים), פ“י (ז)
י: מיעטה באבנים ובכפֵיסִין, ושם פי”א (ח) ב צוק’: ומיעטה באבנים
ובכפיסים (דפו' וכ"י ו': ובכפתים), ובירוש' עירובין רפ“ז כד ע”ב: תני
בכל ממעטין באבנים ובלבנים ובסולם צורי; “לבינים” שבירוש' הוא איפוא
במקום “כפיסים” (“כפתים”)! ועי' כלים פ“כ מ”ד: כופת שקבעו בנדבך,
פי' הגאון: עץ עב מכורתו של קורה וכשבונים את הקיר בונים אבנים ונדבך עצים
עבים וכו‘, כענין שנאמר (עזרא ו ד): נדבכין די אבן גלל תלתא ונדבך די
אע חדת, ואומר (מ"א ו לו): שלשה טורי גזית וטור כרתות ארזים. ועי’
מ“ב: אלא אם רצה וכו' לפיכך המקום והאבנים, ומשנתנו ר' יוסי היא,
תוס' ב”מ פי“א כב (יא): רבי יוסי אומר היה שם וכו' לפיכך אם נפל הכותל
העצים והאבנים שלו, אבל “כותל” של משנתנו הוא – כותל אבנים ולבנים
ולא של עצים. אבל “עצים” אלה מתאימים ל”כפיסים" במובן עץ, ור'
יוסי שנה “כפיסין” במובן “עצים” עבים, בלשון הפסוק, אלא שנראה
ש“כפיסין” קבל אח“כ גם מובן חצי־לבנה, ואפשר שהשתמש בו כבר רבי כן,
ולכן שינה: המקום והאבנים; וחשב איפוא ר' יוסי חומר הבנין הטבעי
ואח”כ העשוי, ולפי' לבנה, חשבה המשנה תחילה הכותל הרחב ואח“כ הצר.
גויל – גזית – כפיסין – לבינין, אף ע”פ ש“כפיס” – חצי לבנה.

כ“י ברלין 568.Qu: כפסין – כפסים,
לו וה”ג: כפיסין – כפסים, כ“י ברלין 567 וכ”י ק‘: קפסין, ד’ פיז‘:
קפיסין, וכן בגמרא ג’ א’–ב' בכל דפוי“י: קפיסין. אבל שרש “כפס”
ו”קפס" מובנם אחד בסורית: אסר, קשר, חבר, הדק; “קפיס” הוא איפוא רק
התמונה הארמית הגלילית.

וכן בגינה מקום שנהגו לגדור (מחייבין אותו)] בכ“י
פרמא וק' וה' ולירמא ליתא “מחייבין אותו”, ובצדק. בכ”י ברלין 567
וירוש' [יגדור], בכ“י ה' גולדשמידט: מחייבין אותו [לגדור],
רי”א: ס"א גודרין (וזה רגיל כמו “לבנות – בונין”; לעשות – עושין, למכור
– מוכרין, לאכול – אוכלין [פסחים פ“ד], לזון – יזון [ב”מ פ“ז מ”א],
לקצור – יקצור [פ“ט מ”א], ועוד).

והנה הבבלי (ד א) כבר נסתפק בפי' המשנה והקשה: הא גופה
קשיא אמרת וכו' מחייבין אותו הא סתמא וכו' אימא סיפא וכו' (ועי' מש"כ
בגמרא).

“מחייבין אותו” הוא פירוש שנוסף ע“פ נוסח הגמרא
שאצלנו, שאינו שם רק פרפרזה ופירוש של המשנה, ואינו מעיקר
המשנה. אבל פירושו של רבא, שסתם גינה כמקום שנהגו לגדור הוא וכו', הוא
דוחק ע”פ הפשט. אמנם אפשר היה לפרש “מקום שנהגו לגדור” כמאמר מוסגר: וכן
בגינה, (שהיא) מקום שנהגו לגדור, אבל “בבקעה”, (שהיא) מקום שנהגו שלא
לגדור, אין מחייבין אותו, כפירושו של רבא. אבל אין זה לשון המשנה ולא דרכה,
שכן תמיד “מקום ש־” מושך אחריו משפט הנסמך לו (כמו “מְקום אשר”, “אתר ד־”),
וכן שנינו במשנתנו “מקום שנהגו לבנות גויל וכו' בונין”! ואם כדברי רבא היתה
המשנה שונה: וכן בגינה מפני שנהגו!

פשוטה של המשנה היא איפוא לא סתם גינה כ“א דוקא
במקום שנהגו לגדור, והיה צ”ל אפוא: וכן בגינה במקום שנהגו (לגדור), חוץ
מקושית הגמרא. ועוד שבברייתא בירושלמי (יב ע"ד), תניא: תני בגינה בין מקום
שנהגו לגדור בין מקום שנהגו שלא לגדור כופין אבל בבקעה מקום שנהגו
לגדור כופין, שלא לגדור אין כופין. וברייתא זו דלא כרבא ע“פ פשטו של
התלמוד, דאילו לרבא מקום שנהגו בפירוש שלא לגדור אין מחייבין אותו (רא"ש),
אלא שהרמב”ם בפי' המשניות פירש: מי שמכר גינה סתם ולא זכר שהיא
מעורבת עם גינה פלונית מחיבין ללוקח לעשות מחיצת הגדר ואפי' במקום
שנהגו שלא לגדור וכו' (וכ“כ במ”ת, שכנים פ"ב), ואין ספק שדחק לפרש “סתם”
של הגמרא – “שלא פירש שהיא מעורבת עם גינת חברו”, כדי להשוותו עם
הירוש'.

אלא שמתני' אינה מתפרשת כפשוטה לא כרבא ולא
כברייתא דפליגא אמתני' (“תני” כזה רגיל בירוש', וכן בבבלי “תנא” – ו“תנא
דידן” אחריו רגיל).

אין ספק על־כן, שבמשנה הראשונה (משנת ר' יוסי?), שהיתה
לפני הברייתא, לא היה כתוב אלא: וכן בגינה. אבל בבקעה במקום שנהגו
וכו', ועל פיה פירשה הברייתא מה שפירשה.

“מקום שנהגו לגדור” היא אפוא הוספת רבי שלא היתה דעתו
כדעת הברייתא, והוסיף “מקום שנהגו לגדור”, וע"י זה נתקלקל קישור־המשפטים
של המשנה. ואפשר אפי' שהיא הוספה בבלית בדור שלפני אביי
ורבא.

וצריך להזכיר כאן (עי' מ“מ לרמב”ם שם ותוי"ט) גם משנת בית
כור (ב“ב פ”ז מ"ד): חציה (של “שדה”) בדרום אני מוכר לך משמנין ביניהן ונוטל
חציה בדרום והוא מקבל (ס"א: ומקבל) מקום הגדר וכו‘, הרמב“ם והרע”ב
פירשו: ומקבל עליו הלוקח (הרשב"ם: המוכר); ובאמת “שדה” שנינו
ו“בבקעה” מקום שנהגו שלא לגדור אין מחייבין אותו, לפי’ רבא סתם
בקעה כמקום שנהגו שלא לגדור, אלא שע"פ הפשט סתם בקעה מחייבין אותו חוץ
ממקום שנהגו שלא לגדור.

אלא אם רצה כונס וכו‘] ר’ יוסי היא, כמו שהעירותי.

חזית] מן “חזה” ע“מ “גזית” מן “גזה”. וכן פרה פ”ג מ“ז
ופי' הגאון: פניה של מערכה ומראיתה וכו' (= רש"י למטה ד' א'). ועי'
גינצבורג Tamid, 202, שמפרש “חזית” שלנו מן “חזז” בסורית, “חתך”, ו”קדד".





גמרא

גודא] “כותל” וגם “שפת הים” בבבלי; ראב“ד כאן (שמ"ק)
מלשון על כל גדותיו (גָדָה, גִדְיָה). תרגום: גדריה (תהל' פ יג):
גוּדָהָא (בדפו' גודרהא, כ"י: גדירהא) (ערוך); גדר (סב ד): גודא (כ"י:
גודרא), קהל' י ח. כי”מ כאן ולמטה: גידא, וכן בסנה' ז א בכי“מ ד' שונצ'
תג”ק בסופו, יד רמ“ה, ע”י ד“ר ואה”ת, וכן חגיגה טו א כ“י מ' ב' ואה”ת.
סורית־חדשה גוּידָא. ר' גוּידָנַא וגוּדָנַא, “Wände”697.

כדתנן מחיצת הכרם וכו‘] בכלאים פ“ד מ”ד תנן:
מחיצת הקנים אם אין בין קנה לחברו שלשה טפחים וכו’ הרי זו כמחיצה. גדר
שנפרץ עד עשר אמות וכו' נפרצו בו פרצות הרבה, אם העומד מרובה על הפרוץ מותר
וכו‘. ועלה תניא בתוס' כלאים פ"ג ג: מחיצת הכרם שנפרצה וכו’ [אם]
גדרה ונפרצה אומרים לו גדור נתייאש הימנה הרי וכו'.

“מחיצה” נזכרת כ“פ במשנה698, חוץ מזו שהזכרנו כאן ולמעלה, למשל, עירובין פ”א מ“י: כל מחיצה
שאינה של שתי ושל ערב אינה מחיצה, פ”ב מ“ד, פ”ח מ“ח ופ”י מ“ט. ואומר הרמב”ן
שחביבה לו לתלמוד ברייתא זו מפני הענין החשוב שאנו לומדים ממנו “דינא
דגרָמֵי” החשוב להרמב“ן! הרש”ש מקריב את הדבר יותר (אף שנעלמו ממנו דברי
הרמב"ן), שאפשר שעסקו באותו מעמד בברייתא זו לענין שהובא בב“ק ק ע”א
לכן הביאוה לדוגמא, ובאמת הלא הגמרא עוסקת בענין “גרמא” גם בפרק הסמוך,
וע"י זה נזכר התלמוד לפי־שעה, בברייתא זו.

כדתנן] כן גם בכל כתבי־היד699,
ר“ג, רש”י, או“ז ועוד. והתוס' הוא שהגיהו כאן ובב”ק ק ע“א “תניא” במקום
“תנן”. ובב”ק ק ע“א הנו' בכי”מ ועוד: אלא הא ר“מ דתנן מחיצת וכו'
ומני ר' מאיר היא, ובראב”ן (צ ע"א): דתנן וכו' ומני ר' מאיר דסתם
משנה ר' מאיר! 700. ר“ת אומר כאן שסמך התלמוד
על משנת כלאים (פ“ז מ”ד) המסכך את גפנו ע”ג תבואתו של חברו ה“ז קדש
וחייב באחריותו, דהיא ר”מ, “דע”כ ברייתא ר“מ היא דאי ר' יוסי ור' שמעון הא
אינהו סבירא להו דאינו אוסר” (מהר"ם). אבל כיוצא בזה בגטין נד א. ת“ש (לר"מ
דאמר קנסו שוגג אטו מזיד) דם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה. אמר
לך ר"מ וכו'. וברייתא היא (“ת”ר") במנחות כה א ואעפ”כ פסיק מינה
כאילו היתה סתם משנה = ר“מ. וכבר כתב רש”י שם: והוא הדין דמצי לשנויי הא
מני ר' יהודה היא דלא קניס בדרבנן, דהא לאו סתם משנה היא אלא ברייתא היא
במנחות בהקומץ רבה מיהו “ניחא ליה לשנויי דאפילו תימא ר' מאיר היא” (ועי'
מנחות שם). והוא דוחק. אבל כיון ששנו את הברייתא סמוך
למשנה701, חשבון לפעמים לאחת, כי באמת
הרבה מהן, מן הברייתות האלה, היו נמצאות זו אצל זו במשנה שלפני רבי,
במשנת ר' מאיר וכדומה, וכשקצר רבי את המשנה הישנה, נשארו אלו בתוס'.
ועל־כן חשבו לפעמים גם את התוס' כמשנת ר"מ. וכאן בכלאים התוס'
סמוכה למשנה דפ"ז.

“דתנן” במקום “דתניא” רגיל הרבה בתלמוד, וכל ההגהות של הראשונים והאחרונים לא העלו כלום702.

ברייתא מפורסמת שהיו שונים בישיבות (“תנו רבנן”) היו מביאים גם ב“תנן” “ותְנַייְנַא”, ואין צורך להגיה.

שנפרצה אומר לו גדור] לסתום את הפרץ, כמו וקֹרָא לך גודר פרץ (ישע' נח יב).





ב ב

וטעמא דרצו אבל לא רצו] לעשות מחיצה אלא אמרו שדיו שחלקו של כל אחד מסוים וא"צ לגדר (כך פירושו ע“פ הפשט ולא כרש”י).

אלמא] מנדעית אלמא ד, “עד ש־” (מן “א – למא”) ונתפתח בבבלי במובן: הרי ש־.

ואימא [מאי] מחיצה פלוגתא כדכתיב ותהי מחצת העדה
(במ' לא מג)] רמ“ה בכל הסוגיא: פלגותא. ולמטה בא”ד (כנוסחאתו) ביד
רמ"ה: כדכתיב ותהי מחצת העדה מן הצאן (עי' ד"ס) ומתרגמינן פלגות
כנישתא.

“פלוגתא” במובן “חילוק”, מו“ק יד ב: ואי אמרת קטן אית ביה פלוגתא703, ורגיל במובן “מחלוקת”. אבל
בירוש' גם במובן “מחלוקת” – “פלגותא”, “פלגוון”, “פלגוותא”, כמו ירוש'
עירובין פ”ט כה ע“ג: ארבע פלגוון, ירוש' פסח' פ”ג, ל ע“א: אתיין אילין
פלוגוותא (קרי: פלגוותא, וכצ“ל בנדרים פ”ה לט ע"ב) כאילין פלגוותא (כ“ה
בד”ר!). וכן מתרגם אונקלוס “מִחֱצָה” ו”מחצית“: פַלגוּתָא, ונשתמשו
בלשון אונקלוס, שעיקר לשונו ארמית א”י עתיקה. אע“פ שבבבלי: פלוגתא.
בד”ר: מחצה (בלי יו"ד) וכן בכ“י מ' בגמרא: ואימא מאי מחצה (היו"ד
השלמה) פלוגתא. ונראה שהיה כתוב אצלם “מחצה” (חסר יו"ד), והקריאה של
“מחצה” (=מחיצה) לא היתה מסורה להם, וא”כ היה להם ספר משנה
כתוב!

ובנוגע לפירוש – כתב הרמ"ה: “וקא מיירי כגון שלא היה
לאחד מהן חלק מסויים בחצר ונתרצו לעשות חלוקה בחצר כדי שיהא כל אחד מכיר
חלקו”.

ותמיהני שלא הביא התלמוד ממקרא שלפניו, לא לו: ותהי המחֱצָה חלק היצאים בצבא!

אי הכי (האי שרצו) לעשות (מחיצה) לחצות מיבעי ליה]. המוקף
ליתא בכ“י מ' וה' ויד רמ”ה. וכתב הרמ"ה: “למה ליה למיתני לעשות דמשמע דבר
שצריך מעשה בחצר כגון בנין וכיוצא בו לחצות בחצר מיבעי ליה כענין שנאמר
וחצו את כספו (וגם באותו ענין, וחצית את המלקוח (במדבר לא כז), ושם
מב: וממחצית בני ישראל אשר חצה משה!) וכלישנא דרבנן (ב"ק לד א) פחת
שפחתתו מיתה מְחצִין בחי”.

בונין אותה] כ“ה בכי”י ובדפוי“י וכצ”ל, ורש"ל הוא שהגיה אותו, אבל “מחיצה” נקיבה (ד"ס בהגהות).

במסיפס] ברמ“ה ובשמ”ק בשם הראב“ד: בפסיפס, בכ”י מ' למטה: בפסיפסין, וכאן בטעות: בפסיסין.

ערוך ע' מסיפס: פי' הגאון כותל חלול שיש בו חלונות חלונות, ר“ח בעירובין עב א: פיסקא דארזי704. בתוס'
עירובין, פ”ז א (יא א): הרי שהיתה (החצר) חלוקה ועשויה כפסיפס (צ"ל:
בפסיפס) אין כל אחד ואחד מכיר את שלו? בירוש' עירובין שם, כה ע“ב: הרי
שהיתה החצר חלוקה ועשויה בפסי[פ]סיות, ירוש' נדרים רפ”ה, לט ע"א: אם היתה
חצר חלוקת פסי(ס)פס אף רבנין מודיי. במשנה מדות “פסיפסין” והוא תמונת הכפלה
של “פס” – לוח (גם בפיניקית: פס), כמו שהעיר כבר לוו אצל קרויס בע'
פספיס: מחיצה של פסים וקנים.

במסיפס בעלמא וכו‘] וגויל וגזית דמתני’ במקום שנהגו כך, אבל סתמא לא (עי' תוס' ד“ה הוה אמינא ורשב”א).

(בונין את הכותל) באמצע (וכו') פשיטא]705 (עי' ד“ס, וכן רמ”ה). רמ"ה: “אי אמרת בשלמא מאי מחיצה פלגותא
כיון דהאי רצו לאו אבניין קאי אלא אעיקר פלגותא קאי היינו דאיצטריך
לאשמועינן דכיון דרצו לחלוק וחלקו בונין את הכותל באמצע בעל כרחן דהזק ראיה
שמיה היזק. אלא אי אמרת מאי מחיצה גודא, ומאי רצו אבניין הכותל קאי
וטעמא דרצו הא לא רצו לא צריכא למימר דכי רצו לבנותו באמצע בנו ליה
באמצע”.

אבל ברש"י ד' פיז' (מובא בד"ס) יש כאן: “תוס', בפר"ח גרסי' להאי פשיטא מהו דתימא (גרסי' ליה) אלישנא בתרא”!

ובכן לא תלי הא בלישנא, אלא כדאסיק סוגיא פריך.

סימן גינה וכו'] סימנים לסדר הת“ש, והוא ככל הסימנים שבש”ס מעשי הסבוראים.

ת“ש וכן בגינה] ר”ג: בגינה מקום שנהגו לגדור, כ“י ה' וגליון כ”י מ' ורמ"ה: בגינה מקום שנהגו לגדור מחייבין אותו.

[בקמותיה] כ“י מ': בקומתה, וכן בב”מ קז א בכ“י מ‘706 וביבמות פט ב בדפו’: בקומתה, וכן בחולין ס ע”א: בקומתן.

ודקארי לה מאי קארי לה] “כלו' המקשה שהיה מקשה קושיא זו
אמאי מקשה לה” (ר"ג). רה“ג (תה"ג הרכבי סי' רכט): ובלשון ארמי, שאין עי”ן,
הרבה: מאי איריא ודקא ארי לה מאי קא ארי לה, ארייה לגזיזיה…", “לשון
עירוי”, “תלוי”707: “מי שתלה זה בזה והקשה למה תלה”, “zusammenstellen”, “anknupfen”.

סיפא] בכל כי“י ישנים ואצל הגאונים: סופא, וכן בירושלמי והוא עיקר, וע”י השפעת “רישא” נהיה גם “סיפא”.

סיפא איצטריכא ליה וכו‘] רש"י פי’ מה שפי‘, ור“ג ורמ”ה
מפרשים: "סופא איצטריכא ליה לאקשויי מארבע אמות ולמעלה וכו’ אי אמרת
בשלמא משום היזק ראיה היינו דאין מחייבין אותו לבנותו אלא עד ד“א אלא אי
אמרת משום דהוה התם כותל מעיקרא, מארבע אמות ולמעלה נמי ליחייביה כדהוה
מעיקרא והמתרץ מתרץ כדמעיקרא אין משום היזק ראיה (!) ונפל שאני” (ר"ג:
“והמתרץ מתרץ כדמעיקרא נפל שאני. והאי דאמר עד ד' אמות דבהכי הוא דין
מחיצה ולא משום היזק ראיה”). ופירושו של רש"י דוחק.

ת“ש אין חולקין וכו' מאי לאו בכותל] משום דכולה מתני' קתני כותל ועלה תני הא יש בה ד”א חולקין וכו' (רמב"ן).

ת“ש החלונות וכו'] הרמב”ן מקשה (ב ב ד"ה אלמא) ממשנה
דלקמן פ“ג (נט ב): לא יפתח אדם חלונותיו לחצר השותפין, ותירץ: איכא למימר
דסד”א ה“מ מבית לבית ומבית לחצר דכיון דקביעא בבית לא מצי האיך לאשתמושי
כלל בחצר אבל מחצר לחצר קס”ד דלא שמיה היזק (!) ולקמן דאקשי' מיהא דתנן
החלונות וכו' משום דהויא לה כותל כעין חצר דלא קביע תשמישתיה וגריע נמי
מחצר וכו'.

תוס' ד“ה שאני התם. תימה אמאי לא מייתי דמתניא וכו']
הרמב”ן שם מתרץ: ומשמע לי דההיא ברייתא לא שמיע להו כדלא שמיע ליה לרב
הונא דפליג עלה דאילו שמיע ליה הוה מקבל לה א“נ הוה דחי לה במחיצה עשרה
ומשום נתפס עליו כגנב וכו'. ומאביי (ו ב) שני בתים בשני צדי רה”ר לא פריך
דאחרון הוא והוא סבר דשמיה היזק (רמב"ן). ול"נ דגמרא זו קדמה לאביי,
וראיה דסתם גמרא “שקנו מידו ברוחות” קדמה לרב אשי!

סליקת ואתית] כצ“ל (= סָלֵיקַת ואָתֵית). כ”י פ‘: דקא
אתית וסלקת, כי"מ וה’ ורש“י: קאתית, רש”י ו ע"ב: דסלקת
דאיצטנע.





ג א

משנתנו כשאין בה דין חלוקה] בירוש' ריש פרקין, מניח כדבר
ברור ופשוט שמשנתנו באין בה דין חלוקה ופריך מהא דתנן “אין חולקין את החצר”
וכו', ומשני שכאן ברצו.

כי רצו פליגי] צ"ל: פָלְגֵי (רמ"ה), אבל השוה “פליגי” = חלוקים עליו במקום פָלְגֵי = חולקים.

במאי אוקימתא וכו‘] עי’ תוס‘. אבל בכ"י מ’ וה' ור' חסר עד “כי רצו” וכו‘. וזה הלשון הראשון שבדפוסים. עי’ בסמוך.

רב אשי אמר] “שתי אוקמתות הן ואין חידוש ביניהן ובעלי הגמ' סדרום שניהם בגמ' לרווחא דמילתא” (רשב“א בשם י”מ).

(ל"א) וכי רצו] ליתא בדפוי“י והוגה בד”ח בטעות ע“פ הגהת מהרש”ל, אבל הוא הגיה: [ל“א] אדאשמעינן, וכ”ה בד' לובלין של"ו.

כגון שהלך זה בתוך שלו והחזיק וכו‘] כי"י: שהלך זה
בעצמו והחזיק וכו’, רמ“ה: “זה בעצמו והחזיק בתוך שלו”. רש”י:
רפק ביה פורתא (ב"ב נד ב), ר“ג: דנעל גדר ופרץ (מב א). אבל “הילוך” אינו
מועיל כלום (ב“ב ק ע”א). אבל עי' ב”מ יד ב (ב"ק ט א): עד שלא החזיק בה יכול
לחזור וכו' מאימתי הויא חזקה מכי דייש אמצרי (רש"י: מתקן גבולי השדה
ומגביהם!) ועי' תוס' בב“ק ורא”ש ואו“ז בב”מ שם (“משמע רמיסה בעלמא”), ועי'
רמב"ם בפי' המשנה: “כגון שהחזיק בקרקע ברגלו”.

והעיקר ש“חזקה” שהיא במקום קנין דיה בהליכה ורמיסה על הגבולים או בחלקו.

כמדות גזית (וגו')] בכל הכ“י ובד' לובלין: גזית מגוררות במגרה מבית ומחוץ. וכצ”ל כי עיקר הלימוד מכאן הוא.

ארחי = “ארחא” בסורית, arhu באשורית.

רבה בריה דרבא] צ“ל כבכי”י ובדלקמן: רב אחא בריה דרב
אוייא (עי' ד"ס). רבה (רבא) בריה דרבא שהיה בן דורו של רב יוסף (שלח ליה)
וזקן מרבא ואביי אינו יכול “לומר” לרב אשי.

כדקאמרינן כפיסין וכו' אורבי] ליתא בכ“י ר', ואיתא בגליון
(ושם: מי לא אמרינן), ובכ”י מ' וה' [ופ'] חסר בצדק “לבינין
ליבני”.

בדקאמרינן גויל וכו' דקרנתא] ליתא בג' כי"י, וגליון הוא.

מורשא דקרנתא] רש"י: ראשי האבנים בולטות לחוץ וכו‘; ערוך
ע’ גויל: אבנים שאינן מגוררות שיש להן כמין קרנות בולטות היינו מורשא
דקרנתא. אבל “קרנתא” הן קרנות (זויות) האבן כמו בקרנתא ולופתא (ו
א, עי' שם), בקרנתא (פסחים יב ב). כלומר ראשי קרנות האבנים, שאינן
ישרות אלא בולטות ויוצאות.

והאי טפח יתירא לביני אורבי] כאן “אורבא” הוא חצי נדבך (halbe Schicht), הסדר שלפנים או שלחוץ. וכן
בב“מ מב א: אין להם שמירה אלא ביני אורבי. אבל בגטין סט ב: נטחייה
ביני אורבי דביתא חדתא, ובשבת ג ע”ב סכינא דביני אורבי, “אורבא” הוא
“נדבך”, “Schicht”.

הנוסח. בנוסחאות: אורבי, ר“ג כאן: ארבי; כ”י ה‘:
ארכי (וגם: ירכי), רמ“ה: אראכי, כ”י ר’ ורש“י ד' פיז' ותמ”ש ד' ע“ב
ד' פיז' וכו': אורכי; ערוך: אדכי – וי”ג ארכי; כ“י מ‘, ד’ פיז'
ונמק”י: ירכי, ה“ג ד”ב 373: אירכי.

בב“מ מב א בכ”י ה‘: אורכאי, ובכ"י פ’ ור' א‘: אורכי, אבל בכ"י מ’ ובראשונים שם, וכן בכל שאר המקומות, הנוסח: אורבי.

אורְבֵי ר' מן אורְבְתָא (כמו לבנתא, לבני), מלה זרה שאולה מאשו’־בבלית ú־ru־ba־tu, ur־ba־tu הנזכרת בסִילבַר אשורי־בבלי אחרי nadbaku: 1) libittu ‏2) arh̭u 3) aguru 4) nadbaku 5) urbatu באידיאוגרם של nadbaku (šeq. tab. ba Doppelriegel“”) בתוספת ציון אחד מסופק. urbatu היא אפוא מין נדבך708. וזה מתאים לאורבי.

המלה לא היתה ידועה, כנראה, בימים האחרונים (אפשר כבר בימי הגאונים) ונשתבשה ל“אורכי”, “אראכי”709, “אירכי”, “ירכי” וכו'.

הני מילי בטינא אבל בריכסא בעי טפי (ואיכא דאמרי ה"מ
בריכסא וכו')] ו“א”ד" וכו' ליתא בכ“י ה' ופ' ודפוי”י והוסיפו רש“ל בד”ר,
בוודאי ע“פ כ”י, וכן ליתא ביד רמ“ה ובנ”י (ונוסחא אחרינא הוא!), ונוסח
משובש הוא.

ריכסא (כ"י ה': רכסא), רש“י: אבנים דקות וטיט, אבל
יותר נכון פי' ר”ג: אבל בריכסא היינו טיט חוצות שמגובל במים ועפר הואיל
ואינו מדובק יפה בעי וודאי טפי מטפח. “ריכסא”, “רכסא” הוא באמת “רפש” ו“טיט
חוצות” וכן במנדעית “ראכסא”, סידרא דיוהאנא הו' לידזברסקי 143, 10–9:
“בליליא האזינאלה לנונא בראכסא”, “בלילה אני רואה את הדג ברפש האגם”,
“im (Sumpf) Schlamme”710 והשוה אשו' riksu.

אמה טַרְקַסִין] (כך מנוקד במשניות ב"י ק') מדות פ“ד
מ”ז. אמה שבין ההיכל לבין קודש הקדשים. בבלי יומא נא ב: ואיסתפקא להו לרבנן
בקדושתיה אי כלפנים אי כלחוץ711 ועבוד שתי
פרוכות (יומא פ“ה מ”א). ושם נב א: א“ר נתן (כ"י ב' ול': יונתן) אמה
טרקסין לא הכריעו בו חכמים אי כלפנים אי כלחוץ. מתקיף לה רבינא וכו'. וזוהי
גם כוונת ‏הירושלמי יומא פ”ה מב ע“ב (כלאים פ“ח לא ע”ג): מהו אמה
טרקסין? ר' יונה בוצריא אמר טירקסון. מה מבפנים מבחוץ? (כלומר אם אמה
טרקסין כלפנים הוא או כלחוץ?) אמר רבי יוסי מן מה דכתיב וכו' הדא אמרה
מבפנים. אמר ליה רבי מנא והכתיב וכו' הוי מבחוץ (והדבר נשאר ספק). וכן
בירוש' כלאים שם: ר' חייא בשם ר' יוחנן ששה ספיקות הן וכו‘. רבי
חמא בר עוקבא אמר ואמה טריקסון (כלומר שגם הוא ספק, והולך ומפרשו, אבל
מפסיק בינתים בפירוש המלה, וכבירוש' יומא!). מהו (ו)אמה טריקסין רבי יונה
בוצרייה אמר טריקסון. מה מבפנים וכו’. (באגור לר"ש גמע מירוש' כלאים: מהו
טרקסון אמר ר' יונה בוצריאה טירי אכסון! θύρα־ἄξον). דבר זה פשוט הוא מאד, אבל
הוכרחתי לפרשו מפני שטעו בו כבר הראשונים. ר”ח ביומא נא ב (ואחריו בערוך):
והוא לשון יון פנים וחוץ וכך מפורש בתלמוד א"י, וכן רש“י שם נב א:
טרקסין לשון פנים וחוץ הוא כך ראיתי בתלמוד ירושלמי (וזהו מה
שהביאו התוס' כאן בשם “י”מ"). ואחרי הראשונים טעו כל מפרשי הירושלמי וכן
לוי, יסטרוב וקרויס והמשיכו את המלים “מה מבפנים מבחוץ” למעלה ופירשוהו
בניחותא. וע”י זה טעו ובקשו כאן אטימולוגיא של טעות (ר' יונא בוצרייא שאל
קומי ר' מנא, וא"א שר' יוסי ור' מנא ישיבו על דברים שלא שאל מהם. וגם
אין זה דרך הירושלמי).

המלה לא נתבררה עדיין. ר' יונה פירשה: טירקסון, טריקסון,
טירי אכסון, שהיתה ידועה בימיו. הנוסחאות שונות: טירקסין, טירכסין,
טרכסין.

קרויס אחרי זכס: θρίγκος (Mauer) Einfassung, Gehege,, ואינה מתאימה ל“אמה טרקסין”. אפשר: θύραισι,“draussen” (האחרון הזכיר גם קוהוט כאן, אבל הרכיבו עם מלה אחרת!) [foris, an der Tür, vor der Tür, וכאן במובן Eingang, Turflügel (כמו foris)].





ג ב

רש“י ד”ה אגב תקרה ומעזיבה: ומעזיבה של טיח טרכסיד]
כצ וכ“ה בדפוי”י (עי' ד"ס), עי' ס ע"ב: לא יסוד אדם את ביתו בסיד וכו'
עירב בו חול הרי זה טרכסיד.

דיקא נמי וכו‘] ר"ג לא היה לו כנראה “דיקא נמי” זה ופי’ פירוש מוטעה “בטפחים גדולים”, כמנחות מא ב712. ועי' תוס'.

פשוטה של המשנה הוא הן בלא סידן ודקתני בעירובין “של שלשה טפחים” שיעורא דעירובין קמ"ל ולא לדיוקא, מכלל דאיכא זוטרתי.

א“ד משום פשיעותא וא”ד משום צלויי וכו' אי הכי אפי'
בנו נמי וכו‘] ומעשה ד“מרימר ומר זוטרא” כפשטה הוא לא“ד משום צלויי
(ועי' תוס', רשב“א בשמ”ק). והאי דא”ל רבינא לר"א וכו’, כא"ד משום פשיעותא
וכן סוגיא דהורדוס (וכמו שכתבו הראשונים).

וחשוב הוא מאד שסוגיא דמגילה כו ב, כ“א”ד משום פשיעותא":
רמי בר אבא הוה קא בני בי כנישתא הוה ההיא כנישתא עתיקא הוה בעי
למיסתריה ולאתויי ליבני וכשורי מינה ועיולי להתם יתיב וקא מיבעיא ליה הא
דר' חסדא וכו' התם משום פשיעותא כי האי גוונא (“שאין סתירתו אלא לבנינו
של זה”) מאי, אתא לקמיה דרב פפא (“פפי”) ואסר ליה, לקמיה דרב הונא
&lt; בר תחליפא&gt;
ואסר ליה. וכיון שלא הביא הבבלי כאן מעשה זה וודאי שלא ידע
אותה. עריכה אחרת!

מרימר ומ“ז סתרי ובנו] כ”י ה‘: ומזבנו, ולנו’ שלנו “ובנו” ב"פ הוא; כ"י מ': ובני.

שריגי ליבני] עי' ביצה לא ב: הני לבני וכו' שרגינהו
וכו‘. ובסנהד’ סד ב: שַׂרְגָא דליבני. בנמ"י כאן: מסרגי לבני. ובכן:
מְשַׂרְגֵי, שְׂרִיגִי = מסרגי, סריגי, “מונחים טירוגים סירוגים. כדרך
שורות הלבנים”.

והדרי הודרי] צ“ל: והרדי הורדי (כ"י ר': הרדי, הורדי), “הורדי” גם ו' א'. רש”י: קיברונ“ש, chevrons,”Dachsparren", ערבית هردي، حردى
גאואליקי, מער͘͘͘͘͘ב 52 غرفة محردة الحردية حياطة الحظيرة اڷي تشد على حائط من
قصب عرضأ تقول حردناه ݝريدأ713. (v. Bel. עמ' 16): حريد toiture en Roseaux.

תיוהא] בכ“י ה': תיוהי (בכולם), ר”ג: רעוע או סדק,
רש"י: ביקוע, ובד' פיז': חרדה. מתרגמי תיוהא (תִיוְהָא, תְיוְהָא בקצת
דפו'), מן “תוה”, תמה, הניקוד המקובל הוא: “תְיוּהָא”. והשוה סורית תָח,
تاخ עפר תוחח.

דרב אשי חזא וכו‘] בכי“י וראשונים: דמר בר רב אשי,
וכצ”ל, אע"פ שאמרו בשבת יא א: אמר רב אשי אנא עבדי למתא מחסיא וכו’,
ובמגילה כו א: האי בי כנישתא דמתא מחסיא וכו' (שהביאם רמש"ש בהגהותיו), אין
זה מוכיח כלום, שרב אשי היה סותר ביהכ“נ. ועי' ב”ק כא א: אמר מר בר רב
אשי לדידי חזי לי (“שאיה”) וכו'.

שפיכי] רש"י: שפכי (= שַׁפְכָא.) ועי' לקמן ו א: אחזיק לשפכי וכו'.

ע“ד הענין השוה רמש”ש בהגהותיו ובצדק, תהל' קלב ג: אם אבא באהל ביתי אם אעלה על ערש יצועי וגו'.

ובבא בן בוטא היכי וכו' והאמר ר“ח וכו'] בכ”י ה' ור' ובד'
פיז' ווינ‘: אי הכי בבא בן בוטא וכו’, וכ“ה ביד רמ”ה, ומהרש“ל הוא
שהגיהו, אבל בכ”י ה' ור' חסר גם “והאמר ר”ח וכו' אחריתא" וא“כ “אי הכי”
נכון מאד. וכ”ה בר"ג: אי הכי דלא לסתור עד דבני אחרינא בבא
וכו'.

שמע ההוא גברא בת קלא דאמר וכו‘] שתי נוסחאות הן
שנתערבו: א) ההוא גברא ב) בת קלא. בדפוי"י: שמעיה לההוא גברא דקאמר,
בד’ לובלין: שמעיה לבת קלא דקאמר, ע“י: שמע בת קלא, כ”י מ' ופ': שמע
קלא דהוה קאמרה (עי" ד"ס).

נפלה מאיגרא לארעא ומתה] יוספוס (מלחמות ס“א פכ”ב ד–ה)
מספר, שהורדוס צוה להמיתה, אם לא ישוב, ובשובו חשדה שזנתה עם יוסף,
וצוה להרגה תיכף.

א"ד בא עליה וכו‘] יוספוס (שם פכ"ב ב' והלאה) מספר, שילדה לו ה’ ילדים ג' בנים וב' בנות [אבל אם נפרש ששמש מתה ניחא].

אמרה כל מאן דאתי וכו'] בקידושין ע ע"ב אמר רב מתנא: הכי
אמר שמואל כל דאמר מדבית חשמונאי מלכא קאתינא עבדא הוא (ע"כ מסר גם
רב יהודה בשם שמואל) דלא אישתיור מינייהו אלא ההיא רביתא דסלקא לאיגרא
ורמיא קלא ואמרה כל דאמר מבית חשמונאי אנא עבדא היא נפלה מאיגרא ומיתא
("דלא אישתיור וכו' “, פי' וליתא בכ”י מ'). ואגדה שלנו ע"פ
שמואל.

טמנה שבע שנים וכו‘] גם יוספוס שם פכ"ב ה’ מספר: וכשוך
חמתו התגברה אהבתו עוד הפעם ואש תאותו התלקחה בקרבו עד אשר מֵאֵן להאמין כי
מתה מרים ובנוח עליו רוח עועים היה מדבר אליה כדבר אל החיים וכו'.

“רביתא” דשפיוה דיבשא, גם סנהד' קט ב באנשי סדום.
המנהג לטמון את המת בדבש הוא מנהג בבלי, הירודוט (היסטוריה ס"א
119): את המתים הם שמים בדבש. מנהג זה הבבלי הועבר באגדה לא"י.

“הא דטמנה – האי דטמנא] חסר בכ”י מ' ופ' וע“י ונכון,
ואעיקר נישואיו קאי. [אע”פ ש“מעשה הורדוס” מוכיחים ששמש מתה,
סנהד' סו ב: “אמר רבא”].

קם קטלינהו לכולהו רבנן] יוספוס, מלחמות ס“א פל”ג ו–ז
מספר, שצוה לאלכסא ואשתו שלומית (אחותו) להמית את כל חשובי־העם
שנאסרו בהיפודרום שביריחו, תיכף למותו, אבל הם הוציאו אותם תיכף אחרי מותו
לחפשי. רדיפת־חכמים אחרת היא זו שעל דבר הנשר, שנהרגו אז יהודה בן צרופאי
ומתתיהו בן מרגולית וארבעים מתלמידיהם. במגילת תענית פ“ט, נקרא: “שונא
החכמים”, ע”ד הריגת מורי־התורה מספר גם גיאורג' סינקול' (כרונגר' עמ'
595)714.





ד א

א“ל וליהוי עשיר בעלמא וכו' ולא יהא אלא נשיא וכו‘]
נוס’ הדפוסים משובש כאן, ובד' לובלין של”ו: אל תקלל עשיר א"ל והכתיב
ונשיא בעמך לא תאור בעושה וכו‘, וכזה בכ"י מ’ וע"י וילקוט.

א“ל מסתפינא מיניה וכו'] ‏צ”ל (כבכ“י מ', בהשואת שאר כי”י
וד' לובלין ועוד): מסתפינא דילמא איכא אינש דשמע מלתא ואזיל ומודע ליה
א"ל השתא מיהא ליכא אינש דאזל ואמר ליה דאנא ואת וכו' (וכעין הגהת
הב"ח).

דכתיב ונהרו אליו וכו‘] בכ"י ר’ וילקוט ואה"ת: והלכו גוים לאורך (ישע' ס ג) ונכון מאד.

עבדי בישא וכו‘] (בכ“י מ‘: עבד, ד’ פיז': עבדא, וכ”ה
בילקוט וע"י; פ': עבדת). הנכון כפי’ אבא מארי ז“ל: העושים רעה
נמלכים אחרי שעשו, ובירוש' כזה לענין אחר, ירוש' כתובות פי”ב, לה ע"ד:
עבדין ותהין715.

רכא] כ“י ר' ריכא וכ”ה בילקוט, פרסית ישנה aryaka,Fürst“”716. ופי' הגמרא מאוחר.

(אמרי) מי שלא ראה בנין הורדוס לא ראה בנין נאה (כי"י:
מפואר) מימיו במאי בנייה (אמר רבה) באבני שישא וכו‘] “אמרי” חסר בכ"י מ’
(ע"י וגליון פ': אמרו), ובכ“י פ' ליתא כלל “אמרי מי וכו' מימיו” (ונשלם
בגליון), וכן ליתא באה”ת ובילקוט. – “אמר רבה” ליתא בכי“י וילקוט
ואה”ת.

וכולו לקוח מסוכה נא ב: ת"ר מי שלא ראה שמחת וכו' מי
שלא ראה בהמ"ק בבנינו לא ראה בנין מפואר בעולם. מאי היא אמר אביי
ואיתימא רב חסדא זה בניין הורדוס. במאי בנייה אמר רבא באבני שישא
וכו' כאדותא דימא. והננו רואים שהשתמש בתלמוד סוכה וקיצרו!

(אמר רבה) באבני שישא ומרמרא איכא דאמרי באבני כוחלא
שישא ומרמרא] בסוכה ובכ“י פ': א”ד באבני שישא כוחלא ומרמרא, ובכ“י מ' רק
כלשון שני. “אמר רבה” ליתא בכל כי”י.

אפיק שפה ועייל שפה] אה“ת: ספא, ועיקר, ועי'
עוד ה' ב‘. “ספיין” (ר') גם בירוש’ שבת פי”ב, יג רע"ג: דעבד ספיין חייב
משום בונה. סורית סחָפָה = “נדבך”, ובבבלי (וירוש') בהבלעת הח', כמו
מסותא, שותא (שוחתא) ועוד717.

[אידוותא] פ' אדוותא, וכן ר“ג, ערוך וע”י [אה“ת: כארוותא = כאדוותא]. ובסוכה: אדותא. אבל כי”מ: אידותא. אשורית
Wogenmasse, Flut, edû (דליטש 22) = edû ša tamtin
אידוותא דימא. היחיד אדיא (כמו “רעיא”) מנדעית עדיא. Flut ס"ר I 9: וניהיא יאמא מאיהון ולאיית עדיא בגאואיהון. וכן בסורית עָדָיָא, Flut (בניגוד Ebbe) מן “עדא” “עבר”.

לנבוכד נצר וכו' על נבוכד נצר] בכ“י מ‘: לנבוכ' נצר
… על נבוכ' נצ’. ובכ”י פ' לנבוכד נצר – על נבו' נצר. וכן נכתב
תמיד בירוש' ד' ויניציא, כמו ברכות יג ע“א, שביעית ספ”ד, לה ע“ג,
תענית פ”ד סט ע“ב ועוד. וכ”ה ברות רבה פ“ג ב בד”ו ופפד“מ וב”ר פל“ט יב בג'
כי”י וילקוט. וכן ב“ר פמ”ב (פמ"א) ג' בד“ו וב' כי”י, ובן ב“ר לז ד בד”ו
ובכי“י אחדים, וכך בויק”ר פי“א ז בד”ו, ושם פי“ג ה' בד”ו ופפד“מ (ב"פ ופעם
ב' קרא דדניאל ג יט), וכן רות רבה פתיחתא ושם האיש. ורשב”ג בשיריו “נבוכד”,
וכך מפרשים הרקמה ורשב"ח “נצרים” (ירמ' ד טז) – נבוכדנצר718.

ואמנם במס' סופרים פ“ה יא נחשב “נבוכדנצר” בין השמות
שאין נחלקין, אבל בירוש' מגילה פ”א, עב רע"א לא נחשב נבוכדנצר
ביניהם. ובכל אופן נראה גם ממס' סופרים שיש שחלקוהו לשנים.

וכתיב כולא מטא וכו' וכתיב וכו‘] עי’ סוטה כ ע“ב: ר'
ישמעאל אומר י"ב חודש ואע”פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר דכתיב להן מלכא
וכו' וכתיב וכו' וכתיב וכו‘. ובאה"ת ליתא וכתיב כולא וכו’ תרי עשר
וגו'.

לאתויי] = לאייתויי, אפעל של פ"א, וכן הרבה. (עי' ב"ר,
תיאודר 496 שו' 4): אכלת = אייכלת, אכיל = אייכיל, אתייה = אייתיה
ועוד719.

בהוצא] חוצא, בסורית خوص folium palmae.

ודפנא] δάφνη Lorbeerbaum,.

הא גופא קשיא אמרת וכו‘] רמב“ן בשם ה”נוסחאות
הישנות“: אמרת וכן בגינה מקום שנהגו וכו'
&lt; מקום שנהגו אין&gt;
(וכן הביא בראש הדיבור) מקום שלא נהגו לא אימא סופא אבל בבקעה מקום שנהגו
שלא לגדור אין מחייבין אותו הא מקום שנהגו לגדור מחייבין אותו.
&lt; היינו גינה&gt;
(עי' בראש הדיבור). ("ולפי גירסא זו לטעמיה אקשי ליה וכו' אפי' תימא
דהאי וכו' שלא נהגו כלום כגון עיר חדשה אפי' הכי קשיא דהיינו גינה וכו'
"). והנה ע”פ נוסח זה א"א להוציא מכאן כלום בנוגע לנו’ “מחייבין אותו”, וגם
בפיסקא חסר זה בכ“י, כאמור. ובדף ב ב – גמרא שהיא ישנה מאד – “ת”ש וכן
בגינה”, ותו לא (ר“ג: בגינה מקום שנהגו לגדור, כ”י ה‘: בגינה מקום
שנהגו לגדור מחייבין אותו, וכן בגליון כ"י מ’ ורמ"ה, – וזו וודאי
תוספת שלא מעיקר התלמוד).

אמר אביי ה“ק וכן סתם גינה ובמקום וכו'] בכי”י, תוס'
ורמב“ן: וכן בגינה סתם, מקום (הרמב"ן: ומקום) וכו'. והרמב”ן מביא עוד:
ומקום שנהגו שלא לגדור אין מחייבין אותו. פי' והכא גופא לא קשיא דכיון דגבי
בקעה תנינהו לתרויהו ה"ק וכו' וסתם בקעה במקום שנהגו לא לגדור וכו'.

א“ל רבא א"כ מאי אבל] וכן לקמן כב ב: והא מי שהיה
כותלו וכו' קתני, סוטה יא א: הא וכן לענין הטובה קתני, סנהד' י ע”ב: והא
עיבור קתני ועוד. אבל בפסחים מה ב: אביי בניגוד לר' יהודה.

א“כ מאי אבל] לפירש”י הקשה הרשב"א (עי" גם תוס') דהא גופא
קשיא, וכתב: ושמא עדיפא מינה מקשי ליה. (אבל פי' הרשב“א השני דחוק וכן
פי' הרא”ש).

ונעביד מלגיו] אמתני' נמי פריך (דקתני “מבחוץ”) אלא משהא שהי לה עד דפירשה רב הונא ויש כיוצא בה בתלמוד הרבה (רמב"ן).

עביד חבריה נמי מלבר] בכי“י: דילמא אתי חבריה ועביד
מאבראי, וזוהי גי' רש”י, שכ“ה ברש”י בדפוי“י דיבור חדש: ועביד
מאבראי, וצ”ל: כופה לצדו.

תוס' ד“ה והא: דמצינן למימר היינו שבולט חוץ לחומה; רמב”ן: “שמא מבחוץ לחברו קאמר”!

שם בתוס‘: ותיובתא אינה וכו’] עי' גם רמב“ן. קבלה של
גאונים ישנה היא, ש”קשיא" הוא דבר “תלוי”, סתו“א: כל מקום שנאמר
קשיא דבר תלוי הוא, ועי' רשב”ם ב“ב גב ב ד”ה קשיא, ורש“י סנהד' עב
א ד”ה קשיא: קשיא מתני' לתרוצא וכו' ואיכא לשנויי בדוחקא וכו‘. ועי’ גם
רשב“א ורא”ש ברכות כו ב בשם רה"ג (ועי' גם שארית יוסף כלל כד). ודברי
הרשב"ם אינם, שהרי כאן הוא פירכה ממשנה, ולקמן כד ב – מברייתא, וכן ברכות
כו ב ועוד וכן בסנהד' שם.

וכדאי להזכיר שהפיסקא היא רק “ועושה חזית”, מבלי “מבחוץ”!
(בכ"י מ' רק “אלא אם רצה כונס”) ובתוספתא, שהבאתי במשנה: הופך את החזית
אצלו. ואפשר ד“קתני” – ברייתא היא! אבל א"כ הוה אמר: והא קתני
(= תניא) ועושה חזית מבחוץ.





ד ב

נשעייה באמתא מלבר] אפשר באמת הבנין?

דקפיל] צ“ל: קפיל (ר"ג); כ”י ר' ונ“י: קליף, אבל בכ”י
מ' וראשונים גם למטה: קיפולא, וכן למטה במקום “קליף”, בכ"י: מקפיל ליה
קפולא. “קפל – קלף”720 (סוטה לו א: וקיפלו את האבנים).

סינופי יריכי] בכי“י וראשונים: סניפי דיכי (ה"ג:
דכי), כ”י ר' ור“ג ואו”ז (ד)סניף ליה דיכי (בר"ג: ריבי), וכן ראב“ד
בשמ”ק721.

אמר רבינא הכא בהוצ' וכו‘] בכי"י וראשונים: רבינא אמר סיפא אתאן722 להוצא ולאפוקי וכו’. – וקשה לי
דהא תנן בסיפא: לפיכך וכו' המקום והאבנים של שניהם. ואפשר דמיתורא
דמתני' קא מייתי הוצי.

המקיף את חבירו משלש רוחותיו וגדר וכו‘] “המקיף”
בשדות “וגדר” בגדר, אבל “רוניא אקפיה”, – בגדר הוא. עירובין פ“ב
מ”ה: מוקפת גדר, וכך ירוש’ עירובין כז ע“ג (=תוס') מוקפין חומה, ב”ב כד ב:
שמקיפין אותה גנות ופרדיסין, עירובין נג ב: שמקיפין אותה גנות
ופרדיסין.

וגדר את הראשונה ואת השניה וכו‘] במשנה הו’ לו, ירוש' כ“י
פ' וק', בבבלי כ”י פ' וכן רמ“ה: גדר את. (ובכ"י ר': עמד וגדר
ראשונה שניה ושלישית). “גדר” פי' אם גדר וכו' אם עמד וכו'. ר”ג
פירש: כגון שהיו לו למקיף ד' שדות וכו‘, אבל אנן תנן (וכן ר' יהונתן
ונ"א) “משלש” רוחותיו! והכריחם לזה מפני שפירשו “אם עמד וגדר” – מקיף.
וודאי שפירשו “המקיף” בגדר ופירושי קמפרש. נמק"י: ואחר מכאן השניה
וכן השלישית וכו’ ואע"פ שהיה כבר פטור מן הראשונה וכן מן השניה וכן מן
השלישית לא אמר ראשון ראשון הפסיד אלא כל שעמד וכו' פטור.

ר' יוסי אומר אם עמד וגדר וכו‘] בכ"י מ’ ור' ורי“ף ובגמרא
ב”ק כ ב גם בדפוסים, וכאן בגמרא בכ"י מ': אם עמד ניקף (ועי' רש"י
ותוס').

הבבלי בב"ק מפרשו אניקף, וכן כאן באיבעית אימא האחרון
ללישנא אחרינא (עי' למטה וזו היתה גי' התוס'). ועל־פי־זה הוסיפו במשנה
“ניקף” והוסיפוהו אפילו כאן בגמרא בציטט של המשנה אף שהוא נגד כל הלשונות
שבגמרא כאן723, שלכולן “עמד” מקיף הוא. וכן הירוש' מפרשה עמד “מקיף” (עי' למטה).

ולפי הנוסח העקרי: גדר את וכו' אם עמד וכו‘, וודאי
מקיף הוא, שהרי כולה חד תנא הוא (עי' למטה), ופירושי קמפרש: המקיף וכו’
[אם] גדר את וכו' אין מחייבין (אבל) אם עמד וגדר את הרביעית וכו'.

ומשנתנו אינה דומה אפוא למשנה הסמוכה “סמך לו כותל אחר
מגלגלין עליו וכו' “. ויהיה כאן “עליו” = “חבירו” הנזכר לפני זה. ו”אם עמד”
פירושו אחרי זמן! (וגם ראשונה ושניה וכו', לא בפעם אחת נגדרו ולכן
חולקים).

בבבלי ב“ק כ ע”ב דפוסים וכ"י מ‘: אמר ר’ יוסי, והוא הנוסח העקרי, וכולה ר' יוסי הוא724, וניחא קושית הגמרא. וכבר כתבתי שגם משנה א' ר' יוסי היא.

והנה לתלמוד מסכת ב"ב היה נו' אחר במשנה מלתלמוד מס' ב“ק (וכאלה עוד)! וגם זה שייך ל”סוגיות מתחלפות", עי' למטה.

ובנוגע לפי' “המקיף וכו' וגדר” וכו‘, הקשה הרמב“ן על
פירש”י מסוגיא דב“ק, שהרי לפירש”י אין זה “זה נהנה וזה לא חסר” שהרי חסר
הוא ע"י הניקף, שבשבילו הוא עושה את הגדר בינו לבין הניקף, ותו מאי קאמר שם
“את קא גרמת לי היקיפא יתירא”, והרי הוא גורם לו כל ההיקף. "ועיקר
הפי’ שעל הגדר החיצון שבין המקיף ור“ה הדברים אמורים ולא משום היזק
ראיה אלא משום שן וזה שאמרו לדידי סגי לי בנטורא בר זוזא. וזה שאמרו את
גרמת לי היקיפא יתירא שמפני השדה שלו שהוא בינתים היקפו גדול יותר”
וכו‘. וכ“כ הרמ”ה ונמק"י ור’ יוסף מיגאש.

וגם ממעשה דרוניא נראה שביניהם לא היה כל גדר, שהרי
אריסו של רבינא יכול ללכת ולקחת אשכול משרהו של רוניא, והגדר הוא הגדר
החיצון.

(דאמר אם עמד וכו' ל"ש עמד מקיף)] איגו מן הגמרא אבל נוסף
בד' יושטיניאן ע“פ הרי”ף, וליתא בכי“י, ובקצת כי”י ליתא גם “א”ר יהודה"
וכו'.

רה“א הכל לפי מה שגדר] רמב”ן משוה את הירוש' כאן, יב ע"ד:
“רב חונה אמ' ובלבד כשער (כ“ה ברמב”ן, ד"ו: בשעה) שבנה עכשיו דאין הוה
בָנֵי (רמב"ן: בני ליה) דכיפין גבי (כ“ה ברמב”ן) לה (רמב"ן: ליה)
דכיפין. ברם אין (רמב“ן: אם, ד”ו: הכא!) הוה בָנֵי דכיפין ובנתיה
בליבנין גבי ליה כיפין וכל שעה דנפיל בני לה”, שאם גדר המקיף את הרביעית
בכיפין גבי לה דכיפין, אבל אם השלש היו בנויות כיפין והרביעית בנה לבנים,
היגבה כיפין וכל שעה שתפול כותלו יבנה אותה? (הרמב“ן מפרש להפך ובניחותא
ועי' פ”מ).

ולפי הירוש' הוה אם עמד וגדר – מקיף הוא. וקרוב הוא
לפרש כן (אומר הרמב"ן) מה שאמרו בגמרא הכל לפי מה שגדר כלומר לפי מה שגדר
עכשיו הניקף (ולפי פירושי: המקיף) וכו' ורגלים לדבר דרב הונא אמרה
הכא בגמ' דילן והתם בגמ' דבני מערבא והלשון עצמו משמע כן. אלא שיש מקצת
נוסחאות725 שכתוב בהן רב הונא אמר הכל מה שגדר
ולא גרסי' לפי מה שגדר וכו‘. כ"י ר’ ור“ג ונ”י: הכל כמה שגדר, וא“הכל”
דמתני קאי (רמב"ן). והרמ"ה מפרש כן גם לגי' שלנו, וכן פי' ר' יוסף
הלוי.

וגם סוגיא דגמרא דילן כולה דאם עמד מקיף הוא.

הא רביעית מחייבין אותו אימא סיפא] בכ“י ר‘: המקיף את
חבירו וכו’ הא רביעית. ברמ”ה: הא אם עמד וגדר אותה רביעית מחיבין
אותו ר' יוסי אומר וכו' ורש"י הגיה כלפנינו.

מאי קיהיב ליה] ברש“י ד' פיז‘: מאי כו' יהיב,
ובד’ וינ': מאי כי יהיב, והמהרש”ל בד"ר הגיה: קיהיב, אבל הנו' הראשון
עיקר, כו κού, “etwa”726, “כי” = כַי בסורית727.

איבעית אימא מקיף וניקף וכו' (ל"א מקיף וניקף וכו' אבל אם
גדר מקיף לא יהיב ליה מידי)] בכ“י מ' פ' ור' ליתא הלשון הראשון “אבע”א
וכו' לא”, וכ“כ מהר”ם לובלין, וזו היא גי' רשי ותוס' ור“ג, והוא כסוגית ב”ק
שם: “טעמא דניקף הא מקיף פטור”, אבל גי' הגאונים728 והרז“ה והרמ”ה כלשון ראשון, דלר' יוסי ל“ש ניקף ול”ש מקיף
(ולת"ק: הא רביעית מחייבין אותו דמי רביעית), והסוגיא מתחלפת כאן
מב"ק (המאור, והרמ"ה ועוד). ומעשה דרוניא אקפיה רבינא וכו' כר"ה אליבא
דר' יוסי, הוא כלשון ראשון, שהרי רבינא מקיף היה (רשב"א).

ואצלנו הובאו שתי הנוסחאות ב“ל”א" כרגיל.





ה א

רוחותיו] עברית. רהיטא דלישנא דמתניתין הוא. פ': רוחותיה.

קא גדר דיקלי] לקמן לג ב: איזיל ‏ איגדריה לדיקלא
דפלניא וכו' לא חציף איניש דגזר; כ“י מ' וא”פ וד' פיז' וה“ג ורי”ף ויד
רמ“ה וכ”י ה' (ובגליון: נ"א אגדריה): ואגזריה, וכ“ה לו א: איגזרה –
למיגזר, ושם בכ”י פ' ור' וד' לובלין של“ו: ואיגדרה, ובמקום “למיגזר”
– בכ”י פ‘: למגדר, ובכ"י ר’ דגדר. התוס' ל“ג ב' היה לו “ואגזריה”:
פי' לגדור(!) תמרים שעל הדקל דגדירה (!) שייכא בתמרים ולא איירי
בקצצת הדקל וכו', והריטב”א שם כתב: ואגזריה כך הגי' ברוב הספרים
וקשה לרבי' ז“ל הא דאמרינן בב”ק שורי הרגת וכו' ויש גורסין מפני קושיא
זו ואגדריה וכו'.

אבל בלשון המשנה והברייתא הנו' הנכון הוא נוסח הערוך ועוד
“גדד” (ולא “גדר”): גודדין בתמרים (ב"מ פט ב); שיגדוד ג' גדידות (לקמן
לו ב), ערבית729 خٜدٔ النخلة ובארמית גֹדּו
אילנא (דני' ד יא), ואם היתה המלה שלנו היה צ"ל: ואיגדה, למֵיגַד,
גָאַד (גייד), כדין הכפולים.

הכוונה כמובן לפירות הדקל, כמו בערבית.

אהיני] ‏ תמרים = “אחיני”. אשורית uh̭in(n)u, דיליטש 44: 24.jun.Tig: u־h̭i־nu־šu aš־mut־ma umallâ (הכיתי ו־) gišimmaru ša pi־rik mâti־šu a־duk־ma kir־ba־ti. ובירוש' ב“ק פ”ה ה סע"א: כבשה דאהיני, שרידי 244: כבשה דאחיני הות.

אכלויי – דמיכלי]‏ צ“ל: דמַכלי, הפי' עי' רש”י, ורמ“ה פי' מלשון “כלא” = “מנע”: להרחיק אותן מן השדה, “abhalten”,”verscheuchen“; וכן קידושין פא ב:
אביי מכלי להו (כנו' הערוך; בהו': מכלליה) מכולה דברא. הנוסח הנכון כאן
בה”ג ד“ו: רמא ביה קלא א”ל שבקיה עיזא בעלמא הוא א“ל אטו עיזא לא
מכלינא ליה א”ל ולאו גברא בעי לאכלויי, אתא וכו' (וכן הביא הערוך בע'
כל ב': א“ל עיזא בעלמא לאו אכלויי מכילנא בה, וכן הביא הרמב”ן
במלחמות: עיזא בעלמא הוא), וכן רמ“ה: שבקיה עיזא בעלמא הוא כלומר
חשביה כעיזא בעלמא אלו לא הוה גדרנא לך והוה אתי עיזא מי לא הוה עייל
ואכיל, א”ל רוניא ועיזא לאו אכלויי מכלי ליה כלו' עיזא נמי כי חזו ליה
דעילא מי לא מנעי ליה א“ל ולאו גברא בעי לאכלויי וכו‘. והנו’ העיקרי היה
אפוא: א”ל שבקיה עיזא בעלמא הוא א“ל עיזא בעלמא לאו אכלויי מכלינא לה א”ל
ולאו גברא בעית לאכלויי, אתא וכו'.

תוס' ד“ה ואי לא: מגבינא לאפדנא מינך] ב”ק יב א.

שם: או מחינא לך וכו'] כתובות צו סע“א: ב”ב קנא ב.

אמרי אינשי ארבעה לצלא ארבעה לצללא] [כ“י פ']
ה”ג ד“ו וד”ב ורמ“ה וראב”ן צט ב, וערוך ע' צלא: “ארבעי – ארבעי”, היינו
“ארבעין”, ארבעים (כי"מ ארבע' – וארבע'). “ארבעי” גם ב“ב עג א (עי'
ד"ס). סורית חדשה ארבעי 40. אבל עי' לקמן ס ע”א וד"ס “ארבעי” = ארבע
לנקבה, וכן שבועות יד ב.

“צללא”, ה“ג ד”ב: צלאלא. והעיקר ש“צלא” הוא עור גדול (mašak ṣallu באשורית, צלא, משך צלא,
בפפירוסים, סכוי 10 שו' 10), “צלָלָא” הוא הקטן (השוה “ערסא” – “ערסלא”)
וכפי' ר“ת. אבל מה שפי' “אמיצר אותם שדות דאקפיה וכו' והיה רבינא מצרן
מג' רוחות ורוניא מרוח אחת”, ונראה מלשונו שזה היה לאחר מעשה “דאקפיה”, אבל
א”כ הלא לא “אקפיה” מארבע רוחות, שהרי שדהו פתוחה לאחר (אע“פ שאינה
פתוחה לרה”ר), אלא ודאי שזה היה לפני מעשה “דאקפיה”, וצריכים לומר,
שרוניא קנה אותה השדה שהיתה מוקפת מג' רוחות בשדותיו של רבינא, ומרוח
אחת בשדהו של רוניא, ורבינא הקיפו “מד' רוחותיו”.

אבל העיקר בזה שהקיף גם שדה זה של רוניא (שוב
מצאתי כן במהר"ם) כפי' ר' אברהם בתוס' (והראב"ן), ששדה זה היה אמצרא של
אותן שדות שהיה רוניא אריס בהן (ב"מ קט א), דאמרי אנשי וכו‘, שמשלמים בעד
עור קטן כבעד עור גדול מפני שהטורח אחד, וכך הטורח אחד בשביל שדה
אחד כבשביל שדות הרבה, או כפי’ “ול”נ" שברש"י.

רש“י ד”ה ארבעה: למאכלות ביתו] צ"ל: למכולת (מ"א ה כה), כבד' פיז' (ורש"ל הוא שהגיה).

סמך לו כותל אחר וכו‘] רש“י: אע”פ שלא נתן עליו עדיין
וכו’, ר“ג: אלא כעין [צ"ל: נעץ] קונדסין ונתן עליהם את התקרה מצד אחד
על כותליו אעפ”כ מגלגלין וכו' שאע"פ שלא נתן את התקרה עליו נהנה הוא מן
הכותל וכו'.

ובירוש' כאן יב ע“ד: רב חונה אמר וכו' (עי' למטה). עד כדון
לארכו לרחבו. אמר רבי נסא כותל חצר לא נעשה אלא להָצֵיל לו (רמב"ן:
“לצלליו”). סברין מימר שאם רצה לקרות אינו מקרה. [חזר ותנא סמך לו כותל
אחר אע”פ שלא נתן עליו את התקרה מגלגלין עליו את הכל הא אם רצה לקרות אינו
מקרה]730. אמר ר' יוסי בי ר' בון תיפתר על ידי מרישיו (רשב"א: מרישן). וזהו פי' ר"ג.

ובתוס' ב“מ פי”א ד (שהביאו הרמב“ן כאן ונמ”י) תניא: היתה
חורבתו בצד גינתו של חבירו ועמד וגדרה (“ועמד בעל הגינה וגדר את פרצי
חורבתו של זה”) מגלגלין עליו יציאותיו של כותל (החורבה) כדרך שהוא בונה.
היתה (מ"ב: הגינה) סמוכה לחצירו (נמ"י: לביתו) של חבירו אע"פ שלא נתן
את הקורה לאותה הרוח נותנין לו יציאותיו של כותל בשעה שהוא בונה.

ולמשנה דב“ב פ”ב מ"ד (לא יסמוך לו כותל אחר וכו') תניא
בתוס' ב"ב פ"א ג': “ר' יהודה אומר תוקע יתד בארץ וסומך עליו את
הקורה ובלבד שלא יתקע לתוך של חבירו”731.

ולמשנתנו יש רק תוס' קצרה (ב“מ פי”א כב): “בחזקת שנתן
שומעין לו (שלא) לסמוך את הקורה, בחזקת שלא נתן אין שומעין לו לסמוך
את הקורה”.

ואמר לו פרעתיך בתוך זמני] בכ“י ר‘: ובא בזמנו ואמר
לו וכו’, וכ”ה בה“ג ותוס'. רי”ף ורא“ש ורשב”א בשמ“ק: בתוך
זמנו732 ועי' בסמוך. בכי”י: [דכי מטי
זימניה] לא ליתי וליטרדן, וע“כ פירושו “זימניה” של החוב. ובכ”י מ'
בע“ב: אילימא דא”ל פרעתיך בזמני, ר“ג: אילימא בזמנו. אבל פירוש
הוא ואינו מעיקר הגמרא. וכפירושו של הראב”ד733 והתוס‘734. שבא ביומא דמשלם
זמניה. והרמב"ן כתב כאן: מדלא קאמר ואמר לו בתוך זמני פרעתיך משמע
דלאו בתוך זמן הם עומדין וכו’ לפיכך פירשו מקצת רבותינו ז“ל דהכא בשבא
עליו ביומא וכו' ואין דעתי מקבלת לא הפירוש הזה ולא הדין הזה שהיה להם
בגמרא לפרש ולא לסתם אלא הכי קאמר ליה פרעתיך כבר אע"פ שהוא תוך זמני
והיינו דלא קאמר ר”ל הקובע זמן לחבירו ותבעו בתוך זמנו ואמר לו פרעתיך
דלא מדכרינן תביעה דמלוה בתוך זמן אלא לוה הוא דקאמר ליה פרעתיך
והקדמתי לפרוע בתוך זמני ולקמן בלאחר זמן כאמרי' תבעו לאחר זמנו וכו'
דהתם שייכא תביעה בלאחר זמן. (הרמ"ה: והא דריש לקיש לא מיתוקמא &lt;אלא&gt;
היכא דתביעה סמוך למישלם זימנא דליכא למימר מגו דיכיל למימר פרעתיך בזמני
וכו').





ה ב

כי היכי דלא ליטרדן] (בכי"י: דכי מטי זימניה לא ליתי
וליטרדון). עי' תוס' שהקשו ממשנת בכורות פ“ה מו (מט א): מת האב בתוך
שלשים יום בחזקת שלא נפדה וכו', ומב”מ קב ב: בעו מיניה מרבי ינאי שוכר
אומר נתתי ומשכיר אומר לא נטלתי וכו' אי בתוך זמנו תנינא מת האב בתוך
שלשים יום בחזקת שלא נפדה וכו' (ועי' שם). והרמב“ן מתרץ קושית “איכא דקשיא
ליה” דלקמן (ה ב) “אילימא דאמר פרעתיך בזמני פשיטא” מב”מ שם דקא
מיבעיא להו אי עביד איניש דפרע ביומא דמשלם זימנא או לא, – “ולא קושיא היא
דהתם בשכירות אבל הכא כיון דמעיקרא נמי היה יכול להוציא ממנו חצי
ההוצאה פשיטא דלאחר שתבע מיד פורעו” וכו‘, ואפשר להשתמש בתירוצו זה גם
כאן. והראב“ד מיישב זה: לפי שאריכות הזמן מדת חסד היא ומ”ה כי מתרמו ליה
וכו’ אבל בפדיון הבן ושכירות דבתוך הזמן ליכא עליו חיוב פרעון כלל וכו' אי
אמרו פרענו בתוך הזמן אינם נאמנים. והריטב“א בב”מ מקשה מבכורות מט א
דאיפליגו רב ושמואל בפדאו בתוך ל' יום, ולשמואל אין בנו פדוי והלכה כמותו,
וא"כ היכי מייתי סייעתא מבכורות, דהתם דינא הוא דתוך זמנו לא פרע דלא הוי
פדוי.

אבל בב“מ שם גי' שלנו היא גי' רש”י שהגיה וכתב: ה"ג
דתנן מת האב וכו' ובבכורות תני לה גבי בכור וכו‘, אבל גי’ הרי“ף והרא”ש:
“דתנן כל ל' יום בחזקת שלא נתן עד שיביא ראיה שנתן לאחר ל' יום
בחזקת שנתן עד שיביא ראיה שלא נתן”, “וקאי אשכירות סתם שהיא ל'
יום וכ”ה ברמב“ם וש”ע ורש“י החליף הגירסא וכדעת תוס' וש”פ בפ“ק דב”ב"
(הגר“א בב”מ שם) וכגי' הרי“ף כזה בכ”י פ' ובה“ג ובעיטור שכירות, וכ”ה
בריטב“א (ושם: מת בתוך), והוא מפרשו: גבי פדיון הבן
מיתניא735. אבל “דתנן” אינו מוכיח כלום, שהוא
משנה. וא”כ קשה למה לא הביאו ברייתא זו להשיב על אביי, אלא דברייתא
לא שמיע להו לתלמודא דב"ב; והסוגיות מתחלפות!

ומברייתא זו קשה גם לפי' ר“י והגאון בהלואה סתם, וכבר
העיר הרשב”א אקושית הגמרא עד ד' אמות וכו‘. שהרי כאן לא קבע לו חברו זמן עד
שיגדור ד’ אמות ואדרבה הוא תובעו מיד.

תוס' ד“ה אע”ג: דמאלמנה ליכא למילף] כלומר ממשנת גיטין
פ“ד מ”ג (לד ב): אין האלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה (והובאה בתוס'
ד"ה ואפילו!) ובגמרא שם אמרו: מאי איריא אלמנה אפילו כולי עלמא נמי דהא
קיי"ל הבא ליפרע מנכסי יתומין לא יפרע אלא בשבועה וכו'.

שם: ועוד תנן בשבועות וכן היתומים מן היתומים לא יפרעו וכו'],
“מן היתומים” אינה במשנה, ופי' הגמרא הוא (שם מח א)!





ו א

א“ר הונא סמך לפלגא סמך לכולה] תוס', רי”ף ד“ר, ראש ד”ו ורמ"ה: לכולא, וכן נכון (בכ"י מ‘: לפלג’ – לכול').

רש"י ותוס' מפרשים “בין באורך בין בגובה”, אבל שאר הראשונים736 מפרשים “סמך לפלגא” באורך.
ובירוש' כאן (יב ע"ד): רב חונה אמר מגלגלין עליו פשוטו (כל ארכו)
של כותל. עד כדון לארכו. לרחבו. אמר ר' נסא כותל חצר לא נעשה אלא להָצֵיל
לו (“לצלליו”)737.

ומודה רב הונא בקרנא ולופתא] בדפוי“י: ובלופתא, כ”י מ‘:
בקרנתא ובלפתא, רמ"ה: בלופתא וקרנאתא, ר’ יונה (בשמ"ק): בלופתא
וקרנתא, ושניהם רבים: בלוּפָתָא וְקַרְנָתָא ערוך: בלופתא וקרן
זוית, וכן ראב“ד ורשב”א (ועי' בסמוך). כדאי להוכיר כאן גם את הגירסא בכ"י
פלורנץ: ומודה רב הונא בקינא [ולופתא], ומודה רב נחמן באפריזא
ובקבעתא דכשורי. (השוה ערוך ע' לפתא ב' וב"ב ד א: ליפופא)738

ר“ג: קרנא – “שסופו של אותו כותל שסמך כנגד זוית של אותו כותל שהגביה חבירו”; ר”ח, שהיה גורס בלופתא וקרנתא739, פי': “בלופתא כגון שלא בנה הכותל כנגד כותל המחיצה אלא היה
כותל בנוי מקודם ועכשיו חבר עליו והאריכו כנגד כותל המחיצה או שעשה
לו קרן זוית (פי' “קרנא”הוא) או שהיה קטן והרחיבו בקרנות (פי' ב'
ל“קרנא”, “קרנתא”) דבהני כולהו אינו חייב אלא כשיעור מה
שסמך”740.

ור' יוסף מיגאש (וכן רשב"א) מפרש “בקרנא”: “שאם חבר לזה
הכותל שבנה כנגד כותל מחיצה קרן כגון זה ___|קרן שאינו חייב וכו' אלא
מה שכנגד” וכו‘. (ורש"י פי' כזה קרן _
בית_ אבל פירוש
דחוק). והרשב"א כתב שם: הפי’ הנכון דרב הונא באורך הכותל ודר“נ בגובה הכותל
וכו‘; ור’ יוסף מיגאש מפרש גם “ומודה ר”נ” באורך: ומודה ר"נ שאם עשה
באותה מחיצה שלא בנה עדיין אלא כנגד חצייה אפריזא וכו'.

אפריזא] פרסית افريز ערבית إفريز Bohle.

– בי כוי] ד' פיז' וכ“י מ': כוזי, רי”ף ד“ר:
כירי, ד”ו וכו‘: קורי, וכן רמב“ן וכן בהמאור; יד רמ”ה כאן (וכן לדף
ד ב ולדף ו ב): כורי. והוא העיקר (תה"ג סי' שכו: כוארי); “כורי”,
ר’ מן “כורא”741, “כורתא”742, “גזע של אילן”,‏ “Baumstamm”, “כורתו” (של אילן)743.

[צ“ע אם שייך לכאן כרֻתות, מ”א ו לו: וטור כרתת
ארזים, ותרגומו מריש, ושם ז ב: וכרתות ארזים על העמודים = וכְרָתות,
במו קשתות (קשת, قوس), דלָתות (דל, דלה, דלת)?]

רמ“ה כאן: “כלומר היכא וכו' ועבד ביה בשעת בנין בי כורי
דאינון נזי (קרי: כוי) דמעילין בהו ראשי כשורי”, והפירוש
“כוי” נכנס אצלנו ודחה את העיקר כורי. וכן בכ”י ה' “בי כווי” גם
למטה צח ב! ושם בכ“י ר': בי קורי, ובכ”י מ': בי כאדרי!

בי כוי לא הוי חזקה] רשב“א (בשמ"ק): אמתני' דבחוקת שלא
נתן קאי וכו' וכן פירש”י ז“ל. ואידך דר”נ נמי דאחזיק לכשורי אית דמפרשים
דאמתני' נמי קאי וכו' וההיא דרבינא נמי דכשורא דמטללתא אמתני' מפרשי' לה
וכן פר“ח (=פר"ת) ז”ל ואע"פ שאותה דאחזיק לנטפי הפסיק הענין וזו של רבינא
נאמרה אחריה לא שיהיו שוות בענין אלא מפני שרצה לסדר מחלוקת רב נחמן
ורב יוסף בזה אחר זה ואחר כך חזר לענין משנתינו – וי“מ ההיא דבי כוי
אמתני' ואינך כולהו וכו' בחזקת טענת מכירה וכו' (וכן פירש"י והוא
הנכון) ולא הביאן כאן אלא בגררת אותה דבי כוי דאמר ר"נ אמתני', סמך לה
אידך נמי דר”נ ורב יוסף לכשורי ונטפי ובגררת דההיא הביא נמי ההיא
דרבינא, דומה נמי לאחזיק לכשורי במקצת.

אמר ר“נ אחזיק] ד' לובלין, כ”י מ' ופ': ואמר.

אמר ר“נ אחזיק להורדי לא אחזיק לכשורי לכשורי אחזיק
להורדי רי”א (כי“מ ופ' ורי”ף ורא"ש: אפילו) אחזיק להורדי אחזיק לכשורי.
א"ד אר“נ אחזיק להורדי אחזיק לכשורי לכשורי אחזיק להורדי] עירבוב
נוסחאות כאן. בכ”י פ' ורי“ף (שתפס כדרכו לשון אחרון) וכן היה לפני
נמק”י: לכשורי לא אחזיק, ובד' פיז' ווינ' וכו' וה“ג הנוסח: רי”א אחזיק
להורדי אחזיק לכשורי לכשורי לא אחזיק להורדי (ומחקו רש"ל).

מצד אחר: (א“ד אר”נ וכו' להורדי) ליתא בכ“י פ' ורי”ף כ“י,
והרא”ש כתב: ובספרי ספרד מצאתי איכא דאמרי אר"נ אחזיק להורדי אחזיק
לכשורי.

ובכ“י ר': א”ד וכו' לכשורי לא אחזיק להורדי (וברי“ף ד”ו וכו‘: א“ד אר”נ אפי’ אחזיק לכשורי לא אחזיק להורדי).

שתי נוסחאות הן אפוא, ולא שתי לשונות, וקצת ספרים כתבו
שניהם. נוסח אחד הוא: להורדי לא אחזיק לכשורי לכשורי אחזיק וכו‘,
כלפנינו, ונוסח ב': להורדי אחזיק לכשורי לכשורי לא אחזיק להורדי.
נו’ ב' זה הוא הא“ד שבספרי ספרד. ובנוסחאות שלנו משובש סופו, וצ”ל כבכ“י
ר‘: לכשורי לא וכו’ ובכ”י ר' זה חסר “רי”א אחזיק להורדי אחזיק
לכשורי" (וכן ליתא ברי“ף כ”י וד"ק). ולנוסח זה צריכים לגרוס: רי"א אפי'
אחזיק להורדי לא אחזיק לכשורי.

ולנוסח א‘: רי"א אפי’ אחזיק להורדי אחזי'.

ונוסח ג', ה“ג וד' פיז', צריך היה להיות כזה: אר”נ
אחזיק להורדי אחזיק לכשורי לכשורי אחזיק להורדי (כא"ד שלנו) רי"א אחזיק
להורדי אחזיק לכשורי לכשורי לא וכו' (אבל בה“ג ד”ו: אר“ג אחזיק להורדי
לא וכו' [כלשון ראשון שלנו] רי”א וכו' וא“ד אר”נ וכו' [כבנוסחאות],
ובד“ב חסר “אר”י”).

ובילבול כזה גם במימרא הסמוכה:

אמר (בכ“י מ' ופ' וה”ג ורא"ש: ואמר) ר“נ אחזיק לנטפי
אחזיק לשפכי אחזיק לשפכי לא אחזיק לנטפי ורי”א אפילו אחזיק לשפכי אחזיק
וכו' א“ד אר”נ אחזיק לשפכי אחזיק לנטפי לנטפי אחזיק לשפכי] (א“ד אר”נ וכו'
לשפכי) ליתא בד' פיז' וברי“ף ד' קוש'! ושם בדברי ר”נ: אחזיק לנטפי לא
אחזיק וכו'.

ובה“ג ד”ב 402: ואר“נ אחזיק לנוטפי לא אחזיק לשפכי
לשפכי אחזיק לנטפי ור' יוסף אמר אפי' אחזיק לניטפי אחזיק
לשפכי; ובכ”י ר' בדברי ר“י: אפי' אחזיק לנטפי לא אחזיק לשפכי.
והאו”ז744 כלל נטפי והורדי יחד וכתב תחילה לשון ראשון שלנו ואח“כ א”ד שלנו (הודרי ונטפי יחד).

וגם כאן שתי נוסחאות הן? ו“אבל לצריפא דאורבני לא” אינו שייך לשני הלשונות
אלא ללשון: אחזיק לנטפי! 745 רש"י הגיה כלפנינו.

צריפא דאורבני] פי' ר"י מיגאש כמו העושה סוכתו כמין צריף, שהיא משופעת, והמים נשפכים בריצוף.





ו ב

עד ד' אמות] פי' ר"ת בגובה (ר' יונה בשמ“ק וכן רמ”ה).

ובעובי הכותל] במקום שאינו גבוה מד"א.

אבל בתרבץ אפדני לא] ר' יוסף מיגאש ורמ“ה: מליסא של
חצר (אויר החצר), וכפי' הרמ”ה: “וסבר ארבע אמות דלפני פתחו דקנו ליה
לבעה”ב מחמת הבית הכא נמי משתעבדי ליה לשוכר לפירוק משאו, שאר החצר
דדלית ליה לבעל הבית זכותא בגוה מחמת הבית אלא מחמת זכותא דאית ליה בהצר
גופא נמי לא משתעבדי ליה לשוכר אלא לדריסת הרגל דבית אוגר ליה חצר לא
אוגר ליה דשוכר כלוקח דמי. ור“נ דידיה אמר וכו' שוכר עדיף מלוקח דהא מיחייב
לתקוני ליה כל מידי דמעשה אומן מה שאין כן בלוקח”. – “תרבץ”, ארמית
“תרבצא”, וכן בסורית, אשורית tarbas êkalli, tarbaṣu, חצר746.

קמ“ל דא”ל רבים וכו‘] לקמן ס ע"א (והב"ח רמז לו) אמתני’
ד“אבל פותח הוא לרה”ר פתח כנגד פתח“, אמרינן: דא”ל סוף סוף הא בעית
לאיצטנועי מבני רה“ר. וכבר הקשו זה ר' יוסף מיגאש ורמ”ה ותירצו: “לא דמו
דאילו התם פתחים לא גביהו מרה”ר אלא להדי רה“ר גופה הוא דפתיחו וכו' אבל
הכא לענין גגין וכו' כיון דגביהו” וכו' (ר' יוסף מיגאש).

ממילא נמי חזית לי] “ממילא”, “מן הדבר” (“מילא”) “מעצמו של דבר” (בלי כונה), “בטבעו של דבר”.

אמר מר747 זה עושה מעקה לחצי
גגו וכו' (זה שלא כנגד זה (ומעדיף)) פשיטא וכו‘] בכ"י פ’ ויד רמ“ה
ליתא “זה שלא כנגד זה ומעדיף”, וכתב הרמב”ן: ה“ג זה עושה מעקה לחצי גגו
וזה עושה מעקה לחצי גגו פשיטא לא צריכא וכו‘. אי נמי: פשיטא לא צריכא וכו’.
ותו לא. ומקצת נסחי דכתיב בהו זה שלא כנגד זה ומעדיף פשיטא לא מתפרשי
שפיר דהא ארישא קשיא ולאו אסיפא דמעדיף. ובכ”י מ' ור' וה“ג ליתא
“זה עושה מעקה לחצי גגו וזה עושה מעקה לחצי גגו”, וחסר גם “ומעדיף” (אבל
בה"ג ישנו), והיא הגי' שהזכיר הרמב”ן. והעיד הריטב“א בכ”י (ד"ס) שכ“ה ברוב
הספרים וכתב דלגי' זו צריך תלמוד תשובת התלמוד. והר' יונה כתב: זה שלא כנגד
זה ומעדיף פשיטא. סיומא דמילתא נקט ליה וכולה מילתא קשיא ליה פשיטא
דהל”ל עושים מעקה ותו לא ואנא ידענא דזה שלא כנגד זה עושים ומשני דמלישנא
יתירא וכו'.

אוזינקא] “הוצאות”748, פהלוי
אוגינק خوزينك, “אוצר”, וקבל אח“כ הוראת “ממון” ו”דמים", כמו “גזא”
הפרסי, שקבל ביונית (γάζα) הוראות pecunia, divitiae, census, ועוד.

מיתרע ליה אשיתאי] צ"ל: לי.

במסיפס] כ“י פ' ומ”: בפסיפס, ועי' לעיל.

אי לגדיים וטלאים בכדי שלא יזדקר (בבת ראש) סגי] בג'
כי"י: שלא יזדקר הגדי סגי (אבל ברי“ף, וכן מוגה בכ”י ר': הגדי בבת
ראש), ודומה לו בעירובין טז א, כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש (בתוס' כלאים
פ"ד ו: שלא יכנס הגדי); סוכה יד ב: כדי שיזדקר בה גדי בבת ראש, עירובין
יד א: מחיצה שהגדיים בוקעין בה.

אמר ממצורי קממצירנא] “אני פושט עצמותי”;,מצר“, סורית מזר וגם מצר “sich ausstrecken”, “recken”749,
נמק”י: אימצורי כמו אימזורי כדכתיב ויזורר הנער" (מ"ב ד לה), והטעהו
לשון ר“ח וערוך ור' יוסף מיגאש כאן “כדכתיב ויזורר הנער”, (אבל זו ראיה אל
הענין ולא אל המלה); ב”מזר" המ' שרשית. נו' שלנו הוגה בד' פ“פ ע”פ רש“א
שהגיה: אמר אמצורי קממצירנא, ע”פ ערוך, רי“ף ורא”ש ור“ן (הנו' “ממצורי”
רק ברא"ש), וכן ברמ”ה ור' יוסף מיגאש וגם בשם ר“ח. אבל בה”ג (ד“ו וד”ב)
ובכל הדפוסים וכי“י חסר זה, ופי' הוא שהיה כבר לפני ר”יח ולקוח מע“ז ע
ב, שהקשו שם לר' יוחנן דאמר חצר שחלקו במסיפס טהרות טהורות. מברייתא זו:
“גגו של חבר למעלה מגגו של ע”ה אותו חבר שוטח שם פירות וכו' ובלבד שלא תהא
ידו של ע”ה מגעת לשם“, ומשני “אמר לך ר”י שאני התם (בגג) דאית ליה
לאישתמוטי (כשפושט “ידו” ומגיע לשם) אמר אימצורי” וכו‘. אבל כאן
“נתפס כגנב” הוא “שאם יכנס לפנים מן המחיצה לשם גניבה נכנס” (רש"י),
ורש"י פי’: “מצי משתמיט ליה, ולומר חפץ נפל מידי על גגו ונכנסתי אצלך
ליטול”, ור"ג פי‘: במסיפס יכול לאישתמוטי דטעין דכיון דלא הוי האי מחיצה
גבוה י’ טפחים (!) לא הוי ידענא אי משום מחיצה הוי ומשום הכי עברנא ולא
משום גניבה.

תניא כוותיה דר“ח שתי וכו‘] תוס’ ב”מ פי"א ד.

הנהו בי תרי וכו'] כל המעשה רק אגררא דעליון ותחתון = עילאי ותתאי.

חד (הוה דייר) עילאי וחד (הוה דייר) תתאי] בכי“י מ' פ
וד”ל, רש“י, רי”ף ורא“ש חסר “הוה דייר” ונכון הוא; ובה”ג: חד הוה דאיר
עילאי וחד תתאי. וכן ב“מ קיז א: הנהו בי תרי דהוו דיירי חד עילאי וחד
תתאי איפחית מעזיבה וכו', ובה”ג ב"מ: חד הוה דאיר עילאי וחד הוה
דאיר תחתאי.

עִילַאי = “עליון”, תתאי = “תחתון” (תואר). ולמטה “איחבס תתאי”, הנוסח בכ“י ר' ור”ג: ביתא דתתאי.

איתבר תתאי] בדפוי“י וכי”י וראשונים: איחבס,
וכצ“ל ברש”י: איחבס תתאי נטבעו וכו‘. בה“ג: איחבס ביתא, כ”י ר’:
ביתא תתאי; ר“ג: ביתא דתתאי. וכן רש”י ברי"ף: איחבס ביתא.
נטבעו וכו'. חבס = חבץ, נדחק, נתמזמז, וכן גלגלת שנחבסה (חולין מב
סע"ב).

והנוסח הנכון בודאי: איחבס ביתא א“ל תתאי לעלאי (במקום איחבס ביתא תתאי א"ל לעילאי), וכ”ה בה"ג!

א“ל (תתאי) לעילאי תא ונבנייה] בכ”י מ‘, פ’ ד“ל ורי”ף חסר
“תתאי”, ונכון. אבל ישנו בה“ג, ובד' פיז' וינ' רפ”א וכו‘: א"ל אידך תא
ונסתריה ונבנייה וכו’ (הרש“ל הגיה כלפנינו, אבל “תא לסתריה
ולבנייה” גם בה”ג). וכן ז' א' איסתריה אנא ואבנייה, עי' בסמוך.

אנא שפיר קא דאירנא] בד“פ, וינ' רפ”א וכו‘: “את אי לא
מיתדר לך חוק בארעא שוף כריסיך ועול שוף כריסיך ופוק”, והגיה רש"ל
כלפנינו, "ושוף כריסיך וכו’ “, כפול גם למטה בדפוסים אלה. וגם למטה הנוסח
בכ”י ר‘: לא מצינא דאטרח אלא את דלא קא מיתדר לך חוק בארעא ושוף
אכריסיך וכו’.





ז א

(א"ל) איסתריה אנא ואבנייה (אמר [ליה] (כ“ה בד”פ
וד"ל)) לית לי דוכתא למידר ב[י]ה (א"ל) אנא אוגר לך דוכתא (א"ל) לא
טרחנא] בכ“י מ' פ' ור' ורי”ף ורא“ש ויד רמ”ה חסר “א”ל" בכולם ויפה
הוא. ובכולם חסר “איסתריה” (וכן ברש"י), אבל בה“ג: “א”ל אנא סתרנא ליה
ובנינא ליה”. ובכולם אוגרנא לך, לא מצינא דאטרח.

“אוגרנא” גם למטה בכ"י (במקום “אגרנא”) ואפעל הוא = קל (וכן האי מאן דאוגר אגירי לדולא, ב“מ עז רע”א).

לא קא מתדר לי [חוק בארעא] שוף אכרסך וכו‘] כ“ה בכ”י מ’
פ‘, ה“ג ורי”ף, או“ז ויד רמ”ה (וגם בדפוי"י למעלה) וכ"ה גי’ ר“ג שפי‘:
חפור בארץ וכו’. נמק”י: חפור למטה. “שוף אכריסך”. רש“י פי': “שחה קומתך
עד כרסך”. ולר”י נראה לשון “שפשוף שמתחכך בארץ”.

אבל בסורית יש לפעל “שָׁף” (שוף) ו“שַׁף” (שפף) גם הוראת: “רחש, רשף” = זחל. במנדעית (ס"ר I 280, 3): סיגיה
ראהיש שאייף; וממש מליצה שלנו (שם 279 5–4 מלמטה): עית (= אית)
מינאיהון (מן השדים) דשאיפיא מישאף על כארסאתון. וכן פי' “שייף ועייל”
וכו' (סנהד' פח ב) הולך שחוח כזוחל.

בדינא קא מעכב] בכי"י וראשונים: דינא קאמר ליה, וכן למטה.

סתרי ובנו] וכ“ה בכ”י מ‘; רא“ש: סתרו ובנו, או”ז:
סתרי ובני, רי“ף: סתר ובני, ה”ג: סתר ובאני (ד"ב: ובני). וכן
רמב"ן, שכתב בחידושיו (ד"ה אבל למטה מעשרה): “ולי נראה ששניהם
בונין הכל ופירוש סתר ובני לה כמה שהיתה מתחלה ואינו יכול לומר לא
טרחנא ולא בנינא אלא כדי שתגביהנה למעלה מעשרה ולא אטרח עד שתגביה כל צרכך
אלא (הואיל) טרח ובני”. ורשב"א (בשמ"ק): "אבל מטו כשורי למטה מי’ רשותא
דתתאי הוא כלומר וסתרי ובנו ליה תרויהו וכדקא“ל תתאה לעילאה תא
נבנייה ומיהו תתאה בני כוליה כותל עד תקרת עילאי ואיהו נמי בנו (צ"ל:
בני) תקרה [ומעזיבה ודמי האי דינא להאי] דינא דתניא בפרק הבית והעליה
דתנן הבית והעליה של שנים נפחתה העליה ואין ב”ה רוצה לתקן הרי בעל העליה
יורד למטה וכו' ר' יוסי אומר וכו' וקי“ל כרבנן דמעזיבה חזוקי תקרה התחתון
בעי חזוקי”.

אמרו רבנן קמיה דרבה וכו' א“ל רבה וכו'] בכי”י: רבא, וכ“ה בכל המקומות שציין הגרי”ב, ורבא הוא תלמיד ר"נ.

בוקי] סורית: בוקא, “Krug”, בקבוק. βίκος היוני מקורו מן השמי, והוא תרגום בקבוק (ירמ' יט א, י).

דלא משתמש אלא תיבנא ובי ציבי] רש“י: דקא משתמש בה
בציבי ותיבני, ר”ג: בי תבני וציבי; כ“י פ': דלא קא משתמש אלא
בתיבנא וציבי, כ” ר‘: לא צריכא אפי’ בי תיבנא וציבי, וכזה בד'
פיז‘: הא קמ"ל דאפי' בי תיבנא; בד’ לובלין: תיבנא וציכי. כ"י ה'
(וה“ג, רי”ף ורא"ש): דאע"ג דדייר בה לתיבנא וציבי דא"ל לא מטלטלנא
מנאי750. בתיבנא = בי תיבנא, “משמש בית התבן ובית העצים”.

אספלידא] ה“ג ד”ב: אוספלידא; עי' רשי ועי' תוס'. והנה ערבבו פה שני דברים:

1) “אספלידא” של התרגום (תרג' “מערה” בתה' [נז א],
ותרגום “נקרת הצור” [שמ' לג כב] בת"י) במובן “מערה” שהוא
ביונית σπήλαιον, “מערה”, ושם־ההקטנה σπηλάδιον.

2) “אַספלָא”, “אַספלידא” בסורית ponticus, “בינקא”, “אזגא”, “אכסדרא” (אוידא), ביונית ψαλίς־ἰδος, והקטנה ψαλίδιον, Gewölbe, Bogen. ולפי פסוב בערכו: auch ein Gebäude von der Gestalt eines Halb־Cylinders, (גם בנין בשורה של חצי־גליל)
כלומר “אכסדרה”, והוא – “אספלידא” שלנו שבבבלי, כ“אספלדי דבי רבה”
(מנחות לג ב) “דאית להו פצימי ולית להו מזוזתא”, שהתלמוד משוה אותם
ל“אכסדרה שיש לה פצימין” (עי' תוס'). אבל “אכסדרה” שלנו היא “אכסדרה
רומית”: “תבנית אולם”, “Halle”,“Gesellshaftszimmer”751. ומה טיבה של “אספלידא” שלנו? אנו לומדים (עי' גם תוס') מן א)
“אפומא דאספלידא”], לפני הצד הפתוח, המלא חלונות (ר"ג: לפני
הפתח)752. ב) “מעיקרא אספלידא פלגת לי
השתא משות לי אידרונא”], רש“י “חדר אפל”, ה”ג: אדרונא דחשיכא טפי,
אבל השוה יא ב “אכסדרא דבי רב” “אידרונא מעליא הוא”, “חדר יפה”, ובכ"מ
פירושו “חדר” סתם, פרסית اندرون.

ג) “נהי דעלו להדדי דמי (ליבני) כשורי והורדי” וכו‘]
“ליבני” חסר בתוס’ ובכל כי“י וראשונים (חוץ מהראב“ד בשמ”ק), ובכ”י ר‘: נהי
דעלו אהדדי בכשורי והורדי; בכ"י מ’ ה' פ‘, רמ“ה, ראש ורי”ף: דעלו
באשיתא753 והורדי ולא עלו באוירא. נמק“י
ורשב”א: “ששמו כמה בנוי שוה יותר מן הפנוי מפני דמיהן של אשיאתא
והורדי”. אבל עי’ ב“ב עג א לגי' מה”ג, 30 הו' שכטר: ואית לן אשיאתא
(במקום “אלוותא”) (“”Ruder), Stangen“”. וע“פ זה אפשר שגם כאן “אשיאתא” = “קורות” הן
ו”עמודים",

asitû באשורית, “Pfeiler”, “עמודי האכסדרה המקורה על עמודים”?

ד) “דדאירנא ביה כי היכי דדרו אבהתן”], והוא אפוא
“בית־דירה” אבל ב“אכסדרה” אמרו בברייתא דסוטה מג א (ספרי שופטים קצד): יכול
שאני מרבה אף הבונה בית שער אכסדרה ומרפסת ת"ל בית מה בית הראוי
לדירה, וכן בספרי: יצאו אלו שאינן בית דירה!

ובהשבעות של מונטגומרי סי' יב, על הצד החיצון: דאידרונא
דאוספלידא של האידרון, של “האוספלידא”. כאן יש ל“אוספלידא” בוודאי מובן
יותר של “אולם”, “חדר האוכל”: אכסדרה רומית.

פרדס וכו' אע“פ שאין בו רמונים] ע”ש הכתוב שלחיך פרדס
רמונים, ורש“י בב”מ הגיה כלפנינו, אבל בארמית (פלפולא חריפתא לב"מ שם)
לקמן (יב א, כד א, כו א) פרדיסא = כרם; בקהלת ב ה: ונטעתי בהם עץ כל
פרי, סוטה י ע“א: ונטע בו כל מיני מגדים, וכן בסורית. אבל “ס”א” ברש“ל, כ”י
מ' ופ‘: שאין בו אילנות, וכ"ה בתוס’ פ“ו יח וכן בירוש' מעשרות מט
ע”ד754.

התם מצי אמר ליה מוכר ללוקח שמא זביני לך] בכ“י
מ': התם מוכר הוא א”ל וכו‘, ה’ ופ‘: לוקח ומוכר הוא קא"ל וכו’; כ“י
ה': זבני, כ”י ר': התם שמא בעלמא קא מזבין ליה.

התם מצי אמר ליה מוכר ללוקח שמא זביני לך] בכ“י
מ': התם מוכר הוא א”ל וכו‘, ה’ ופ‘: לוקח ומוכר הוא קא"ל וכו’; כ“י
ה': זבני, כ”י ר': התם שמא בעלמא קא מזבין ליה.





ז ב

(מר ינוקא ו)מר קשישא בריה דרב חסדא] בכי"י וראשונים רק: מר קשישא (ו“בריה” יוכיח), ועי' תוס'755.

אמר שמואל האחין שחלקו וכו‘] עי’ עא א: האחין שחלקו זכו
בכולן וכו‘, וברשב"ם שם ותוס’ שם. (ועי' גם ב"ק ס א: האחין שחלקו ובא בעל
חוב ונטל חלקו של אחד מהן וכו' ושמואל אמר ויתר קסבר האחים שחלקו לקוחות
וכו'), ועי' תוס" כאן.

– כל מעשי רב חמא ופסקותיו נסדרו יחד (כבר התלמוד שואל
במעשה השני “היינו הך”!) מפני הראשון “עילאי ותתאי”, שהוכנס כאן דרך אגב של
עליון ותחתון. ומעניין שהמעשים של רב חמא, בן דורו של ר“פ, היו מסודרים כבר
כך בוודאי בישיבת נהרדעא756, בימי רב
אשי (א"ל רבינא לרב אשי, ז א, מר קשישא לרב אשי, ז ב) ורבינא (ז ב:
בכולהו הלכתא כרב חמא!). תלמודם של “אמוראי נהרדעא” (סנהד' יז ב)
היה ידוע כנראה בישיבת סורא ופומבדיתא. וגם מימרות של ר"נ מתלמוד
הנהרדעים הוא, וסדרן של המימרות (מדף ז א והלאה) הוא: 1) ר”ה ור“נ
למשנתנו, 2) ר”נ (כן!) למשנתנו: בי כוי, 3) אגב מימרות ר“נ “דאחזיק”, 4)
ר”נ המשכיר בית – ורינ דידיה [ונכנס באן בעריכה מאוחרת: 5) דברי רבינא
כשורא דמטללתא, 6) דברי אביי שני בתים, שהם מקומם אחרי ר"נ אמר
שמואל כדי שלא להפסיק בין “מיתיבי” ל“איתמר” ובין “איתמר” ל“הנהו בי
תרי”], 7) ר“נ אמר שמואל – ור”נ דידיה וכו', 8) איתמר, 9) פסקי
ר"ח.





במשנה

חומה ודלתים ובריח] ד“ר, כ”י ה' ופ': דלתים, וכ“ה
ברי”ף ורא“ש ואו”ז. מלשון הכתוב “חומה גבהה דלתים ובריח” (דב' ג ה)
= חומה ובריח נחשת (מ"א ד יג); “כלם ישבים באין חומה ובריח ודלתים אין
להם” (יחז' לח יא); “עיר מצור חומות דלתים ובריח” (דהי"ב ח ה).

בית־שער] Torweg, עי' עירובין עו א ותוס' אהלות פ"ח ה.

למימרא דבית שער מעליותא היא] בכ“י פ' הסדר: תניא רשב”ג אומר… ועיילי טובא למימרא וכו'.

ואי בעית אימא הא והא מאבראי וכו‘] עי’ תוס‘: ולא
גרסינן הא והא מגוואי וכו’ ולמאי דגרסי' מאבראי קצת קשה דלא הוי
כשאר שינוי דנקט צד דלא מעלי וכו‘. אבל גי’ כ“י ר': הא והא מגוואי הא
דעביד ליה דלת הא דלא עביד ליה דלת ואב”א הא והא דלא עביד ליה
וכו‘757, וכן בכ"י פ’: הא והא מגואי וכו' הא והא דלית ליה דלת (והוגה: דאית)758.

והרמ“ה: וכי קאמרינן דלאו מעליותא היא מאבראי חוץ לחצר
דכי קרו עניי מאבראי וכו'. והרשב”א מפרש: מאי בריחי גריעותא שאין העני
יכול להגיע עד פתח הבית ולא ישמע קולו אבל מגואי מעליותא היא וא' אי' אפי'
מאבראי פעמים שהוא למעליותא בדלית ליה דלת ואפי' דאית ליה דלת פעמים
שהוא למעליותא בדלית ליה פתחא (!) ואפי' אית ליה פתחא פעמים שאף
וכו'.

פותחת] ר“ג: מנעול – לאו מעליותא, והוצרך לזה,
מפני שאבע”א – צד דלא מעלי הוא; “פותחת” כמו בתמיד פ“ג מ”ז וב"ב צט
א.

פסקא: כופין אותו לבנות בית שער ודלת לחצר. תניא רשב“ג] זו היא הגהת רש”ל.

אבל בד' פיז‘, וינ’ ובז' ליתא ציון המשנה ומתחיל: ת"ר
כופין אותו לבנות בית שער ודלת לחצר רשב“ג אומר וכו'. וכעין זה דלקמן,
שמחקו ג”כ רש“ל (רק דשם גם פיסקא אצלו!). ובכ”י מ' ופ' וד“ל כאן:
רשב"ג אומר. תניא רשב”ג… ולמטה בכל כי“י: כופיך אותו לבנות בית שער
כו'. תניא רשב”ג, ובכ“י מ': רשבג"א. תניא רשב”ג.

עיר הסמוכה לספר] סורית: ספָרָא, תחומא,
סָכָא ספתא דיממׄׄא ונהרׄׄותא (אוידא); בתרגומים: ספרי ימא. ומקורו
באשורית: suparu, “Ummauerung”, “Umschliessung”, (של עיר ושל גודרות), “חומה” (של עיר)759.

קבע בה מסמרות] עדה"כ דברי חכמים כדרבונות וכמסמרות נטועים (קה' יב יא).





ח א

ור“ל סבר לה כדדרש רבא אני] בכ”י מ' וה' ופי ובילקוט
כ“י: ור”ל אמר אני, ובאה“ת: ור”ל סבר אני, ובכ“י ר': והוא סבר
אני. “כדדרש רבא” נוסף אפוא ע”פ פסחים פז א. ושם: אני חומה ושדי כמגדלות
אמר רבי יוחנן אני חומה זו תורה וכו' ורבא אמר אני חומה זו כ“י
וכו'. ושם באה”ת ובילקוט כ“י: רבה, בכ”י א"פ: ורב!

דכתיב מנדה וכו' ואמר רב יהודה וכו‘] עי’ נדרים סב ב:
ואמר רבא שרו ליה לצורבא מרבנן למימר לא יהיבנא כרגא דכתיב מנדה וכו'
וא“ר יהודה וכו' ורנב”י היה “ריש כלה” במתיבתא דרבא (ב"ב כב א).

רש“י ד”ה מנדה: על אנשי כנה"ג, ותוס' ד"ה לא: לפי שהיו
עסוקים במלאכת שמים בבנין בית המקדש] לאו דוקא דקרא כתיב: די כל כהניא
ולויא זמריא תרעיא נתיניא ופלחי בית אלהא דנה מנדה וכו' (ע"ז ז כד).

מידויל] כ“י ח': מדויין, רי”ף ד“ק: מידוין, וכן
יב ב בכ”י ה‘: מדויין, וכן בתה"ג הרכבי סי’ נח: דהאי מידוין והאי
לא מידוין. מידוין = מיתְדַוֵין?760 ערבית מצרית دان immerwährend, לא ידון רוחי “forfahren”.

א"ר יהודה הכל] גם בב"מ קח א אגב מימרות רב יהודה לענין ניגרא ונהרא.

לאגלי גפא] בב“מ: לאיגלי; כ”י ה' ור' וראשונים:
לגלי גפא, וכ“ה בב”מ בכ“י מ' וה' ורי”ף ורא“ש; בכ”י פ' כאן ושם:
ליגלי. רש“י: = גלי (ברכות כו א) “פתח”, ו”גפא“, כמו “אחר
הגפא” (“הגפה”). “גדר סמוך לחומת העיר מבחוץ כדי להגין על החומה”
(ר"ג). ולפירש”י קשה, שזה מפורש במשנה “חומה דלתים ובריח”. ול“נ שהוא
גַפא בסורית חדשה שבבבל (אוידא 157): “גַפ֔א מערתא. בחשחתא סודיתא
יתירא הי”. והן המערות שעל יד החומה, ה”נקבות", Tünnel!

לכריא פתיא] בכ“י ה', ערוך, רי”ף ורא“ש ואה”ת: דפתיא,
וכ“ה בב”מ (ועי' למעלה). רש“י: חפירת בור וכו'. וכזה ר”ג (ועי' פי' ר"ח
בתוס' המוטעה); גאון בערוך ע' כר: כריא דפתיא נהר של מדינה
וכו‘761. והוא הנכון: אשורית pattu וגם patu ר’ patâti (פתתי) (השוה “קתא”, “קתתי” katâti), “נהר”, “אמת המים”, “Kanal” “Wasserleitung”, (מן פתו pitü, שיש לו גם הוראת “חפר נהר”, דיליטש 555).

אבל רבנן לא צריכי נטירותא] בד' פיז‘: אבל רבנן לא
דרבנן לא צריכי, והנוסח הנכון הוא בכ"י ה’ ומ' (ושם בטעות: מדרבנן)
ור‘: מרבנן לא רבנן וכו’.

ובב“מ: אבל רבנן לא מ"ט רבנן לא צריכי וכו', וגם שם הוא בכ”י ר' א': “מרבנן לא רבנן לא”, ו“מרבנן” שם בכל כי"י.

באכלוזא] בדפוי“י ובכ”י ה‘, רי“ף ורא”ש: בכלוזא762. וכ“ה בב”מ בכ"י מ’, ה' ור' א' וב' וברא“ש ובדפוי”י עד אמ“ד: בכלוזא763.
ועי' ערוך ע' כר פי' גאון: “למיפק בכילוזא כאלוז ממש בלשון
ישמעאל ‎(كلز) כגון שרגילין להקבץ וכו' גדודים
וכו' לצעוק ולהודיע להם”. אבל רש”י פי' “בהכרזה”, והוא הנכון. מנדעית
“כאלוזא” = כָרוזא מאכליזנא = מכריזנא764. ועי' מדרש איכה, פתיחה ל"ג (הובא ברשב"ם קכא א): כרוז יוצא
הכל יצאו לחפור וכו' (= ירוש' תענית סט ע"ג).

בעלי גמרא (בעלי הלכה בעלי הגדה)] ליתא בכי“י ונכון, וכבר נתקשה בו ר”ג, כי תמיד “בעלי הלכות” הם “בעלי משנה”.

בדקו ואשכח] בכי"י וראשונים: בדקו ומצאו כדבריו.

דמי כלילא] aurum coronarium στέφανος Krönungssteuer,.

ערוקינן – ערוקינן] צ“ל כבכ”י ה‘, ר“ג ורא”ש: ערקינן. –
ע"ד הענין השוה חולין מו א: ההוא פולמוסא דאתא לפומבדיתא ערקו רבה ורב
יוסף וכו’. ועי' סנהד' כה ב: כי הוה אתי ריש נהרא למתא כי הוה חזי רבנן א"ל
לך עמי בא בחדריך וכו' ומיגנזו כולי עלמא וכו'.

דליוה פלגא] כ“י ה': לפלגא, וכן רא”ש ורי“ף, ושם עוד:
רמו אידך פלגא אפלגא! כ”י פ' ור' ואה“ת: אפלגא, וכן גרס ר”ת (עי'
מרדכי כאן), “פי' שהטילוה כולה אפלגא דאישתייר”. “דהא כי ערקו השאר שדיוה
לכובסא ולא מחל לו כלום”. וכן כתב ר“ג: דלייה לדמי כלילא “על ההוא פלגא
דאשתייר”, אבל “דליוה” פירושו “הסירוה”, “הקילוה”, ואפשר שפי' שהקילוה
והעמידוה אפלגא. כנראה שחסר בנוסחאות, ע”י הדומות, וצ“ל כנו' הרי”ף:
דליוה [לפלגא רמו אידך פלגא] אפלגא! ורמ“ה הביא: שדיוה אפלגא; נמק”י:
בטלו פלגא דכלילא (“בטל” בכי"י וראשונים גם למטה במקום “פקע”), ובד' פיז'
גם למטה: דליוה אכובס.

ערק כובס] ברי“ף: שכיב כובס, והב”ח שם בהגהותיו
הביא בשם “אלפסי ישן”: “פש כובס וחגר (וחגיר?) ערק כובס ומית
חגר ופקע כלילא” (ולשון יפה מאד הוא, ונראה שהוא אחד מ“משלי
כובסים”!)765.

שלשים יום לתמחוי וכו‘] בכ"י ה’ ופ' וראשונים איפכא:
שלשים יום לקופה שלשה חדשים לתמחוי, וכ“ה בתוס' פאה פ”ח ט (עי'
בסמוך).

והנה רש“י, ר”ג ושאר ראשונים פירשו, שאם שהה שם שלשים יום
וג' חדשים גובין ממנו קופה ותמחוי. וודאי שכן נראה מפשטו של לשון
התלמוד ולכל (“ולשאר”) מילי מי בעינן י“ב חודש, “כלומר דמשמע במתני' שלא
יתן כלום בדבר עד י”ב חודש” (ר"ג). וכן “לפסי העיר” פירשו הראשונים
“לחיי העיר”, “קרשי עץ לחזק שערי העיר כמו עושין פסין” (ערוך),
וכדומה.

אבל בתוס' פאה שם (פ"ד ט) תניא: תמחוי בכל (ה)יום קופה מערב שבת לערב שבת, תמחוי לכל אדם766 קופה
לעניי אותה העיר אם שהה שם שלשים יום הרי זה כבאנשי אותה העיר לקופה,
לכסות לששה חדשים לפסי העיר לשנים עשר חודש.

ולפי פשוטה של התוס‘: קופה ותמחוי וכסות אעניים קאי.
אבל בירוש’ פיאה פ“ח כא ע”א פריך אמאן דאמר (ר' יוחנן!) “אין מדקדקין
בכסות”: והתני למזונות שלשים יום לכסות ששה חדשים (“וקס”ד דעל העני קאי")
פתר לה (ליטול) [ליתן]767 והתני (למזונות שלשים יום)768 לפסין ולצדקות769
שנים עשר חודש הא קדמייתא ליטול. עוד היא ליתן. מהו
לפסין ולצדקות שנים עשר חודש. בשכר סופרים ומשנים“, ו”פסין" ל' מסין, כמו
“מן הפיסין ומן הזימיות” (ירוש' פאה פ“א, טו ע”ב ועוד). וכן פי' כנראה
הבבלי ברייתא זו: ליתן, ופי' “פסי העיר” (כן היתה גירסתו) ג“כ
ליתן. ובירוש' ב”ב כאן: תני שהה שם שלשים יום הרי הוא כאנשי העיר
לקופה. לכסות ששה חדשים. לפסים ולזימיות שנים עשר חודש. ובתר כל הלין
מילין (דברים שבצדקה!) איתמר לפסים ולזימיות שנים עשר חודש. א“ר יוסי
בי רבי בון לחיטי הפסח בין לישא בין ליתן. הירוש' מפרש “פסים”, סורית
פֵסָא “פרס” “partio”,”Rate" (= Steuer), (לעף) (זימין “מס”, ζημία “Geldstrafe” = “”Steuer – למסי העיר (ולמנות העיר), “Gemeindesteuer”, לשכר־סופרים ומַשנים או
לחטי פסח! (והירוש' לא היה לו בברייתא “לתמחוי ג' חדשים”, כי “בתמחוי”,
שהוא “לכל אדם” אין חילוק בין זר לתושב ו“תמחוי” ע"כ “ליתן” הוא).

זהו בל“ס גם פירושו של “לפסֵי העיר”, ל”פרסי" העיר (מסים
ופרסים), שבנו' הבבלי ותוס' (ע"פ הבבלי?), ולא ל“לחיי” העיר! והבבלי אפשר
שפי' גם הוא כן, ודאמר “הכל לפסי העיר אפי' מיתמי אבל רבנן לא דרבנן לא
צריכי נטירותא”, קרוב מאד שזה נוסף בטעות770,
מדברי רב יהודה למעלה. וחסר באמת בנמק"י כאן “אבל רבנן לא דרבנן לא
צריכי נטירותא”!

והשתא מדוייק היטב “כי תנן נמי מתני'771 לפסי העיר תנן”, ליתן. והרמ“ה כתב: “לפסי העיר כגון חומה
דלתים ובריח ושאר חיזוקי העיר ושמירתה. ומסתברא דה”ה למסים וארנוניות
שנותנין למלך וכו' בכלל פסי העיר נינהו”. והנה גם הוא לא פי' “לפסי” כערוך,
אלא בוודאי פירשהו מלשון “פיסין”772.

ולטורזינא (“ולטרזינא”) אפי' מיתמי (אבל רבנן לא צריכי
נטירותא) כללא וכו‘] כ"י פ’: ולטורדינא ובה“ג ד”ב: ולטור זיינא.
בעירובין פא א: ההוא טורזינא דהוה בשיבבותיה דר' זירא וכו'
(פרסית?).

– “אבל רבנן וכו' " ליתא בדפוי”י, כ“י ה‘, פ’ ור'
וראשונים, והוסיפו רש”ל, אבל בטעות, דמפסיק בין “אפילו מיתמי” ובין “כללא”
וכו'.

רבה רמא וכו‘] בכל דפוי“י עד אמ”ד: רבא, וכ“ה בכ”י ר’ וברי“ף וברא”ש, וכן נכון, וכזה773 בכתובות קה ב: והא רבא שאיל שאילתא מדבי בר מריון אע"ג דלא
שיילי מיניה, התם לאחשובינהו הוא דבעי.

א“ל אביי והתני רב שמואל בר יהודה אין פוסקין וכו']
מהר”י מינץ בתשו' סי' יא והב“ח בישנות סי' כ”ה מקשים דלא הביא מברייתא דר“ח
ור”ה (תוס' תרומות פ“א ותוס' ב”ב פ"ח) בגטין נב א: ואין פוסקין עליהם צדקה
ואין פודין עליהן את השבויין, ותירץ המגיה ביד רמ"ה שיש לחלק בין דיין
ואפוטרופוס, ושם אפוטרופוס הוא774. (רמב"ם: “ואם פסק הדיין עליהם כדי לשום להם שם מותר”).

איפרא הורמיז] עי' תוס‘. בכ"י מ’ ופ' ור‘: הורמין; כ"י ה’: איפרהורמיז.

בקמיעות מונטגומרי סי' א וסי' יח: אפרה, אפרא, שם איש775. הורמיז, Hormisdes, היה שם אבי שבור מלכא, והאם משלה אחרי בעלה בעודה
מעוברת776.

רב יוסף] גבאי צדקה היה (ב“ק צג סע”א).





ח ב

א“ל רבא לרבה בר מארי וכו'] הרבה בב”ק צב א"ב.

נגבית בשנים, שאין עושין שררות על הצבור פחות משנים (שקלים
פ“ה מ”ב) ומתחלקת בשלשה כדיני ממונות. תמחוי נגבית בשלשה ומתחלקת בשלשה
שגיבויה וחלוקה שוים] בירוש' פיאה שם: ר' חונה אמר תמחוי בשלשה
שהוא על אתר. רבי חלבו בשם רבי בא בר זבדא אין מעמידין פרנסין פחות
משלשה. אנא חמי דיני ממונות בשלשה, דיני נפשות לא כל שכן. וברייתא שלנו
היא כנראה בבלית, שפירשה משנת פיאה פ“ח מ”ז: קופה נגבית וכו‘, והשתמשה
במשנת שקלים פ“ה מ”ב: ואין עושין שררה וכו’ ופירשה אותה ע"פ ר' אבא בר זבדא
ורב הונא!

רש“י פי' “שגבויה וחלוקה שוה” – “בכל יום”, ור”ג פי‘:
שגובין מכל א’ לפי מה שידו משגת, וכעין דין שמעיינין בדין על מי להרבות
ועל מי למעט משא“כ בקופה שאין גובין מכל אחד אלא לפי מה שרוצה ליתן
(וקרוב) [והרוב] נותנין כולן בשוה, וכזה פי' הרי”ף: ומפני מה קופה
נגבית בשנים ומתחלקת בשלשה שהקופה דבר קצוב הוא על כל אחד ואחד ואין
הגבאין מוסיפין ולא גורעין אבל תמחוי אינו דבר קצוב אלא לפי צורך שעה היא
נגבת לעניי עולם וצריכין לקצוב על כל אחד ואחד כראוי לו ונמצא כדיני ממונות
לפיכך צריך שלשה" (ועי' תוס' בשם ר"ח), וזה פי' “שוים”, ששניהם דיני
ממונות. וכן פי' הרמ“ה: מפני מה קופה נגבית בשנים וכו' לפי שקופה לעניי
העיר ההיא וב”ד יכולין לחשב כמה הן עניי העיר וכמה הן צריכין וכו'
ופוסקין על כל אחו“א מבני העיר לתת כפי הראוי לו וכיון שדבר קצוב הוא וכו'
אינו צריך שלשה לגיבויו וכו', אבל תמחוי לעניי עולם הוא ואינן
יכולין לפסוק על הצבור ממון קצוב שהרי אין קצבה לעניי עולם הבאים וכשם
שאין חילוקו דבר קצוב אלא לפי צורך שעה הוא מתחלק וצריכין לתת לכל או”א
כראוי לו כך צריכין לגבות מכל או“א כראוי לו לפי צורך השעה “ונמצא גיבויו
וחילוקו שוה שכשם שחילוקו כדיני ממונות [כך גיבויו כדיני ממונות]
ולפיכך צריך שלשה”. אבל הירוש' – כפי' רש”י.

ולהסיע על קיצתן] כ“י פ‘: את קיצתן. ערוך פי’:
“לשנות פעם אחר פעם כאשר יראו”. אבל ר”ג ורש“י פי‘: “לקנוס”, ופי’
זה יוצא מלקמן ט א: הני טבחי דעבדי עניינא וכו' איתיביה ריב”ש לרבא להסיע
וכו‘. רש"י פי’: “להסיעם מדת דין תורה”, כלומר “להעמיד” חוץ מדין
התורה“ausser dem Gesetze stellen” (בנמק"י: כלומר להסיעו מדין תורה!).

“הסיע”, מובנו: 1) “נסח” כמו “הסיע מלבו” (עירובין פו
א), הסיע דעתו (= אסח דעתיה), ובירוש' הוריות פ“ג מז ע”ד: הוסע
מכהונה גדולה: 2) “שרש”, [עקר], כמו גפן ממצרים תסיע777
(תה' פ ט), ויסע כעץ תקותי (איוב יט י). והשוה יתנסח
אע מן ביתה (עז' ו יא), ו“הן למות הן לשרשי הן לענש נכסין ולאסורין”
(עזרא ז כו, ומו"ק טז א: הרדפה).

אבל בתוס' ב“מ פי”א כג תניא: ורשאין הן בני העיר להתנות על השערים ועל המידות ועל שכר הפועלים רשאין לעשות778 קיצתן רשאין בני העיר לומר כל מי שיֵרָאה אצל פלוני יהא נותן כך
וכך וכו' וכל מי שתרעה פרתו בין הזרעים יהא נותן כך וכך רשאין לעשות
קיצתן.

וע"פ זה מובן גם איתיביה דדף ט א, ואפשר דאסיפא סמיך.

שררות על הציבור] בכ“י וראשונים: שררה, וכ”ה בשקלים.
ונו' הרי“ף ורא”ש ורמב“ם: על הציבור בממון, וכנו' המשניות בשקלים
וירוש' שם בפיסקא מט ע”א.

א“ר נחמן א”ק] בכי“י וראשונים: א”ר נחמן בר כהן,
וכצ“ל, ובירוש' שקלים מט ע”א: ר' נחמן בשם רבי מנא, והוא תלמיד ר' מנא,
בן א"י.

שררות הוא דלא עבדי הא הימוני מהימן] כלומר שהאחד
נאמן, אבל בכי“י: מהימני, וכן ר”ג: מהמני. אפי' ב' קרובים למנות על
הקופה והיינו [דר' חנינא]. רי“ף כ”י: מהמנין להו, וכן פירוש: מהימני,
מאמינין להן, כמו “עבדי” = “עושין”.

בירוש' פיאה פ“ח, כא ע”א: ר' יוסי בש"ר יוחנן אין מעמידין
שני אחים פרנסין. ר' יוסי עבר חד מן תרין אחין. עאל ואמר קומיהון לא נמצא
לאיש פלוני דבר עבירה אלא שאין מעמידין שני אחין פרנסין. וזה שלא כבבלי
(ועי' מרדכי שפסק כן).

במתניתא תנא והמשכילים וכו' זה דיין שדן דין אמת לאמתו
וגבאי צדקה ומצדיקי וכו‘] בשאילתות תשא סי’ סד: “והמשכילים יזהירו
כזוהר הרקיע זה דיין שדן דין אמת לאמתו ומצדיקי הרבים ככוכבים לע”ו אלו
מלמדי תינוקות. ואיכא דאמרי אלו גבאי צדקה“, ופליגי אפוא רק ב”מצדיקי
הרבים“. וברור שלא היה לו וגבאי צדקה ב”מתניתא" (ועי' בסמוך), וע"פ זה
מיושבת קושית התוס' מפסחים מט ב: לא מצא בת גבאי צדקה ישא בת מלמדי
תינוקות.

(אמר רב) כגון] חסר בכ“י מ' ופ' וע”י ורי“ף ויד רמ”ה וילקוט.

שבקתיה להימנותך] בד“ו רפ”א ורפ“ח: לאומנתך,
והגיה המהרש”ל כלפנינו, אבל כ“ה גם ברי”ף ד“ק וברמ”ה (שבקתה לאומנותך)
ובמנוה“מ ואה”ת ובילקוט כ“י; ר”ג: שבקת לאומנותך שהיה מלמד תינוקות
כלומר אם היית מלמד עדיין לא היית מבטל לעמוד בגינה, ובכ"י ר': הדרת ליה
מאומנותיה (וצ"ל: הדר), וכן נכון.

תליסר] גוזמא, עי' רמש"ש בהגהותיו.

חזיא לי] וכן יבמות כא ב: לדידי חזיא לי שניות וכו‘,
כמו “שמיע לי”, “ראיתי”. כ"י פ’: חזיא ליה, ד“ל: “דלא חזית ליה”,
ה': דלא חזינא ליה779. ע”י: חזאי (בלי “לי”).

ורבנן מאי] עי' רש“י ור”ג. אבל העיקר כפי' הנמצא בגליון
אלפס ישן, המובא בהגהות הב"ח: “רבנן” (דפליגי אמתניתא) מנא להו מלמדי
תינוקות (וה"ה דמצי למקשי לגי' השאילתות “מתניתא” מנא לה “גבאי צדקה”).
וגי' השאילתות שם: ורבנן אמרי מאי דכתיב וכו' (כמובא בהגהות
הגרי"ב) אלו גבאי צדקה ופרנסי העיר.

ולסדרו של השאילתות (עי' לעיל) אפשר כי “ורבנן אמרי” נמשך
על ה“מתניתא” “מנין לה גבאי צדקה”. ובספרי עקב פיס' מז תניא: ד"א ומצדיקי
הרבים אלו גבאי צדקה. ר"ש בן מנסיא אומר אלו זקנים וכו'.

אציפי דבי כנישתא] רי“ף: אציפי דבי כנישתא בבי מדרשא,
וכן רמ”ה, וכן הרמב“ן ה”ג ליה אציפי וכו‘, אבל רש"י לא פי’ כן וכן ר"ג
(“והיו קנויות מצדקה מחצלאות ששוכבין עליהן עניים”). ועי' פסחים קא א:
לאפוקי אורחים ידי חובתך דאכלי ושתו וגנו בבי כנישתא. ועי' ברכות כה א:
ציפי דבי רב דהני גני והני גרסי, ושבת קמ ב: בר בי רב לא ליתיב
אציפתא חדתא וכו'.





ט א

רב אשי אמר (בכי“י: אמר ר”א) אנא אתנויי נמי וכו']
כזה במגילה כו א: אר"א האי בי כנישתא דמתא מחסיא אע"ג דמעלמא אתו לה
כיון דאדעתא דידי קאתו אי בעינא מזבנינא לה.

לאו כל כמינייהו] ‏ לא הכל מהם; “לא הכל ממנו” רגיל בירוש', וכזה “לא מפיהן אנו חיים”.

קא מבזי] ברמ“ה: מיבזי וכצ”ל.

(בשי"ן כתיב) פרוש] ליתא בכי“י ובראשונים, ובכולם:
פרוש כתיב (וכ“ה בר”ג), חוץ מכ”י ר' (ושם: לחמך וכתיב כי) והרמ“ה
העתיק: פרוס לרעב לחמך פרוס כתיב, ולא משום דכתיב בשין וכו' דעל
כרחן האי קרא בכולהו נסחי דייקי בסמך כתיב וכו' דבכולי האי לישנא בקראי
בעלמא בשין כתיב דכתיב ולא פרשו780 להם על אבל
… וכתיב פרשה ציון וכו' אלא ר”ה הכי קא דייק מדכתיב פרוס דמשמע פרוסה
מועטת וכו'.

תניא כוותיה דרב יהודה אמר כסוני וכו‘] בירוש’ פיאה שם
מחלוקת רב ור' יוחנן: רבי בא בר זכדא אמר איתפלגון‏ רב ורבי יוחנן חד
אמר מדקדקין בכסות ואין מדקדקין בחיי נפשות. וחרנה אמר אף בכסות אין
מדקדקין מפני בריתו של אברהם אבינו (“שאין כבוד לבן בריתו של אברהם שילבש
קרועים”), מתנית‘781 פליגא על מאן דאמר אף בכסות
אין מדקדקין. פתר ליה לפי כבודו (כבגדים לפי כבודו מדקדקין). ותני
כן782 במה דברים אמורים בזמן שאין מכירין אותו אבל בזמן שמכירין אותו אף מכסין אותו והכל לפי כבודו783. והתני למזונות שלשים יום. לכסות ששה חדשים. פתר ליה (ליטול)
[ליתן] וכו’.

ונראה שרב יהודה כרב, ור' יוחנן דלא כמאן, דהוא אמר
“אף בכסות” וכו', וא“כ אין מדקדקין לא לכסות ולא למזונות, ודלא
כר”ה.

תנן התם אין פוחתין וכו‘] בכ"י פ’: ת"ר, וכבר העירותי שנמצאים עוד כאלו למשנה.

מאי פרנסת לינה אר“פ פוריא ובי סדיא] פוריא
φορεῖον. כתובות י ע”ב [אטימולוגיא עממית?]: שפרין ורבין
עליה. – בי־סדיא, ר' בי־סדוותא (שבת קכד ב), סורית: ביסדיא, בסדיא,
ר' בסדותא, מנדעית ביסאדיא784, סורית חדשה ספְדיתָא, ר' ספָדיָתָא, “Kopfkissen”. “בי־סדיא” היא צורה עממית מן “בסדיא”. שפירשה אותה כמו
“בִי־איֵסָדַיָא (בית מראשות)”! הקספלה משלי ז טז מרבדים: בספודנא,
פשיטתא; בקרמא785. והשוה רומית sponda,“”Sofa,Bett786.

בתוס' פיאה פ"ד ח תניא: לן נותנין לו פרנסת לינה שמן
וקיטניות, שבת נותנין לו מזון שלש סעודות שמן וקיטניות דגה וירק
(“דאם לן לא סגי ליה בלחם גרידא אלא צריך ליתן לו כדי ללפת את הפת”, הגיון
אריה).

תנא אם וכו‘] בכ"י ר’: ותני עלה, וכן נכון, חדא
דתוס' היא שם, ולא ברייתא בבלית מפרשת; ועוד דנראה דמשום “ההוא
עניא” וכו' דבסמוך הביאה.

סי' גדול מקדש משה] ליתא בכל כי“י ואה”ת וילקוט כ"י, אבל נראה שהיא מוטעת (התבונן שמימרא דרבא בשם ר"א לא נסמנה!).

אמר רבא (האי מילתא) אישתעי לי עולא משגש וכו‘] בכ"י
ה’: רבה, אילא, וכ“ה אילא במנוה”מ ד“ק וכ”ה ביוחסין (עי' ע' אילא
וע' עילא). בכ“י פ', וכן הוגה בכ”י ר', וכן הוא ברמב“ן, והובא כנ”א גם
ביוחסין: עילא. וא“ס שזו היא הנוסחא העקרית: “עִילָא” בתרגום
וסורית füllen (Esels), סיח
“עיר” (עיר פרא) ו”אילא" = “עילא”. ושתי הנוסחאות יחד נתחברו בד"ו: עיולא
(והביא נו' זה גם היוחסין).

“בכרה קלה משרכת דרכיה” (= “משגש אורחתיה”).





ט ב

דילמא טומאה בחיבורין שאני] עי' רש“י ותוס'. אבל הרמב”ן
אומר שאין להגיה הספרים, והרמ“ה מפרש “בחיבורין” כמו בע”ז לז ב: דאורייתא
דיקרב בדיקרב בחיבורין טומאת שבעה וכו' “בחיבור האדם לאב הטומאה בשעת
מגעו בבגדים או בשאר כלים”, “הכי פרכינן ודילמא שאני טומאת בגדים שכן
עלולים לקבל טומאה בחיבורין דהיינו מאדם הנוגע בהן עד שלא פירש ממטמאין
משא"כ באדם הנוגע בו אפי' בחיבורין שהוא טהור וכו' שהרי מסיט נבלה מטמא
בגדים ואינו מטמא אדם וכו' " (רמ"ה). ועיקר הא מילתא שכל המטמא בגדים מחמת
שנגע באחד מאבות הטמאות שמטמאין אדם במגע לטמא בגדים וכו' עד שלא פירש
ממטמאיו מטמא בגדים וכלי שטף במגע באב הטומאה לעשותן ראשון אבל לא במשא
ואינו מטמא לא אדם ולא כלי חרס אפי' במגע אבל מי שפירש ממטמאיו הוה ליה
ראשון ואינו מטמא בגדים וכו' (זבים פ“ה מ”א). זבים פ”ה מ“א: כל המטמא בגדים
בשעת מגעו מטמא אוכלין וכו' לאחר פרישתו וכו' ואינו מטמא בגדים. זבים פ”ה
מ“ח: הנושא (“מסיט”) את הנבילה וכו' מטמא ב' ופוסל אחד פרש מטמא אחד ופוסל
אחד. ושם מ”י: הנוגע בשרץ ובש“ז ובטמא מת ובמצורע בימי ספרו וכו' מטמא אחד
ופוסל אחד (“אינו מטמא בגדים אפילו בשעת מגעו”). – כלים פ”א מ"ב: למעלה מהן
נבלה וכו' שהן מטמאין את האדם במשא לטמא בגדים וכו'.

ואינו מטמא אדם [מ“ט לא משום דטומאה בחיבורין שאני]]
כ”ה בכי“י ורמ”ה ותוס' ושמ“ק, והריב”ם הוא שמחקן (אבל לפי שיטתו צריך
למחוק גם “בחיבורין”).

אישתק וכו' ואתיקר תלמודיה] בכ“י מ' רק: אשתתק, וכן
ליתא “ואיתיקר תלמודיה” ביד רמ”ה, “ולפנינו נתערבו שתי נוסחאות”. ובכ“י ה':
אישתק איעקר תלמודיה מיניה, וכן בכ”י ר‘: ואיעקר, ובכ"י פ’:
ואייקר. והיא היא. ואִיַיקר = ואיעקר, ואיתיקר =
ואיתעקר787.

חזי להני חדיי דמצית מינייהו] רש“י: “הדדים הללו
חדיי תרגום של חזה”. בכ”י ה': להני דדי. אבל א“ס שצ”ל: תדיי
(בת'), “שדיים”788. تٔد, ארמית וסורית “תדיא”, Brust,Mutterbrust, אבל “חזה”, “חדיא”, “חזה של בהמה”, “Brust d.
Tiere”.

מהוגנים] εὐγενὴς,“vornehm”,“”edel789.





י א

כי הא דבני אחתיה וכו'] ויק“ר פל”ד יב בבני אחתיה דרשב"י.

שיבסר דינרי גבייכו שקלינהו מינייכו] בד“פ:
גבייהו שקלינהו מינייהו יתבי קא מצערו אמר להו לא תתקף לכו
חלמא וכו'790, וע”פ ד' זה הגיהו אצלנו: שקלינהו מינייכו!

אמר השתא כן איחייב מאן דסני לן] בכ“י מ':
כי, וכ”ה בכ“י פ' ורש”י ד“ו; בכ”י ה' ור' ורש“י ד”פ: כו, וכ“ה בע”י
ד“ר בגמרא ורש”י, וכצ“ל (באה"ת: בו), ועי' מש”כ לעיל. – “לן”, רש“י ד”ל:
לי, בכ“י פ' ור' ורשיי ד”ו: ליה, וכן בכ"י מ' (לי!).

פרקליטין] παράκλητος, סניגור, “מליץ”.

הוא היה אומר וכו‘] קה“ר פ”ז כו: א"ר יהודה ארבעה עשר
דברים קשין זה מזה וכו’ ההר קשה והברזל מתגאה עליו ושוברו, ברזל קשה והאש
מפעפעתו, האש קשה והמים מתגאין ומכבין אותה וכו'.

מפכחתו] ר' ופ' וד“ל ומנוה”מ: מפקחתו, מגילה יב ב:
למחר מפכח ליה חמרא (כגי' הערוך), ועי' תוס' תרומות פ"ג א (עירוב' סה
א): שיכור הרי הוא כפיקח לכל דבר.

שמנדדין שינה] בכל כי“י ובד”ל ועוד: שמקיצין וב“הקיץ” קדריש, וברש“י צ”ל: בשכר הקצה, וכ“ה בד”פ וברש“י שבע”י.





י ב

ויהיו לו בנים זכרים ר' אליעזר אומר יפזר מעותיו
לעניים ר' יהושע אומר וכו‘] בכל כי“י וד”פ ואה“ת וע”י: יהושע בן
קרחה, ובמקום "ר’ אליעזר" הנוסח בכ“י פ‘: אלעז’, ובכ”י ר' ובגליון כ“י
א‘: ר’ אליעזר בן יעקב אומר, ולמטה בכ”י ר' וא“פ: ותניא ראב”י
אומר, ושתי ברייתות הן ומשתיהן מוכח ש“יפזר מעותיו לעניים” ו“לא יתן
לארנקי של צדקה”, כראב“י (דנמוקו עמו), וראב”י הב' הוא, שהרי הוא
אומר כ“ר' חנניא בן תרדיון”. במסכת כלה פ“א קתני791 להא דיפזר מעותיו סתמא: ואלו הן חפצי שמים יפזר וכו'. ולמטה
שם: אלו הן חפצי אשתו רא”א יפתה אותה בשעת תשמיש ר' יהודה אומר ישמחנה
בשעת תשמיש בדבר מצוה. הרוצה שיהיו בניו זכרים בעלי תורה ימשמש
במעשיו ויפתה את אשתו בשעת תשמיש ראב“י אין ת”ח (בכלה רבתי: אדם) רשאי
ליתן וכו‘. ובכלה רבתי פ"ב: מה יעשה אדם ויהיה לו בנים ר' אליעזר אומר
יפזר מעותיו לעניים שנאמר פזר וכו’ או יעשה חפצי אשתו (נ"א: מה הם חפצי
אשתו) ר' אליעזר אומר יפתה וכו' ר' יהודה אומר ישמחנה בדבר מצוה שנאמר
שומר מצוה לא ידע דבר רע והרוצה שיהיו לו בנים בעלי חכמה יפשפש במעשיו ר'
אליעזר אומר אין אדם רשאי ליתן וכו'.

“זכרים” ליתא בגמרא גם בכ“י מ' וד”פ ווינ‘, והוסיפו
המהרש“ל, וליתא גם בע”י ובילקוט כ“י. בכ”י מ’: מה יעשה אדם ויהיו בניו
עשירים יפזר וכו' הרוצה שיהיו בניו בעלי חכמה ימשמש במעשיו ראב“י
אומר אין ת”ח וכו'.

תוס" ד“ה עליונים: פי' ר”ח דאמרו הגאונים שקבלה בידם
וכו‘] ערוך ע’ נגד בשם ר“ח. וברצלוני בפי' ס' יצירה עמ' 25 כתב: ופי'
רבינו שרירא גאון ז”ל ולענין עליונים למטה ותחתונים למעלה אמר אדונינו
מאור עינינו (ר' יהודה גאון) משום רב יוסף בן אב ששמע מרבוותא קמאי
ז"ל וכו'792.

ודעביד הכי לאו צדקה גמורה היא והתניא וכו' הרי זה
צדיק גמור] בכי“י וראשונים: לאו מעליותא היא, וכ”ה בר“ה ד' א',
ובכ”י ר‘: לאו צדיק גמור. – באה“ת: הרי זו צדקה גמורה, ור”ח בר“ה
שם כתב: ויש מפרשים ה”ז צדקה גמורה, וכן פי’ בערוך ע' צדק בשם ר' משה
הדרשן.

שדרינהו קמיה דרבא וקבלינהו (משום שלום מלכות)]
בכי“י: שדרתינהו וכו', וליתא “משום ש”מ”, וכן ליתא
בדפוי"י793.





יא א

בנימין הצדיק] כנראה “אבא בנימין” (ברכות ה ב וכו').

אתה אמרת כל המקיים וכו‘] משנה סנהד’ פ“ד מ”ה!

מתניתין דלא כרשב“ג דתניא רשב”ג וכו'] בכ“י מ‘, פ’,
א”פ ור‘: תניא רשב“ג אומר, וכן היה לפני הרמ”ה שכתב: הא דתניא רשב"ג
אומר וכו’ ליתא דקי"ל כסתם מתני' וכו'794.

והא תניא רבן וכו'] בכי"י: והתניא.

ובתוס' ב“מ פי”א יז תניא (כ"י ו' ודפוסים): מי שיש לו
חצר בעיר אחרת משעבדין אותו בני העיר לחפור בורות שיחין ומערות ולתקן
את המקואות ואמת המים ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו ואם היה שרוי
עמהן באותה העיר משעבדין אותו על הכל, וזה דלא כסתם מתני' דאפי'
“קנה”.

ולגי' “תניא רשבג”א“, צריכין לומר ולפרש שמביא דעה
חולקת (ולא כ“תניא” דדף ז ב) ורחוק שהיה כתוב לפניהם במתני' “רשבג”א אם
קנה שם קרקע הראויה לבית דירה הרי הוא כאנשי העיר” ו“הא תניא” – פירושו
במתני' שהיה לו לומר “והא אנן תנן” וכדומה. אבל אפשר שהיה כתוב:
רשבג“א אם קנה בה קרקע כל שהוא, ו”תניא" משנתנו היא ופיסקא. או
אולי נוספו דברי רשב"ג גם במשנה דדף ז ב.

רע"א בית רובע] כ“י ק': וכדברי ר”ע, וזה כלשון
משנתנו ב“ב פ”ז מ“ב וכתובות פי”א מ“ד, וכ”ה בה“ג ד”ב 404: ודברי ר'
עקיבה (אומר).

יא א במשנה: ולא את הטרקלין795 ולא את המורן ולא את השובך (ולא את הטלית) ולא את המרחץ
ולא את בית הבד (ולא את בית השלחין) עד וכו' (זה הכלל וכו' אין חולקין)]
במשנה ירוש‘: הטריקלין; וכבר העיר פרלס796 ש“טרקלין” במובנו הרגיל triclinium אינו
מתאים אל הענין, שמתוכו נראה שעוסק במקומות המשמשים לתשמישי־בית. אבל הגהתו
“טרקלרין” ופירושו torcularium “Kelter” (Ölkelter; Presse) אינו נכון,
מפני שבמשנה נמצא תמיד “גת ובית הבד”, ו“שני” המקומות (שמ“ר פכ”ה א =
ילמדנו במדבר כ ח)797 שנזכר בהם “טרקלין” (שמ"ר:
טרקאירין) אין פירושו כן (אם יהיה ביד אדם!! ובשמ“ר: ב”ו עושה לו
ט' ונותן [בו] כל מיני משקין וכו' שמא יכול להוציא את כלן ממקום
אחד!), אלא מין כלי הוא (עי' ערוך). ‏ אבל “טרקלין” שלנו הוא כנראה
דבר אחר: בשבת מ ע“א (= מ ע”ב: אמבטיאות של כרכים (תוס' שבת ג ג:
האבטאות שבכרכין) מטייל (בתוס': מטיילין בשבת) בהן ואינו חושש, עי’
תופי שבת טז/יז יח: רשב“ג אומר טריקלין שהסיקה מערב שבת מטיילין בה
בשבת, וכן בתוס' ביצה פ”ב י: אין משתטפין בחמין שהוחמו ביו“ט וכו' רשב”ג
אומר טרקלין שהסיקוהו מערב יו“ט מטיילין בה ביו”ט וכו‘. “טרקלין” זו
אינה “חדר־האוכל”, כ“א מין מרחץ. ובכ”י ה’ בפיסקא:
הקרטלין798. [ובס' המליצה (באכר 74):
קרטלין (קרסטלין?) ארמון כושך עד' (?) = ער(כין) י“ב
קסטרא]799. ועי' ויק”ר פי“ט ב: משל לטרסקל
נקוב ששכר בעליו פועלים למלאותו, מי שטיפש וכו' מי שפיקח אומר ולא שכר
כל חבית וחבית אני נוטל800. ובשהש”ר פ“ה יא:
לקרסטל וכו' למלאותו מים, וצ”ל: לקסטל. “קרסטל” גם במדרש שמואל
פ“ה ג. ואין זה “סל”, כ”א “ברכה”, “מקוה” שהיא “נקובה”, “קסטלין –
נקוב”. והשוה תוס' מקואות פ“ד ו: קסטלין המחליק (“קסטלון”) מים
בכרכים אם היה נקוב וכו' Castellum801 “Wasserturm”, Reservoir, Wasserleitung,, וצ”ל: הקסטלין.

“מורן”] פירושו כפי' ר“ג וערוך: “מגדל”, “מגדל קטן הוא שבונין בגנות”, אשורית muraânu, שנכתב באידיאוגראם אחד עם erinam ועם šigaru (סוגר) “Käfig” “כלוב”802; ומתאים ל”שובך" הסמוך לו, שהוא “מגדל של יונים”, ועיקר פירושו
“מגדל”, במו בשומרונית “שוביכה” (בראש' יא ה) [ומתאים ל“קסטלין”, שהוא
“מגדל”]803, ולא כפי' פרלס (שם) והגהתו “מודן” (סורית “מדנא”, אוצר של תבואה).

“ולא את הטלית”] חסר בג' כי“י הבבלי (כ“י מ' ופל'
וכ”י ר') וישנו בירושי בהו' לו, כ”י פרמא וכ"י ק' (בכ“י ק' ובה”ג ר"ב:
והטלת) ועוד, ותוספת היא804.

ובמשנה רגיל “שובכות ומרחצאות”: והשובכות והמרחצאות (ב“ב פ”ג מ"א), מרחצאות ושובכות (שם פ“ד מ”ז).

“ולא את בית השלחין”], ליתא בד“פ ווינ' וכו' (והוסיפו
רש“ל ע”פ רש"י), וליתא בכ”י מ‘, ה’ ופ' ומשניות וירוש' וברי“ף, ורא”ש ויד
רמ“ה, בהו' לו כ”י פרמא, ק' וב', ואינו שייך כלל לכאן. ומרהיטא דמשנתנו פ“ג
מ”א: “ובית הבדין ובית השלחין” הוגה לכאן.

זה הכלל וכו‘] ליתא בכ"י מ’, ה‘, ירוש’, ה“ג, רי”ף, רא“ש
ויד רמ”ה, וכן הריטב“א בחידושיו כ”י (יג ב): “ת”ש כל שאלו יחלק וכו'
ברייתא היא ומאן דגריס במתני' משתבש דא“כ היכי לא מדכרינן לה עד השתא
ועוד היכי הוה פליג ר”נ אסתם מתני' וכו' ותו דהא פלוגתא דרב יהודה ור“נ על
רישא דמתני' אתאמרה אין [בהן] כדי לזה וכו' מכלל שלא הוזכר דין זה
במשנתנו”.

אלא שבמשנה תנן “ואם לאו אין חולקין”, ולא “מעלין אותו
בדמים”, ובאמת בכ“י א”פ ור' הנו' כן במשנה: ואם לאו מעלין אותו בדמים.
אבל העיטור, חלוקת קרקעות, ד“ו עא א כתב: אבל בנוסחא עתיקא דילן ליתא
בתא שמע בתרא אם לאו מעלין אותו בדמים. והכי איתא כל שיחלק ושמו עליו
חולקין805. ומסיפא דמתניתין קא פריך דקאמר ואם
לאו [אין] חולקין ש”מ לית דינא “דגוד או אגוד דאי אית ליה כופין אותו
לחלוק”. ‏ובתוס' ב“מ פי”א ט תניא: כללו של דבר כל שאין שם הראשון קרוי
עליו אינו רשאי לחולקו.

תנ“ה אין חולקין וכו‘] ברייתא “דבר קפרא” בירוש’ כאן: אר”י ארבע וכו' ותני ב"ק כן וכו'.

במשנה הישנה שנינו בוודאי: “אין חולקין את החצר עד שיהא בה
שמונה אמות”. ומשנתנו פירשה איפוא ואמרה: ד' אמות לזה וד' אמות
לזה ובר קפרא פירשה: שמונה אמות לזה ושמונה אמות לזה, ור'
יוחנן נמשך אחרי בר קפרא ודרש משנתנו כדבריו. וזה רגיל, שהאמוראים
הראשונים מפרשים המשנה בדוחק ומוציאים אותה מפשוטה להסכימה לדעתם היא,
המסכמת לברייתא ודעה אחרת ומתנגדת למשנה. וכבר תמה כאן הרשב"א (עי'
שמ"ק), שהמשנה אינה מזכירה כלל ארבע אמות של פתחים ואינה מדברת אלא מדי
אמות בכלל, ונדחק.

אר“ה חצר מתחלקת לפי פתחיה ור”ח אמר וכו‘] בירוש’ כאן יג
ע"א: רב חונה אמר חצר מתחלקת לפתחין. אמר רב חסדא לזבלין היא מתניתא
(כלומר מימרא דרב הונא שלקוחה מברייתא) ותני כן בכירה טפה בזבלין לפי פתחים
וכו'806.

תניא כוותיה דרב חסדא פתחים בחצר וכו‘] בתוס’ ב“מ פי”א
יא: פתחים שבחצר גדולים של אחד וקטנים של אחד, גדולים אין להם אלא ארבע
אמות וקטנים נותנין להם ארבע אמות לכל אחד ואחד, אחד נוטל פתח גדול ואחד
נוטל שני פתחים קטנים זה שנוטל הפתח הגדול אין לו אלא ארבע אמות וזה שנוטל
שני פתחים קטנים נותנין לו ארבע אמות לכל אחד ואחד, היה שם אחד ר(ו)חב
מעשר אמות נוטל ארבע (אמות כנגדו וארבע)807 אמות בחצר פחות מיכן משלמין לו את המדה כנגדו ונותנין לו
מכניס ומוציא ארבע אמות בחצר: זבל שבחצר מתחלק וכו‘. ולפי ברייתא זו אין
נוטל לרוחב הפתח אלא ד' אמות אפי’ רחב יותר. ו“ארבע אמות בחצר” פירושו
“ד”א שאמרו חוץ משל פתחים"?

האי פירא דסופלי] “חפירה של גרעיני תמרים”. “פירא”,
במנדעית “פירא”, “חפירה” ו“מערה”; בסורית “פֶערא”, “מערה”, “חֲפירה”.
“סופלי”, אשורית supalu. בתוס' ב“מ פי”א יד–טו
תניא: היציע והדות והעלייה אין להן ארבע אמות. חוליית
הבאר808 יש לה ארבע אמות.

לא אמרין אלא דלא מייחד ליה פתחא] הנכון כפי' ר"ג,
שלא נתייחד “פתח ודרך לאותה חפירה”, אז “אמרינן דיש לו ד' אמות לכל רוח
ליכנס באיזה רוח שירצה ולהשתמש ד' אמות לכל רוח”. ועי' רשב“א בשמ”ק.





יא ב

אכסדרה דבי רב] כפי' ר"ג: "דיש לה ג' דפנות עד הסכך ודופן רביעית אינה מגיעה לסכך משום שיהא אורה וכו' ".

ואכסדרה רומייתא] שיש לה ג' מחיצות מגיעות לסכך ומחיצה
רביעית נמוכה, ובונין עליה על פני כולה חלנות גדולים ע"ג פצימין וכו'
ופתח באמצעית אותה מחיצה נמשכה וכו'. (וכזה פי' רש"י
במנחות)809.

ת“ר בית שער וכו‘] פ’: [מיתיבי] בית וכו' יש להן ד'
אמות [כי תניא ההיא (וחסר: נמי) באכסדרה רומיתא. ת”ר] היו…, וכזה
בכ“י א”פ וגליון ר': [מיתיבי בית שער אכסדרא ומרפסת יש להן ד“א
התם נמי באכסדרא (ד)רומיתא] ת"ר בית…, ולפ”ז “ת”ר" כמו “אמר
מר”, ויש כאלה.

ת"ר בית שער אכסדרה ומרפסת יש להן ד' אמות היו &lt;ארבעה ו&gt;חמשה בתים פתוחין למרפסת אין להן אלא ד' אמות בלבד].

ועי' עירובין עה א: י' בתים זה לפנים מזה וכו' חיצון בית
שער הוא וכו' בית שער דיחיד וכו‘. ועי’ מנחות לג ב: בית שער הפתוח
לחצר ובתים פתוחין לבית שער, ושם: בית הפתוח לגינה ולקיטונית.

“בית שער” נדחק רש“י לפרשו “Halle”,porche, מפני שבית שער שלנו הוא בתוך החצר
ושייך לאחד וא"א על־כן שיהיה “בית־שער” של שער
החצר810. ובתוס' ב”מ פי“א יב ליתא “בית שער
אכסדרא” (אבל “אכסדרא” נכללת שם לפני זה). ור”ג פי‘: בית שער יש לו ד’ אמות
במבוי, ורמ“ה פי': האי בית שער דקאמרינן דוקא היכא דהוי דחד דאע”ג דאית
להו לכולהו דירכא עילויה למיעל עליה לחצר אית ליה ארבע אמות דהא בית הוא
וחזי לדירה, וכ“ת וכו‘. (ועי' ז ב: מגואי!). ובתוס’ ב”מ שם תניא: הפתח
הפתוח למרפסת אין לו (אלא)811 ארבע אמות
מרפסת עצמה יש לה ארבע אמות, חמשה פתחים הפתוחים למרפסת אין למרפסת
בחצר אלא ארבע אמות בלבד. (י"ג) מי שיש לו אכסדרא לפנים מביתו (כי"ו:
מחצרו!) בזמן שמגופפת נותנין לו מכניס ומוציא ארבע אמות בחצר אינה
מגופפת הרי הוא כשאר כל החצר.

ועי' מס' מזוזה פ“ב: אכסדרא שהיא לפנים מן הבתים ואין
לה יציאה ממקום אחר נותן דרך יציאתו מן האכסדרה לבתים, ר' יוסי אומר
דרך כניסתו מבתים לאכסדרה. ועי' לקמן בעיא דרבא: בית חציו מקורה וכו‘. אבל
התוס’ אומרת: ה”ה כשאר כל החצר!

בעא מיניה ר' יוחנן מר' ינאי לול של תרנגולין וכו‘]
בירוש’ שם: דבי ר' ינאי אמרי אף בית התרנוגלין יש להן ארבע
אמות.

תנ“ה זבל שבחצר מתחלק(ת) לפי פתחים אכסניא לפי בני אדם] בתוס' שם תניא: זבל שבחצר מתחלק לפי פתחים ואכסדרא812
לכל אדם, וכן בירוש' שם: “ותני כן (בכירה טפח) בזבלין לפי
פתחים. באכסדרה לפי אדם”. ומתוך הענין בתוס' שם נראה ש”אכסדרא"
עיקר, ו“אכסניא” הגיהו ע"פ הבבלי.

משתמשות במבוי (זו עם זו)] ליתא בכי“י וראשונים ובד”ל ובתוס' (ועי' בסמוך).

וה“ק (וכן) חמש וכו'] ליתא בכ”י מ‘, ובכ"י ה’: וה“ק אחד
מבני מבוי וכו' וחמש חצירות. ובמקום “וכו' " בכל כי”י כל הברייתא דלעיל,
וכ”ה ברי“ף ורא”ש ורמ"ה.

ובתוס' ב“מ פי”א יט: חמש חצירות הפתוחות למבוי כולן משמשות
עם החיצונה והחיצונה משמשת לעצמה והשאר משמשות עם השנייה והשנייה משמשת
[לעצמה] הפנימית שבכולן משמשת לעצמה ומשמשת עם כולן. רצו בני פנימית
לפתוח להם פתח במקום אחר יכולין לעכב על ידו (כי"ו ודפו': ידן) היה
סתום ונמלך לפותחו יכולין לעכב על ידו דברי [רבי] ר' שמעון בן אלעזר
[אומר] חמש חצירות הפתוחות למבוי כולן משמשות במבוי.

או שהברייתא הוגהה ע“פ ח”מ או שמי שהקשה ותירץ לא ידע, שהיא רק סוף הברייתא שלפני זו (וביחוד לגי' כי"י).

(אמר מר) היה סתום וכו'] ליתא בכל כי“י ורי”ף ורא“ש, וכן
כותב ר”ג: היה סתום וביקש לפותחו. כעין אמר מר. ונמק“י כתב: [היה]
סתום זהו סיום הברייתא דלעיל דרבי ודשב”א וכולהו מודו בהא.

א"ל אביי לרבא תניא דמסייע לך] ממש בלשון זה גם בשבת קמו
ב לענין “נוקבין נקב ישן בשבת”, ואחדא אמרה והשתמש בו התלמוד גם הכא גם
התם, או שסוגיות מוחלפות הן.





יב א

בית [אע“פ ש]סתום813 אינו
מטמא וכו‘] באהלות (פ“ז מ”ג) תנן: המת בבית ובו פתחין הרבה כולן טמאין
נפתח א’ מהן הוא טמא וכולן טהורים וכו'814. היה סתום ונמלך לפותחו815 בש”א כשיפתח ד'
טפחים בה“א כשיתחיל ומודים בפותח בתחלה כשיפתח ארבעה טפחים. ובתוס' שם
פ”ח ז: ר' יהודה אומר הפותח בתחלה בש“א כשיפתח ארבעה טפחים ובה”א
כשיתחיל, הפותח סתום בש“א כשיתחיל ובה”א כשיחשוב. והרמב“ם מפרש שם
משנתנו (דלא כר"ש) ע”פ ברייתא שלנו816.

אבל בתוס' דאהלות פט"ז, יד תניא: קבר שסתם פתחו אינו מטמא מכל סביביו פרץ וכו'.

וזהו כנוסח: קבר שפתחו סתום וכו' שאינו אלא נ“א ל”בית סתום" וכו‘817, והראשון ליתא בכי“י ובד”ל וקראקא
וברי“ף ורא”ש ויד רמ“ה ובשבת, אבל בכ”י א“פ כאן: בית קבר אע”פ
שסתמו818, ועי’ ספרי המובא בתוס' כאן.

מצר שהחזיקו בו וכו‘] רש“י ס ע”ב: מיצר שבין שתי שדות וכו’.

מפולשות] סורית “פלש”, נקב “durchbohren”, אשורית palâšu, כנ"ל, pilšu, “Loch”, “Bresche”, (השוה: מפלשי עב, איוב לז טז?).

בי רדו יומא] “בית עבודת יום”, “רדא” בסורית ומנדעית “משך בעול”, ובמנדעית גם “עבד”, ומזה “ראדאיא”, עבד, אשורית
ridū “עבד”, ומובן “חרש” הוא כבר תולדה של הוראתו
הראשונה (“משך בעול”). וע"י זה מובן "מאי בי רדו, אי יומא דזרעא וכו'
", ולא מחרישה שסמוך לזריעה מדבר, אלא מעבודת הזריעה עצמה.

בתוס', ב“מ פי”א ט לדברי ר' יהודה: כדי שיהא איכר אומן חורש ושונה.

איבעית אימא יומא דכרבא וכו‘] גי’ ר“ח (עי' תוס'), שנעתקה
בלי שמו בערוך: אבע”א יומא (ד)זרעא דכריב ותני ואבע“א יומא (ד)כרבא
דזרעי לה בהדורי, ובתוס' צ”ל: וזרעא בהדורי. ובגליון כ“י פ' בשם ר”ח:
איב' אימ' בזרעא דכריב ותני ואי' אימ' דכרבא בהדורי. ובכ“י ר': אבע”א
דזרעא דכריב ותני ואבע“א יומא כרבא וזרעא
באהדורי819. בכ”י א“פ: אבע”א יומא דזרעא
באתרא דכריב ותני ואבע“א כרבא וזרעא בהדורי, ובכ”י ה‘: אב“א זרעא
דכריב ותני ואבע”א כרבא דזרעי לה בהדורי. וזוהי ממש נו’ הערוך ור' יוסף
מיגש ורמ“ה. (בכ“י ר' מוגה: אהרורי, בר”ג בל“א: בהררי, ובל' בתרא:
בהרורי, “ארץ הרים וטרשים”. ורש”י מפרש “בהדורי” מלשון “והדורים
אישר”). ורש”י בל' ראשון דומה לזה, אבל הל“א מובא בר”ג כ“ל”א מוגה
בספרים“, ואינו נכון. ועי' שבת עג ב: מכדי מכרב כרבי ברישא ליתני חורש והדר
ליתני זורע? תנא בא”י קאי דזרעי ברישא והדר כרבי (אבל בבבל כרבי
ברישא).

“כריב ותני” גם ב“מ קז א: האי מאן דניחא ליה דתתבור ארעיה
ליזרעה שתא חטי ושתא שערי וכו' ולא אמרן אלא דלא כריב ותני אבל כריב ותני
(“חרשה לאחר קצירה ושָנה בשעת הזרע”) לית לן בה”. ולסוגיא שלנו נראה ש“כריב
ותני” בשעת חרישה הוא, וכתוס' דלעיל.

ועי' תוס' ב“מ פ”ז ו: גמר חריש בחצות יום לא יאמר לו בא
ונכש בשדה אחרת שיאמר לו פרנס לי מלאכה מתוך שלך או תן לי שכרי במה
שעשיתי וכו'. (ונראה שכאן עצה טובה קמ"ל).

ופי' “בהדורי”, בפועלים מחזרים בכפרים. “הָדוֹרַי”,
“חָדוֹרֵי”, “מחזרים”, פועלים המחזרים בערים ובכפרים ומבקשים
עבודה, והם נשכרים גם לחצי יום, וכזה ברכות נא ב: מהדורי820
מילי (“ממחזרים בעיירות”), סורית חָדורָא. “כרוכא, עטופא, שאל זדקתא”.

א“ר יוסי אין אלו וכו'] בכ”י א“פ ור': רב יוסף. ובכ”י
ה‘: ר' אסי, "ונוסח הדפוס אינו הגון דר’ יוסי היה קשיש מסומכוס תלמיד
ר' מאיר" (ד"ס), וגם בעירובין ובבכורות אמוראים אומרים כדברים
האלה.

אע“פ שניטלה מן הנביאים וכו'] רמב”ן מקשה לפי' רש“י
מנדרים (לח א) אין הקב”ה משרה שכינתו אלא על חכם גבור ועשיר אלא ה“ק
אע”פ שניטלה נבואת הנביא שהיא המראה והחזון, נבואת החכמים שהיא בדרך החכמה
לא נטלה אלא יודעים האמת ברוה"ק שבקרבם וכו'821.





יב ב

רסתקא] רש"י: שוק רשות הרבים, פרסית, روستاق,Land;Forum (הראשונה גם בערבית, رستاق ובסורית רוסתקא: אוחדנא דמדינתא; והשניה בבבלי: öffentl.
Platz, שוק822.

טביומי] בכ“י פ' וילקוט כ”י: טב יומי, מנדעית “טאב
יומין” (דﬞראשיא דמאלכיא, 68, 4 והלאה: “טאב יומן דﬞאמריתון עלה דﬞעכא
ודﬞליכא”).

זוגא] בכי“י מ' ופ': זוזא, וצ”ל: זווא, מנדעית “זאווא”, אשה (“זוגתו”).

בכלה] “שיעור של הישיבה” “Kolleg”, ועיקר מובנו “שורה”823. ר"ג: בכלה. קרי לה לההוא מסכתא דדריש ריש מתיבתא.

קרי רב אחא אנפשיה (בכי"י: אמר רב אחא) כל המריעין לו
לא במהרה מטיבין לו] ובע“י ואה”ת גם כאן [ולא היא אגב צערא דנפשיה
קאמר] עי' תוס‘: איכא למימר דמתחלה אמר וכו’. אבל בב“ק שם פ ע”ב: רב
אשי אמר כל המריעין לו לא במהרה (כלשון “ודלת הננעלת לא במהרה
תפתח” שם) מטיבין לו רב אחא מדיפתי אמר לעולם אין מטיבין לו ולא
היא רב אחא מדיפתי מלתא דנפשיה קאמר, ובכן סוגיא דב“ק שלא כסוגיא
דב”ב (וכזה לעיל ד ב!).

אפי' לבו אטום כבתולה יין מפקחו] כבתולה זו ש“פתחה” סתום
היין “פותח” לבו ומפקחו, וכן פי' ר“ג: כבתולה זו שאינה בעולה ואטומה
היא. וכתב הרמ”ה דדוקא פורתא אבל טובא הרי הוא אומר “לץ היין הומה שכר כל
שוגה בו לא יחכם”.

אמצרא דבי נשיה] כ“י א”פ ור‘: דבי נשא (נשי), ה’
וה“ג: דבית נשיה. עי' תוס', והנכון כרש”י: אביו, וכן פי' רמ“ה
והביא ראיה מיבמות קיז א: טעמא דבת חמותה דאמרה קאכלה לגירסנא דאימא ה”נ
(בת חמיה) קאמרה אכלה לגירסנא דבי נשאי (אביה!). וכן במנדעית “בית
אנאשאך” “Ort deiner Familie” (ס"ר II 79 שו' 3). בית אנאשאיהון (ס"ר I 28 שו' 4, נלדקה 182־3) וכן בסורית824.

שם: מעלינן ליה עילואי. לנו וכו‘] צ“ל: עִילוּיָא,
וברש”י שברי"ף כהוגן: אמרי אחי מעלינן
&lt; ליה&gt;
כנכסי דבר מריון. עילוי
היא לנו ומשובח כקרקעותיו וכו’. והרמב"ן בחידושיו העתיק רק: לנו
היא משובחת וכו'.

ורש“י לא היה בגירסתו “עלויה” (ואפילו לא “עִילוּיָא”
שבגמרא בדפוסים), כמו שאינו ברי”ף ותוס' וכ“י מ' וה', וכן ליתא בר”ג. ובכ“י
א”פ: אמרי אחי מעלינן עלויה וכו‘, כ"י ר’: אמאי לימרו ליה אחוותא
(עי' תוס ד“ה אמיצרא; ר”ג: אחותה) מעלינן עילויה וכו' [כ“י פ':
מעלינן עליה] ובה”ג ד“ו: מעלינך עלך, ועי' תוס' (וכן פי' ר"ג), והרמ”ה
כתב: כי קא פלגי אחוה בהדי וכו' אמרי אחוה מעלינן ליה עליה
וכו' דבנוסחי דייקי דגמ' מעלינן ליה עליה גרסינן וכו' (ופי' כתוס').
ועיקר: מעלינן עליה (עלויה), ככ“י א”פ ור' ופ' ו“ליה” נ“א במקום
עליה”!

ועי' כתובות פי“ב, צא א במשנה: אם אמרו יתומים אנ(חנ)ו מעלים על נכסי אבינו יפה דינר825 כדי שיטלו כתובת אמן אין שומעין להן אלא שמין את הנכסים בב”ד.

“אחוותא” אינו ‏ ר' מן “אחתא”, כ"א מן “אחא”, “אחותא” “Geschwister”, “”Brüderschaft.

נגרא] מנדעית נאנגארא, “Kanal”, “וכמים הנגָרים ארצה” (ש"ב יד יד, מן “נגר”).

אריסי] כ“י מ' וה' ופ' (אצל: אריסי) ותה”ג הרכבי: ארישי, אשורית erišū, Pächter".





יג א

בקרנא זול] כ“י מ' וא”פ וד“ל ורש”י ותוס' בדפוי“י:
בקרנזול; ה”ג: קרנא זול (קרנזול) תה“פ כמו “אלכסון”; כ”י ה' ופי'
הגאונים ועוד: בקרנאזור (מן “זור” בארמית) = סור, زور
“inclinatus”, ‏“קרן נטויה”, כפי' הפרחון, “מוזאור”
(כצ"ל) כפי' הגאון. כפי' ר“ח מפרש הגאון בפי' כלים פי”ח: לוכסן פי' קרנזור
בל' חכמים וכו' [ואפשר |===|.]

רב יהודה אמר אית] בה“ג ד”ו וד“ב: רב הונא אמר (וזה
נכון יותר דר“ה הוא בר פלוגתיה וגם הקדימו לר”נ), ובוודאי היו גורסים
גם בע”ב: הא דר"ה!

גוד או אגוד] (כ“י פ' וא”פ ומ' וה"ג: איגוד) עי'
פירש“י, אבל ערוך ור”ג פי' משוך או אמשוך ("גודו משוך תרגו' ").
[משכו וקחו (שמות יב כא) שמרונית: גדו וסבו, אונק‘: נגידו וסבו].
ולקמן יג ב בעשיר ועני אמרינן אגוד ליכא, שאין העני יכול לקנות (שאינו יכול
לומר: אקוץ דמים ואקחהו, לרש"י), ואמתני’ דמי שחציו (יג א) גי' ר“ג: שאני
הכא דגוד איכא אגוד ליכא, ופי' ר”ג: “דעבד מצי למימר לרבו קצוב
עלי דמים ואקנה חצי ממך אבל אינו יכול לומר אקצוב אני עליך דמי חציי ותקנה
אותי מהכל דאינו יכול למכור צד שחרור שבו לישא שפחה”, אבל “גוד איכא”
דדף יג ב מוכח כפי' רש“י: קוץ דמים וקנה אתה, לכן הגיה רש”י: ה“ג
שאני הכא דאגוד איכא גוד ליכא וכו‘. אבל גי’ הספרים למטה: התם
נמי (וכ“ת בכ”י ר‘: א"ל התם וכו’) גוד וכו' (או כגי' רש“י ור”ג: הכא
נמי, כ“י א”פ: א"ל הכא נמי), אבל בכ”י ה' ופ' ורי"ף שם: שאני התם דגוד
וכו'.

וכל הראשונים (גם הרי“ף ורמ”ה) פירשו כערוך: משוך, ובכי“י
מ' וה' כגי' רש”י. ולפי' הערוך יש לפרש גי' ר“ג: “דגוד איכא” שבעל העבד
יכול לקנות אותו, אבל לא העבד שאין לו כלום. שהרי הוא נותן שטר,
ותירוצו של הגמרא הוא תירוץ לקושית התוס' בע”ב ד“ה ש”מ826. ולפ"ז: “התם נמי” מדויק.

מיתיבי מי וכו‘] כ“י פי ויד רמ”ה: תנן, ונ“א ברמ”ה:
לימא מסייעא ליה, וכ“ה “נימא מסייע ליה” בכ”י ה’ ור' יונה ורשב“א
(בשמ"ק) ובחי' הריטב”א (כ"י).

דברי ב“ה] רמ”ה: כדברי827.

בש“א וכו'] בכ”י ה' ליתא עד “כדברי ב”ש“, וכן לא היה לפני
הרמ”ה בשתי הנוסחאות, וכן רשב“א בשם “מקצת נוסחאות”, וכן ריטב”א: איכא
דלא גרסי אלא עד דברי ב“ה לבד ורש”י מוסיף וגורס א“ל ב”ש תקנתם וגו' עד
כל המשנה וגורס עוד טעמא מפני תיקון העולם הא לאו הכי לא… ולפי הגי'
הראשונה יש לפרש וא“א דאמרינן גוד או אגוד כי היכי דקתני עובד את רבו יום
אחד כשאין לו ממון ליתני שיאמר לו גוד או אגוד אם יש לו ממון. ועי'
רמ”ה: דלית להו תקנתא אלא בעובד וכו' אבל בגוד או אגוד לא. ובכ“י פ': כב”ש
טעמא מפני תיקון העולם הא לא מפני תיקון לא וש"מ דלית דינא דגוד או
אגוד. וכ“ה בכ”י א“פ ושם: הא לאו הכי לא וש”מ וכו‘. “ש”מ דלית" וכו’, גם
בגליון כ“י ה' ובד”ל ובתוס'.





יג ב

[ו]אם לאו מעלין אותו בדמים] כבר העירותי שהעיטור מביא
בשם “נוסחי עתיקי” דלא גרסי כאן רק “חולקין וכו' " ומוגה למעלה “ואם לא
מעלין אותו בדמים”, ומסיפא דמתניתין ו”אם לאו אין חולקין" פריך, דש“מ
דלית דינא דגוד. ובאמת בתוס' דב”מ רק: כללו של דבר כל שאין שם הראשון
קרוי עליו אינו רשאי לחולקו. אין חולקין את איבליס828
עד שיהא בה כדי שיעור לזה וכדי שיעור לזה אמר אחד מהם
לחבירו או את(ה) הפחות תן לי שיעורי (בד': שיעור) שומעין לו רשב"ג
אין שומעין לו מפני כבוד אבותיו (עי' בסמוך), ושאר כל הדברים ששם הראשון
קרוי עליהם הרשות בידו (ומ“עילוי” אינו מדבר כלום). אבל ברייתא היא
בכל־אופן.

היכי דמי אילימא כדקתני (כך) מ“ט דרשב”ג אלא לאו (חסורי
מחסרא ו)הכי קאמר וכו‘]. המוקף ליתא בכ"י מ’ (ושם: הכי קתני) וכ“י ה'
וא”פ ור' וד“פ ויד רמ”ה וחי' ריטב“א, ובדפוי”י (מלבד ד"ל): חסורי מחסרא
הכי קאמר (ולא “והכי”). ורש“ל מחק “חסורי מחסרא”. וכתב הריטב”א:
ומדלא קאמר חסורי וכו' דהא איתיה בלישניה דמתניתא וכן בדין דאי לא
גוד מאן דכר שמיה [אלא] ה“ק טול אתה שיעור ואני פחות בדמים קצובין או
אטול אני היינו גוד או אגוד” וכו'.

אבל מדקאמר “לא לעולם כדקתני”, מוכח ד“ה”ק" שלנו “חסורי מחסרא” הוא, ונמצאים “ה”ק" כאלה הרבה829.

למיתן לך] בג' כ“י: למיתב. והנה כאמור כתוב בתוס'
ב”מ להיפך: “טול את הפחות (“פחות”) תן לי שיעורי (“שיעור”)”,
והמפרשים מגיהים כבבבלי, אבל זו אינה רפואה למכה, וגם רשב“ג מפרש טעמו
“מפני כבוד אבותיו”, וזה מתאים יותר ל”תן לי פחות“, שאין זה כבוד
אבותיו. ואולי נאמר זה רק ב”אבולס".

לא שנו אלא בכרך אחד אבל בשני כריכות] כ“י מ', א”פ ור‘,
ה’ ור“ג ורש”י וה“ג ורמ”ה: בשתי, וכ“ה פ' בפעם שניה. ובה”ג ד“ב:
כרכות, וכ”ה ברמ“ה כ”פ: בשתי כרכות, ור' ז' הוא מן כרך: כרָכות.
פ': כרכין.

ולמטה “אפי' בשני כריכין” ג“כ בכי”י: בשתי כריכות
(במקום “כריכות” ברה“ר = עומרים, בכי”י “כרוכות” במשניות פאה וב“מ, ובמנחות
פ”י מ"ט גם בדפוס, ארמית “כרוכא”), סורית כרָכָא (דשתיא), כרָכְתָא, קרמא,
סודרא, סדונא; כריכתא – נולא (וכן כרוכא); כַרכָּא – מגלתא.

תרתי אמהתא] בכ"י ר': “תרי לחינתיה”, “פלגש ואמה”.

חדא ידעא אפיא ובשולי] בכ“י ה' ופ' וה”ג ור“ג ויד
רמ”ה: מיפא ובשולי, בכ“י א”פ ור': חדא אפיא ובשלא וחדא עבדא
ביסתרקי, ונתערבו אצלנו שתי נוסחאות. ברי"ף: אפויי ובשולי.

וחדא ידעא פילכא ונוולא וכו‘] בכ"י מ’ ה' ופ' וה“ג
ד”ו ור“ג ויד רמ”ה: וחדא הוה ידעא ביסתרקי וכו' (כ"י מ': ידעא
למעבד ביסתרקי) וכל“א ברש”י. ובה“ג ד”ב 405: חדא הות ידעא וכו' וחדא
הות טראזא. ועי' ערוך ע' טריז בשם הגאון830 طراز “”Borte طراز “”gesticktes Kleid, طرز mit Borten u. Stickereien, טראזא, Stickerin.

ואתו לקמיה דרבא וכו'] הרשב“א (בשמ"ק) מקשה מי”ג א: א“ל רבא לר”נ, ותירץ דאפשר דלא פליג אר"נ אלא למילף בעי.

(וכי לא מצי למימר הכי)] ליתא בכל כי“י ובד”ל וד“ק, ובד”פ
וכו‘: את חדא ואנא חדא ואי לא גוד או אגוד לא מצי למימר הכי (ורש"ל מחק
"לא מצי וכו' "), אבל בר"ג: משום דכל חד וחד צריך לעבודת דתרוויהו וכי
אמר ליה חד לחבריה שקול את חדא ואנא הדא ואי לא גוד או אגוד לא מצי
למימר הכי דמצי למימר ליה הכא לא גוד איכא ולא איגוד איכא דאת לא אפשר לך
בלא תרוייהו וכו’. וברמ“ה: וכי אמר להו שקול את חדא ואת חדא לאו
וכו'. ובכ”י פ' וא“פ ור' ליתא “כי קאמר וכו' או אגוד הוא”, והרמ”ה כתב
(דף מב רע"ב): ועוד דבהדיא מסיק בה בנוסחי דיקי וכי אמר להו שקול את חד
ואת חדא לאו גוד או אגוד הוא, דמשמע דאינהו כי אתו לקמיה לדינא דגוד את
חדא ואנא חדא הוא דאתו.

ת“ר מדביק אדם תורה נביאים וכתובים כאחת וכו‘] בירוש’
מגילה פ”ג עג סע“ד: כותבין תורה נביאים כאחת דברי ר' מאיר וחכמים
אומרים אין כותבין תורה ונביאים כאחת אבל כותבין נביאים וכתובים
כאחת. ובמס' סופ' פ”ג א: עושה אדם תורה ונביאים כאחד דברי ר'
יהודה וחכמים אומרים תורה בפני עצמו ונביאים בפני עצמן, ושם ה“ה: מעשה
בביתוס וכו‘, ובמקום "ושוב מעשה וכו’ “, הנוסח בכ”י (עי' “נוסחאות כ”י"):
א”ר מעשה בא' שהביא לפנינו תורה נביאים מדובקים כאחת והכשרנו (וחסר ג"כ
“כתובים”!), וכן במס' ס“ת פ”ג א כבמס' סופ‘: עושה אדם תורה ונביאים כאחת
דר“י וחכ”א תורה בפ’ עצמה וכו'831.

ונראה דחכמים דירוש' הוא ר' יהודה דברייתא דבבלי, והוא מתיר נביאים וכתובים832, ו“חכמים”
דברייתא דבבלי אוסרים גם זה, וזה פי' “כל אחד ואחד”, תורה נביאים
וכתובים833. אבל צריך להתבונן שגם למטה
“וי”א לא היו (לו) אלא אחד אחד בפני עצמו“, ובכ”י א“פ: וחכ"א כל
או”א וכו‘, ובד"ל: וחכ"א לא היו וכו’ (וכן הגיה הב"ח). ובכ“י ר' ליתא
כאן “ואר”י מעשה וכו' בפ”ע“, אבל למטה הנוסח: ת”ר הרוצה לדבק תנו“כ
כאחת מדבק [דברי (ר' ישמעאל) ר' מאיר ור' יהודה (בן בתירא) אומ'
תורה בפ”ע נביאים וכתובים
&lt; בפ“ע וחכ”א תנו“כ&gt;
כל אחד בפ”ע אמר
רבי מעשה בביתוס וכו' וחכ“א כל או”א בפני עצמו היו] ומניח
וכו‘834. אבל עי’ גם ב“מ סג א (תוס' פ"ד): אמר
ר”י מעשה בבייתוס בן זונין שעשה שדהו מכר, ע“פ ראב”ע, ופסחים לז א: שאל
וכו'. (תוס' פ"ב).

וכן בין כל נביא לנביא ובנביא של שנים עשר ג' שיטין
ומסיים וכו‘] רש“י (ד' פיז'): ה”ג וכן בין נביא לנביא: ובנביא וכו’. וכזה
בכ“י מ‘: וכן בין נביא לנביא ובין נביא לנביא של וכו’. בכ”י פ‘: ובין נביא
לנביא ד' שיטין ובין נביא לנביא של שנים עשר וכו’, ובכ“י ר‘: ארבעה
שיטין ובין כל נביא של שנים עשר וכו’, וברמ”ה: ובין נביא ונביא של
שנים עשר שלשה שטים וכן לכל נביא ונביא של שמונה נביאים מתחיל מלמעלה
וכו‘, ובכ"י ה’: [ובין כל נביא לנביא] מתחיל מלמעלה ומסיים מלמטה. והיא
גי' הרמב“ן שכתב: ה”ג בנוסחי עתיקי וכן כל נביא ונביא (כגי' הרמ“ה (!)
מתחיל מלמעלה ומסיים מלמטה ופירש”י וכו' אלא ה“פ שבין חומש לחומש של תורה
צריך שיסיים באמצע הדף ויניח ארבע שיטין ויתחיל בשטה חמישית באותו הדף אבל
בין נביא לנביא יכול הוא להתחיל למעלה בראש הדף באיזה מקום שיסיים הדף
האחר וכן נמי אם נזדמן לו לסיים מלמטה ונמצא שלא הניח ביניהם כלום ואם
בא לחתוך חותך וכו' ולמדתי פי' זה ממה שמצאתי בירושלמי במס' מגילה (פ“א עא
ע”ד) וצריך שיהא משייר בין כל ספר וספר כמלא ארבע שטין ובנביא של
י"ב שלש וצריך שיהא גומר באמצע הדף ומתחיל באמצעיתו ובנביא גומר
בסופו ומתחיל בראשו ובנביא של שנים עשר אסור”.

“ואיכא נוסחי דאית בהו מסיים מלמטה ומתחיל מלמעלה
(כנו' שלנו לקמן)” ן' מיגאש ורמ“ה. אבל בכ”י ה' וא“פ ור' וה”ג ורי"ף גם
למטה: ומתחיל מלמעלה וכו'.

ועושה בראשו כדי (לגול) עמוד בסופו כדי (לגול) היקף] בכ“י
מ': ועושה לו כדי לגול עמוד בתחילתו וכדי היקף בסופו. ובכ”י ה‘:
כדי עמוד בתחילתו, וכן ליתא “לגול” בד“פ וד”ו (ורש“ל הוסיפו ע”פ רש"י).
ובכ"י ר’ וכ“י א”פ: ומניח כדי עמוד בתחילתו (מתחילתו) וכדי היקף בסופו
(מסופו), ובה“ג ה' סופרים ד”ו קמא ע“ג: ועושה לו כדי עמוד בתחילתו
וכדי היקף בסופו וכן הוא נו' ן' מיגאש (עי' שמ"ק) ורמ”ה; והריטב“א בכ”י
כתב: כך הגי' בכל הספרים שלא עבר עליהם קולמוס ועושה לו כדי עמוד בתחילתו
וכדי היקף בסופו ולקמן גורסין כל הספרים נגללין לתחילתן835
וקשיא אהדדי וכו'.

ועל דברי ר“י (בתוס') שמגיה ומהפך הקשה בגליון תוס'836 מתוס' ידים פ”ב יא: ר' יהודה אומר
הגליון שבתחלת הספר וכדי הקיף כולן מטמאין את הידים, משמע ד“כדי
היקף” בסופו הוא, ובמשנת ידים פ“ג מ”ד: גליון שבספר וכו' שבתחלה ושבסוף
מטמא וכו' ר' יהודה אומר שבסוף אינו מטמא עד שיעשה לו
עמוד837. והרמ"ה כתב: והא דקתני וכדי הקף
בסופו לאו כדי שיגלל הוא וכו' אלא כדי שלא יקרע הוא שכיון שאין עמוד
בסופו אם לא הניח בו כדי הקף בסופו פעמים שהוא קורא וצריך לגול את הספר
במקום שפסק ונמצא הספר נקרע מפני שאין בו עמוד והכתב קרוב לסוף היריעה,
וכו'!

בתוס' ד“ה ועושה: דתניא במס' סופרים כל הספרים נגללין [סופן] לתחלתן, כצ”ל וכן הביא הרמב"ן ואחרים.

שם: לספר (תורה) בסופו] ליתא ברמב"ן, ונכון.





יד א

תוס' ד"ה בגויל: ולשון דיכסוסטוס וכו'] δίχιστος, “”Spaltleder.

אוכלות] למטה: אוגדות, ובכ“י א”פ: אוגרות (בכולן)
וכ“ה בילקוט ד”ר, ובכ"י ר' פעם ב' ופעם ג': אוגדות (וצ"ל: אוגרות).
“אוגרות” מן “אגר”, קבץ, תפס “ausmachen”, “umfassen”.

אצבע לכותל זה וכו‘] כ“י א”פ, ר’ וד“פ גם כאן כלמטה:
אצבע ומחצה (ועי' רש"י ותוס'). לעומת זה ליתא למטה בכ”י פ' וכ“י
א”פ (ואי' בגליון) ובילקוט: ומחצה. וגם בירוש' סוטה פ“ח כב ע”ג ושקלים פ“ו
מט ע”ד וברייתא דמלאכת המשכן פ"ו: אצבע (לכתלים, לעוביו של ארון),
וברחבו נאמר שם בירוש' (סוטה): אצבע לכתלים מיכן ואצבע לכתלים מיכן וחצי
טפח מכאן וחצי טפח מיכן לשילוט.

והלוחות ארכן ששה ורחבן ששה וכו‘] וכן בנדרים לח א
אמרו: ותניא הלוחות ארכן ששה ורחבן ששה וכו’. אבל בירוש' סוטה פ“ח כב
ע”ג: וארבעה לוחות היו בו שנים שבורים ושנים שלמים דכתיב וכו'
והלוחות היו כל אחד ואחד ארכן ששה טפחים ורחבן שלשה, תן רחבן של
לוחות לאורכו של ארון נשתיירו שם שלשה טפחים תנם לאיסטווה838
וכו' (וכן בדברי ר' יהודה שם), וכ“ה בברייתא דמלאכת המשכן
פ”ו כ“י א”פ: ורחבן שלשה (עי' הוצ' מא"ש, 42), וכ“ה בירוש' תענית פ”ד
ה“ה: ר' שמואל בר' נחמן בשם ר' יונתן הלוחות היה אורכן ו' טפחים ורחבן
ג' וכו'. ונוסח זה הוא העקרי לנכון, ולפ”ז היו שברי לוחות מונחים בצד
השלמות, ולא מלמעלן או מלמטן, כמו שאנו מוכרחים לומר לפי
הבבלי839. אלא שהראב“ד הקשה (עי" שמ"ק), שלפ”ז למה צוה המקום לעשות ארון גדול כזה עד שלא נשתברו הלוחות.

ובנוגע לברייתא זו, צריך להעיר, שלא ר' מאיר ולא ר'
יהודה אמרו בפירוש דברים אלה, אלא שהוציאו דעתם זו מדעתם על דבר אמת
כלים (בכלים פי“ז מ”י): רמ“א כל האמות היו בינוניות וכו‘, ר’ יהודה אומר
אמת הבנין ששה טפחים ושל כלים חמשה. ודבר זה מפורש בירוש' סוטה ושקלים
שם: אמר ר' יוחנן באמה של ששה טפחים היה הארון עשוי. מאן תנא
אמה של ששה טפחים ר”מ היא דתנן וכו' על דעתיה דר"מ דאמר באמה של ששה
טפחים היה הארון עשוי – ארכו של ארון חמשה עשר וכו' וארבעה לוחות היו בו
וכו' והלוחות וכו‘. רבי שמעון בן לקיש אמר באמה של חמשה טפחים היה
הארון עשוי. מאן תנא אמה של חמשה טפחים ר’ יהודה דתנינן וכו' והן ארון
כלי הוא. על דעתיה דרבי יודה דאמר [באמה] של חמשה טפחים היה הארון
עשוי – ארכו של ארון שנים עשר טפחים ומחצה וכו'.

ע“פ הדברים האלה נעשתה הברייתא הבבלית (= מלאכת
המשכן), שהיא מאוחרת אפוא לר' יוחנן. ובשהש”ר פ“ג: ר' יהודה ברבי
אלעאי פתר קרא בארון אפריון זה הארון וכו' עמודיו עשה כסף אלו שני
העמודים העומדים לפנים שהיו של כסף, ובמדב”ר פי"ב ד‘: שהיו עומדין
לפניו(!) כמין איסטווה (שורת־עמודים), וזוהי לפי “דעת” ר’ יהודה
בברייתא הבבלית (= מלאכת המשכן), אבל בירוש' כתוב “תנם לאיסטווה” בדברי
ר"מ!

ובברייתא דמלאכת המשכן חיברו לזה גם ברייתא דתוס' סוטה פ“ז
יח: ר”י בן לקיש אומר שני ארונות היו עמהן, זה שיוצא עמהן למלחמה היו בו
שברי לוחות וכו' וזה שהיה עמהם היה בו ס"ת וכו‘, וע“ז הוסיפו במה”מ
עוד: ר’ יהודה840 אומר לא היה בארון אלא
לוחות הברית בלבד שנאמר אין בארון רק שני לוחות הברית (כלומר ולא
ס"ת!), וזוהי דעת ר“י בברייתא הבבלית, שס”ת היתה מונחת “מן הצד”.

ועליו ס"ת מונח וכו‘] בירוש’ סוטה שם (כב ע"ד) ושקלים
שם: על דעתיה דרבי יודה דו אמר
&lt;…&gt;
איכן ספר תורה היה נתון כמין
גלוסקוס(!) עשו לו מבחוץ והיה ספר תורה נתון בתוכו.

ס“ת היה אפוא לדעת ר”י בגלוסקמא (= דלוסקמא) = ארגז,
שבצדו. ובברייתא דמלאכת המשכן שם רק: אבל ס“ת לא היה נתון אלא מן הצד שנאמר
ושמתם אותו מצד ארון ברית ה‘. וכן בפלשתים הוא אומר ואת כלי וכו’. ועי'
בע”ב: ור' יהודה וכו'.





יד ב

מכדי ישעיה קדים וכו‘] עי’ פירסט, דער קאנון וכו‘, עמ’ 16
וכו‘. ועי’ פסידר“כ פי' מז דקכ”ח ב: כנגד שמנה נביאים שנתנבאו אחר
חורבן בית המקדש ואלה הן יואל עמוס צפניה חגי זכריה מלאכי יחזקאל
וירמיה (בכ"י פ': עמוס צפניה חבקוק חגי זכריה ומלאכי יחזקאל
ומיכה). וצריך להגיה במקום “עמוס”

– חבקוק ובמקום “צפניה” – עובדיה. ובאדר“נ נו”א פ“מ
(נו“ב פמ”ו): ג' נביאים הם הרואה ספר מלכים בחלום יצפה לגדולה
ולעשירות, ישעיה יצפה לנחמה, ירמיה ידאג מן הפורענות (בנו"ב: ישעיה
– מלכים – ירמיה), ובברכות נו ב ליתא בב”נ “יחזקאל יצפה לחכמה”.

רות וספר תהלים וכו‘] אוריגיניס841 מביא, שאצל היהודים שופטים ורות מחוברים ונקראים:
אחישפטים842, וכן ירמיה וקינות:
אחירמיה, ועזרא ונחמיה: אחיעזרא (עי' סנהד' צג ב). ובברכות שם:
שלשה כתובים גדולים הם הרואה ספר תהלים וכו’ משלי וכו'
איוב וכו' שלשה כתובים קטנים הם הרואה שיר השירים וכו'
קהלת וכו' קינות. ובסוטה ז א: אומר לפניה דברים של אגדה ומעשים
שאירעו בכתובים הראשונים כגון אשר חכמים יגידו וכו' (איוב טו יח, ספרי
פיס' יב). אבל לוקס (כד מד): καὶ ψαλμοῖς, פילון: ὕμνος, ומזה יוצא שכתובים שלהם כללו בעיקר הדבר: תהלים, משלי ואיוב843.

קהלת שיר השירים וכו‘] רש“י: נראה בעיני שאמרו לעת
זקנתו. מחלוקת היא בשהש”ר א א – ר“ח: שה”ש ואחריו קהלת, ר’ יונתן:
שה“ש כתב תחילה וכו', ולפי ברייתא דר”ח שם (ס“ע פט”ו) כתב כולם לעת
זקנתו.

ומי כתבן משה כתב ספרו ופרשת בלעם ואיוב] בירוש' סוטה
ספ"ה (טז ע"ד): משה כתב חמשה ספרי תורה וחזר וכתב פרשת בלק ובלעם,
וכתב ספרו של איוב.

דוד כתב ספר תהלים וכו' ירמיה כתב וכו'] כאן חשבם לפי סדר הדורות, שדוד קדם, ולא לפי סדר הספרים, שנביאים קודמים לכתובים.

וע“י אברהם וכו'] בכ”י פ' וע“י אברהם וע"י איתן האזרחי
וע”י הימן וע“י ידותון ומשה וע”י אסף (ועי' תוס' לקמן
בע"א)844.

וע"י מלכי צדק] מזמור קי (רש"י) שכתוב בו: אתה כהן לעולם
על דברתי מלכי צדק, אבל תחילתו: לדוד מזמור (ועי"
רמ"ה).

וע“י הימן וע”י ידותון וע“י אסף] דה”א כה א!





טו א

וע"י שלשה בני קרח] שמות ו כד: אסיר ואלקנה ואביאסף.

ויחס של דברי הימים וכו‘] בכי"י: ויחס בדה"י וכו’, וכ“ה ברמ”ה: וייחס בדה"י וכו'.

מסייעא ליה לרב וכו‘] בכ"י ר’ וא"פ כתוב זה למטה לפני
"משה כתב וכו' “: עזרא כתב את ספרו ויחס בדה”י עד לו מסייע ליה לרב
יהודה דאמר רב יהודה לא וכו' אתא נחמיה בן חכליה וסיימיה. אמר מר
משה וכו' (וכאן מקומו באמת [?] אבל "ומאן אסקיה וכו' " שייך לכאן,
כבכולהו).

דברי ר“י ואמרי לה ר' נחמיה אמר לו ר”ש וכו‘]. בספרי
פיס’ שנז סתם ספרי (דהוא ר' שמעון!) מכאן ואילך כתב יהושע. ר' מאיר
אומר וכו' אפשר וכו' אלא מלמד שהיה משה כותב מה שאמר לו הקב"ה כתוב כענין
שנאמר וכו‘. ועי’ גם מכות יא א: ויכתוב יהושע את הדברים האלה בספר תורת
אלקים פליגי בה ר' יהודה ור' נחמיה חד אמר שמונה פסוקים וחד אמר
ערי מקלט.

רבא אמר וכו‘] עי" סוטה לה א: דרש רבא אמר הקב"ה וכו’ וא"ד איוב נח נפשיה וכו' (רמ"ה).

איוב לא היה ולא נברא] עי' תוס' בשם ב“ר (פנ"ז), אבל
בירוש' סוטה סוף פ”ה ובב“ר שם: רשב”ל בשם בר קפרא בימי אברהם אבינו היה
וכו' ר' שמואל בר נחמן בשם ר' יונתן בימי מלכת שבא היה וכו' רשב"ל
אמר איוב לא היה ולא עתיד להיות. מחלפה שיטתיה דר' שמעון בן לקיש. תמן אמר
וכו', אלא הוא היה וייסורין לא היו. ופשוט, דהא דידיה הא דרביה.

מיתיבי ימי שנותיו של איוב משעה שנכנסו ישראל למצרים
ועד שיצאו (טו ב:) אימא כמשעה שנכנסו ישראל למצרים ועד שיצאו] בכ“י
מ‘, פ’, א”פ ור‘: משנכנסו ישראל; ובע“ב בכי”י: כמשנכנסו, וכ“ה בד”פ
ובילקוט, ובכ“י א”פ ור’ רק: אימא כמשנכנסו.

אבל בס“ע פ”ג: נשתיירו שם ר“י שנים סימן שנותיו של
איוב שבאותו (בכי“א וכי”מ: באותו) פרק נולד שנאמר ויחי איוב אחרי זאת ק”מ
שנה ואומר ויוסף ה' את כל אשר לאיוב למשנה. נמצאת אומר כשירדו ישראל
למצרים נולד איוב וכשעלו מת. וכן מובא בירוש' סוטה שם: ר' יוסי בן חלפתא
(סתם ס"ע!) בירידתן למצרים היה ובעלייתן ‏ מת. וכן בב“ר שם: בירידתן למצרים
נולד ובעלייתן מת. את מוצא עיקר שניו של איוב לא היה אלא ר”י שנה
ועשו ישראל במצרים ר"י שנה וכו' (ועי' מ"י שם).





טו ב

מיתיבי שבעה נביאים וכו‘] גם זו ברייתא בס"ע היא,
פכ"א: ואלו הנביאים שנתנבאו במצרים ובני זרח וגו’ ומשה ואהרן מן ישראל,
בלעם ואביו ואיוב מארץ עוץ וכו' אלו הנביאים שנתנבאו לאומות עד שלא נתנה
התורה לישראל אבל משנתנה תורה לישראל פסקה רוה"ק מן האומות, וכן (ב)משה הוא
אומר ובמה יודע אפוא וכו' ועי' למטה בגמרא, ובברכות ז א: ר' יוחנן משום
ר' יוסי (סתם ס"ע!) וכו' בקש שלא תשרה שכינה שם על ישראל וכו'.

והא כתיב ממשפחת רם] ליתא בכ“י מ', ובד”פ וד“ו וד”ל וע“י
ד”ר (והוסיפו המהרש“ל בשם “ס”א”) וכן רש“י ל”ג ליה, דכתב: ואית דאמרי
ממשפחת רם היינו אברהם (ולמה לא “רם” בן חצרון בן פרץ?!). ובירוש' סוטה שם
(טז ד) מחלוקת ר“ע וראב”ע, ולראב"ע זה יצחק, ממשפחת רם בן
אברם.

מי לא אינבוי] צ“ל: אינביאו (אינבו) כבכי”י.

מיתיבי חסיד [אחד] היה [לי]845 באוה“ע ואיוב שמו ולא בא לעולם אלא (כדי) לקבל שכרו (הביא הקב"ה)
[באו] עליו וכו' שכרו (בעוה"ז) כדי לטרדו מן העולם (הבא) [שנא' ויוסף ה'
את כל אשר לאיוב למשנה]846 ועי' ד”ס. ברייתא
דר' חייא היא בירוש' מוטה שם (טז ע"ד): תני רבי חייא היה לי
בעולמי גוי אחד צדיק847 ונתתי לו שכרו ופטרתיו מעולמי.

רבי נתן אומר איוב בימי מלכות848 שבא וכו' וחכ"א איוב בימי כשדים וכו' וי"א איוב בימי
יעקב היה וכו‘] בירוש’ שם: רבי אבא (בב"ר: אבא בר כהנא) אמר בימי
אבינו יעקב וכו' רשב"ג בשם ר' יונתן בימי מלכת שבא וכו‘. רבי
נתן אמר בימי כשדים וכו’. ונוסח זה מאושר ע“י המימרא דלמטה: ארשב”נ א“ר
יונתן כל האומר מלכת שבא וכו'! אבל בב”ר שם: רשב"נ אמר בימי
כשדים וכו' רנ"א בימי מלכת שבא וכו' כעין נוסח הבבלי. – “יש
אומרים” זה הוא אפוא אמורא! (עי' תוס').

וכולהו תנאי וכו‘] בכ"י מ’ וה‘: וכולהו הני תנאי
(כהגהת הב"ח). ובכ“י א”פ ור’ וילקוט, כגי' ר“ח (עי' תוס'): וכולהו תנאי
ואמוראי מודו דאיוב וכו' (ועי' תוס'), ור”ג נמי כתב: וכולהו הני תנאי
מהא ברייתא דר' אלעזר ואילך וכו' ואמוראי קרי לר' יוחנן ולר' אלעזר
וכו'.

בתר דשכיב משה מי שריא] בדפוי“י: שראי (ונשתבש בד“ק
ואמ”ד), פ' וא”פ: שרא', בכ“י מ': ממשה ואילך מי שר', וכ”ה בכ"י ה'
ושם: מי שרא.

והא אמר מר ביקש וכו' ונתן לו] ליתא בכ“י מ', א”פ ור' וילקוט, אבל “שנא' " הסמוך מראה שחסר בט”ס, ועי' פ'.

טול קיסם מבין עיניך] בד“פ, כ”י ה‘, ילקוט וע“י
ואה”ת: שיניך, אבל גם בערכין טז ב בברייתא: א"ר טרפון וכו’ אם אמר לו
טול קיסם מבין עיניך אמר לו טול קורה מבין עיניך (ושם הגיה הגרי“ב: צ”ל
שיניך וכ“א בע”י וברי“ף ב”מ עז א), ובר"ג שם: קיסם מבין עיניך וכו'
קורה מבין שיניך849. אבל הנכון כנוסח שלנו:
אומר לו טול קיסם מבין עיניך אומר לו טול קורה מבין עיניך, וכן מפורש
במתיא ז ג–ה:

τί δὲ βλέπεις τὸ κάρφος τὸ έν τῷ ὀφθαλμῷ τοῦ ἀδελφοῦ σου, τὴν δὲ ἐν τῷ
σῷ όφθαλμῷ δοκὸν οὐ κατανοεῖς κτλ.. ובסורית: מָנָא דין
חָזא אנֿת גַלָא דבעינה דאחוך וקריתא דבעינך לא בָחר אנת
ושר850.

איוב ויתרה משלו] כ“י פ' וא”פ ור' וילקוט: איוב מדנפשיה
קיהיב. ועי' ב"מ נב ב: האי מאן דמוקים (דמקהי) אזוזי מיקרי נפש
רעה.





טז א

כאדם שמסיתין אותו וניסת במתניתא תנא יורד ומתעה ועולה
ומרגיז נוטל רשות ונוטל נשמה] זו היא גי' רש“י (ה"ג!), אבל בכ”י מ‘:
יורד ומסית עולה ומסטין ויש לו רשות לדבר מכאן שנתנה רשות לשטן
להשטין, וכ“ה בכ”י פ’ (ומוטעה קצת), וכ“ה באה”ת ושם: תאנא (וליתא
במתניתא) וכו' ומשטין מיכאן שנתנה רשות לשטן, וילקוט כ“י פ' לך לך:
יורד ומסית עולה ומסטין ויש לו רשות לחבל מיכאן שניתנה רשות למשחית
לחבל, וכ”ה בד“ל של”ו: מיכאן שניתנה רשות לשטן (עולה ומשטין, גם
בע"י).

ובכ“י ה' ליתא “במתניתא וכו' ונוטל נשמה”, ובד"פ ווינ' ובזיליא כתוב זאת לקמן קודם “א”ר לוי שטן”851, אבל כ“ה גם בכ”י א“פ ור' (ושם ליתא “רשות ונוטל”!) למטה,
ובאה”ת כתוב שתי פעמים כאן כלמעלה, ולמטה: “במתניתא וכו' ונוטל נשמה”. וכן
רש“י היה לו כאן “מכאן שנתנה רשות”, שכן צ”ל ברש“י דבור בפ”ע: מכאן
שנתנו (בע"י: שנתנה) רשות, דכתיב852. ואין ספק
שכאן צ“ל: שמסיתין אותו וניסת מכאן שנתנה רשות לשטן להשטין, ולמטה צ”ל:
אמר ר“ל הוא שטן הוא יצה”ר הוא מלאך המות וכו'
&lt; במתניתא תנא יורד ומסית עולה ומשטין נוטל רשות ונוטל נשמה&gt;
 א"ר לוי שטן וכו'. “מתעה – מרגיז”, אינו לשון ברייתא!

דכתיב רק את נפשו שמור] כ“ה בכל הדפוי”י ובכ“י מ' פ'
ור'. ולמעלה: וכתיב הכא רק את נפשו שמור, הוא כן גם בכ”י א“פ, ובכ”י ר'
כתיב הכא רע (צ"ל: רק!) וכתיב התם וכו'853.

לא דבר איוב אלא כלפי שטן] עי' סוטה פ“ה ה ותוס' שם פ”ו א (שאר כל התרעומות וכו').

ונתחלף לך בין איוב לאויב] כ“י ה' וא”פ: איוב באיוב, וכ“ה בכולהו בכי”י854: גומא בגומא (דפוס בדפוס, שביל בשביל), וכ"ה בנדה נב ב.





טז ב

אני מזמין לה דרקון שמכישה בבית הרחם ומתרפה ממולדה]
רש“י: “ומתרפה לשון רפיון”, אבל בכ”י א“פ: ומכישה ברחמה ומתרפאת,
ובע”י ד“ר: ומכישה ומתרפא, ובכ”י ה‘: ומכישה ברחמה ומולידה, ובכ"י
פ’: ומכישה וכו' ומולידה, ובכ“י מ‘: ומכישה ברחמה ומילדת ומרפאין(!)
אותה וכו’, וצ”ל אצלנו: ומתרַפָּה ומולידה, = ומתרַפְאָה (וכזה בכי"י:
מטמה = מטמאה)855.

נתפס בשעת] בכל הכ"י והספרים: נתפס על.

איכא דאמרי כלילא הוה להו ואיכא דאמרי אילני הוה להו
וכיון דכמשי הוו ידעי] בכי“י וד”ל וע“י ורש”י: כלילי הוו, אילני
הוו; “וכיון דכמשי הוו ידעי”, ליתא בכ“י מ' ופ'. ובילקוט כ”י פ' לך לך:
[וכל מאן דהוה מיקצר מינייהו כמיש כלילא או ההוא אילנא]. “כלילא” הוא
אפוא “זר של פרחים” ולא כרש“י ור”ג.

ככורכמא דרישקא] בדפוי“י וכ”י ה' וא“פ: רישקא. ובכ”י מ'
ופ‘: [כי] כוחלא רישקא, וכ“ה באה”ת ובילקוט ד"ר, ועי’ תוס', ובר"ג:
כי כוחלא רישקה כורכמא דרישקא, כעין נוסח הילקוט סוף איוב: כי כוחלא
כורכמא רישקא (עירבוב שתי נוסחאות). “כורכמא דרישקא”856 גם בסורית = כרכום (עי' לעף).

קרן הפוך] = קרן כרכום (נדה פ“ב מ”ו).

“שנא' כי תקרעי בפוך”] ליתא בד“פ, וינ' ובז', כ”י ה' וא"פ (ורש“ל הוסיפו בשם ס”א, ע"פ התוס'!).





יז א

[בור] כבמקרא (והבור רק וגו‘, בר’ לז כד, אך מעין ובור
מקוה מים וגו‘, ויק’ יא לו, ועוד) כן במשנה מובנו, כרגיל, בור של
מים857. ובתוס' ב"ב א א צוק‘: לא יחפור אדם
באר סמוך לבורו של חבירו (בדפו': בור), וכן בדברי ר’ יהודה, בתוס'
שבדפוסים: זה חופר בארו מכאן וזה חופר בארו מכאן. ועי'
תוס'.

שיח] הוא: שׁיחַ858, בתרגום “שיָחָא”, בסורית שיחָא Cisterne, במקרא “שׁיחה” (תה' נז ז), שׁיחוֹת (תה' קיט פה), Grube, (מן
שׁוּח, “טבע”, سوخ); בכתבת מישע: אשוח (9), ושם 23–24: ואנך עשתי כלאי
האשו[ח למ]ין בקר[ב] הקר ובר אן בקרב הקר בקרחה ואמר לכל
העם עשו לכם אש בר בביתה (= בור שיח ומערה!), בן־סירא נ ג:
אשיח.

נברכת] = ברכה, מינאית “מברך” “Wasserbehälter”. והתמונה נברכת, כמו באשורית narkabâtu = מרכבה, ע“י השפעת בומ”ף, וכזה אולי גם נברשתא859.

וסד בסיד] עי' ספרי מבוא לנוסח המשנה, עמ' 411.

או סד בסיד] כאן לכאורה ע“פ הפשט “או סד” נכון
יותר, שהרי כיון שהרחיק מן הכותל למה לו לסוד אותו? אלא “או סד” הוא,
וכן “במי רגלים” וכו' ג' טפחים “או סד” הוא, אע”פ שלא פי' שם "או סד וכו'
". אבל התוספתא לא חילקה ביניהם (ועי' ספרי שם). “שטה לא נודעה למי”
(בשמ"ק); וסד בסיד פי' שטח בסיד מקום הנחתו של הגפת וגם כותלו של
חברו כנגדו כדי שלא יעלה בו ההבל. (גם באו"ז “וסד” גם בסיפא).





יז ב

פתח בבור ו(מ)סיים בכותל וכו‘] "גי’ הגאונים" (רשב“א
בשמ”ק) ור“ח ור”ג וכ“י ה': ליתני אא”כ הרחיק מבורו של חבירו ג“ט אמר וכו'
שנינו ומאי קמ"ל הא קמ”ל וכו' (ועי' תוס'), וכ“ה ברי”ף ד“ק ורא”ש ורי“ן
מיגש. ועי' רמ”ה. ומתוס' משמע דלא הוו גרסי כלל “וליתני אלא א”כ וכו'
ג“ט”, ופירוש הוא.

אא“כ הרחיק מכותל [של] חבירו שלשה טפחים] בגמרא יז ב:
מכותל בורו שנינו והא קמ”ל דכותל בור שלשה טפחים וכו‘. אבל בסיפא:
ומרחיקים את הגפת וכו’ מכותלו של חבירו וכו' – ע“כ כותל חצר הוא,
ורחוק ע”כ לומר, שכאן שתפס ממש אותו לשון “מכותלו של חבירו” יכוון לכותל
בורו. וע“פ הפשט כותל חצר הוא: והיו רגילים לעשות את הבור על
גבול החצר, עי' עירובין פ”ח מ“ו בור שבין שתי חצירות וכו'.
וה”כותל" היא לפחות של “לבנים”, וכן נראה מברייתא דדף יט ב: לא ישתין וכו'
אא“כ הרחיק ממנו ג' טפחים (=ואת מי רגלים) בד”א בכותל לבינים וכו‘.
וכותל לבנים הוא ג' טפחים (ב א). ומכותל־חצר זה, שהבור של חברו
סמוך לו ממש צריך להרחיק ג’ טפחים, ואותו כותל החצר יכול לשמש ביסודו
גם ככותל בורו, ומחלל בורו הרחיק איפוא ו' טפחים (ואפשר שלזה כוונו גם
בכותל בורו שנינו) וה"בא

לסמוך סומך“. ועי' ר”ג יז ב: וג' טפחים הוי במחיצה של
לבנים כדקתני באידך פירקין דלעיל בלבנים זה נותן טפח ומחצה
וכו'860 !.

דקא מחיית] צ“ל: מָחֵית, וכ”ה בכ“י ה' ורי”ף וראשונים (תוס' יז א ד“ה לא ואו”ז כאן).

בא בידים שאני ודקארי וכו‘] עי’ תוס‘. ורמב"ן כתב:
ובכולהו נוסחי עתיקי דילן כתוב הכא נמי כגון שבאו לחפור בבת אחת
ודקארי לה מאי קארי לה וכו’ ומצאתי נוסחאות דלא גרסי כלל ודקארי לה הכא
וכן משמע מפירושי הרב רבי יהוסף הלוי ז“ל. ובכ”י ה‘: וסד בסיד קשיא
לאביי אמר לך אביי התם נמי כגון שבאו שניהם לחפור בבת אחת ודקארי
וכו’. והרמ“ה לא היה גורס “ודקארי לה וכו' “. ובכ”י א”פ: ה"נ שבאו לחפור
בב"א (ובגליון:) ובא בידים אצטריכא ליה סד”א כיון דבא בידים ליצטריך נמי
רווחא טפי קמ“ל ל"א (ע"כ גליון!) בא בידים שאני וכו' טפי קמ”ל ל"א
טעמא דבא בידים הא לא בא בידים לא ה“ה אע”ג דלא בא בידים ובא בידים
איצטריכא ליה וכו‘861. והריטב“א כתב דיש מוסיפין
עוד לגרוס ה”נ כשבא לחפור בב“א דיקא נמי דקתני זה חופר וזה חופר דמשמע
שחופרין בב”א. ועי’ רמב“ן: והא דשמעתין הכי פירושא ודקארי לה מאי קארי לה
דהא קתני זה חופר וזה חופר וע”כ מדלא תנא סלע הבא בידים זה מרחיק וזה מרחיק
ש“מ לומר בבת אחת הוא דקאמר ר”י וה“ק סלע הבא בידים וזה היה חופר מכאן
וזה היה חופר מכאן כאחת זה מרחיק וכו'. ורי”ן מיגש כתב: ואם תשאל מאי
קמ"ל הא תנא ליה רישא מכותל בורו וכו' ואוקימנא כשבאו לחפור שניהם בבת אחת
הא אמרי סלע הבא בידים אצטריכא ליה…(ונראה דל"ג ליה).

ודקארי וכו‘] = קא אָרֵי = עָרי, איריא = עִירְיָא (רה“ג
בתה”ג הרכבי סי' רכט וערוך ע' ער), מי שתולה דבר זה בזה וכו’, מי
שהביא דבר זה לכאן (ארייה לגזיזיה, סנה' ז א, נשא אגרופו).

סלע הבא בידים862] עי' רש“י: קרקע רך וכו'. “סלע” “אבן” הוא, וקרקע קשה, felsige Boden, Fels, (צחיח סלע); שביעית פ”ז מ“ג: אם
יש תחתיהן סלע וכו‘; תוס’ שביעית פ”ג ג: סלע שצף ע"ג הארץ ואיגד יוצא
ממנו וכו'.

הבא, השוה כלים פכ“ד מ”ג: והבאה במדה טהורה מכלום,
ויקח מן הבא בידו (בר' לב יד), “אבן־יד” (במ' לה יז). ערוך ע' סלע: פי'
סלע מרופף שאין צריך כלי ברזל לחצוב בו אלא אדם בידים חופר בו, וכ“כ
רי”ן מיגש (שמ"ק), ושם למטה: ת“ש רי”א סלע הבא בידים כלומר סלע רך שאפשר
לחפור בו בור זה וכו'.





יח א

קמ“ל דהני קשו לכותל] בכ”י ר' וגליון כ“י ה' (דהבל):
דהבלא דהני וכו', ובד”ל: דהבלא קשו לכותל, וכן הגיה רש“ל, ועי'
רש”א. אבל א“כ היה צ”ל: קָשֵׁי!

ולקמן: דמתונתא קשה] בר“ג: דמתונתא דהני, ובכ”י פ' רק: דהני863, ובכ“י ה': קשי (וצ"ל:
קשיא), וכן למטה: דהבלא קשי (בכ"י מ' בשניהם: קש'!), ובכ”י ר‘:
דהבלא דהני, ובכ"י פ’ רק: דהני!

דיקא נמי דתני עלה אם היתה וכו‘] רש"י: דקתני.
עלה דההיא אם וכו’ (כך צריך לפסק ברש"י!). וכן בתוס' ור“ג: דקתני אם
וכו', וכ”ה בכ“י ה' וא”פ ור' ורי“ן מיגש ורשב”א ותוס' הרא“ש. אע”פ שהיא
“תנא” לקמן כ ב, ותוס' ב“ב פ”א ד: אם קדמה חנות864 ורפת את האוצר וכו'.

ת“ש לא יטע וכו' ת”ש מרחיקין וכו‘] בכ"י מ’ וה' ופ' ורמ“ה
ורמב”ן: ת“ש מרחיקין וכו' ת”ש לא יטע וכו', וכסדר המשניות (ועי'
ד"ס).

(ואע"ג דאיכא שרשים דקא מזקי)] ליתא בכ“י א”פ, ולא היה גם
לפני רי“ן מיגש, שכתב: ואי ס”ד הבא לסמוך בצד המצר אינו סומך בלא עבודת
הכרם נמי תיפוק לי משום דאפשר למחר מימלך חבריה ועביד ליה בור בשדהו
תנן מרחיקין את האילן וכו'.

(דיקא נמי דקתני) היה גדר וכו‘] רש“ל הגיה ע”פ ס“א:
ת"ש, וכ”ה בכ"י מ’, פ‘, א"פ ור’ וד“ל, אבל רי”ן מיגש ורמב“ן ורשב”א היה
להם “דיקא נמי”865, ועי' מהר“ם. וגרסינן למטה
ה”נ בצונמא (כ“י פ', א”פ ור') ה“ג דמפסיק צינמא (ד“ל וכ”י מ'). [אבל א”כ
היה צ"ל: ותיסברא אימא סיפא].

(והא קמ“ל דעד כ”ה אמה אזלי שרשים ומזקי לבור)] ליתא בכ“י
מ‘, ה’ ור' ויד רמ”ה, ולא היה גם לפני רש“י, שהרי הוא הוסיף זה בתור פי'.
ובכ”י פ': והא קמ“ל דשרשין מזקי לבור כולי האי, כ”י א"פ: ומאי
קמ"ל הא קמ"ל דאילן קשי לבור (וכלישנא דבכולהו דלעיל).

בלוקח] ר“ג וראב”ד (בשמ"ק למטה) פי' בשני לוקחים, לאחד מכר אילן ולאחד שאר השדה, לאחד מקום חרדל ולאחר שאר מקום השדה.

(והא קמ"ל דהני קשי אהדדי)] ליתא בכ"י מ' וה' ור' (ושם נו' בגליון),
ובא מרש"י.

א“ה אימא סיפא ר”י מתיר בחרדל [ותני עלה ר' יוסי מתיר
בחרדל] מפני וכו‘] כ“ה בכי”י (חוץ מפ') וראשונים: ותני עלה, וברייתא
(בבלית) היא, שם. אבל בתוס’ ב“ב פ”א ט (והביאוה התוס' לקמן) תניא: ור' יוסי
מתיר בחרדל שאומר לו כדרך שעשיתה בתוך שלך אף אני עושה בתוך שלי, וכדקאמר
ר' יוסי בבור: אע"פ שהבור קודמת לאילן לא יקוץ שזה חופר בתוך שלו וזה
נוטע בתוך שלו, ועי' בסמוך.

לגלוגי חרדלי] ר“י פי' (עי" תוס' בע"ב): “דלגלוגי הם ענפים” וכן פי' ר”ג. והשוה חלגלוגות “Portulak”, שהביאו הערוך גם בתמונת “לגלוגות”866!

תוס' ד“ה ה”נ בלוקח: אבל לפר"ת שפי וכו‘] צ"ל:
לפר"ח (וכמו שהביאו התוס' בע“ב ד”ה וסבר), ובד’ פיז' נוסף ברש“י ד”ה
ה“נ: ואפי' נטעו שלא ברשות נמי שסמך שלא כדין אצל קרקע חבירו משכחת לה
דמאחר שהאילן קדם לא יקוץ בלוקח שלקח הקרקע והאילן מן בעלים הראשונים
ואמרינן לקמן זאת אומרת טוענין ליורש וטוענין ללוקח שיפה כח של לוקח מן
המוכר להחזיק במקחו כעין שקנאו אחר שלא מיחה בו בעל הבור בשעת קניה, תו'
מפירושי רומי למדתיה תו' מורי” (וצ“ל: תו' מורי שמ', או
“מו”ש”).





יח ב

ואי דלא סמיך היכי משכחת לה] בכ“י א”פ ופ' ורמ“ה בנו' א‘:
למה לי למימר ליה הכי, וכן הביא המאור בשם “ספרי ספרד” (וכן הביא
הרמב“ן [במלחמות וחידושים] והרמ”ה שתי הנוסחאות): למה ליה למימר
(“למימרא”) הכי, ופי’ הרמב”ן: למה אומר לו עד שאתה וכו', אדרבה יכפנו לבעל
הדבורים להרחיק (“ר' יוסי יהיה אוסר על בעל הדבורים”).

מ"ט דרבנן] בכ“י א”פ ופ' ריטב“א ורי”ן מיגאש בשמ“ק:
אי בלוקח אמאי מרחיק (פ': מרחיקין), וזוהי גי' רש”י, ובכ“י ה': כי איכא
ירק אמאי מרחיק, וכ”ה בראשונים. ובכ"י מ' מורכבות שתי הנו': מ"ט דרבנן
כי איכא ירק אמאי מרחיק.

אמר רבינא קא סברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו] עי'
תוס‘. ונו’ “ספרי ספרד” (רז"ה): אלא אמר רבינא קסברי רבנן וכו' עצמו
וטעמא דאיכא ירק הא ליכא ירק סמיך (וכ"ה "וטעמא וכו' “, בכ”י ה'), וכ“ה
ברמב”ן ורז"ה ועוד.

ופי' ר' יוסף הלוי (רמב"ן): “כלומר קסברי רבנן על המזיק
להרחיק את עצמו כשיזיק ואע”פ שסמך בשעה שאין שם נזק וכיון שכן יכול הוא
לסמוך מתחלה עד שיבוא הלה ויסמוך וההיא שעתא זה שהוא מזיק ירחיק את עצמו.
ולא מיתוקמא השתא בלוקח ושינויי דשנינן לרבא בכולה שמעתא ליתנהו" ו“בבור
דקא מרפיא ארעיה ומזיק מהשתא אינו סומך אבל בהנך טעמא דאיכא ירק הא ליכא
סמיך השתא ומרחיק כשיעשה מזיק” וכו‘, וכזה פי’ הרז“ה ור”ת בתוס' (עי'
שם).

(אלא) לעולם ר' יוסי (נמי) על המזוק וכו‘] בכ"י ה’, פ‘,
א"פ ור’ ורמב“ן ליתא “נמי”. ובכ”י ר' ליתא גם “אלא”. וכן נכון, שהרי
חוזר בו ופריך אח"כ: וסבר ר' יוסי וכו' אלא לעולם ר' יוסי וכו'.

והתנן ר' יופי אומר אע“פ וכו‘] מברייתא דתוס’ (שהבאתי)
הוה מצי למיפרך, דתניא: ור' יוסי מתיר בחרדל שאומר לו כדרך שעשיתה בתוך שלך
וכו‘, אלא דלא ידע לה הבבלי, וידע רק ברייתא בבלית: מפני שיכול
לומר לו עד וכו’! והרמב”ן מביא כאן גמרא דדף כה ב (כב ב): מודי ר' יוסי
בגיריה דיליה והדבורים גיריו הן, ותוס' ב“ב פ”א ט: וכן היה ר' יוסי
אומר מרחיקין את הדבורים מן העיר חמשים אמה כדי שלא ינשכו בני אדם וכו‘.
ואומר הרמב“ן דהוה מצי למיפרך מהכי, אמאי דס”ד דר’ יוסי סבר על הניזק, “אלא
דעדיפא לן למיפרך מינה ובה”.

בירוש' ב“ב פ”ב ה"י (יג ע"ג): תני מרחיקין את הבצלת מן
הכרישין ורבי לעזר ברבי שמעון מתיר אמר רבי יעקב בן דוסתאי מגו אילין
מתניתא כשם שזה מרחיק זה מזה כך זה מרחיק זה מזה.





יט א

הנדיין] בכ“י ה': המנדיאן, וכצ”ל (כמו “מחמצן”), וכיה
ברמ“ה ורי”ף ד“ר, רמב”ן תוה"א, ענין הקבורה (לא ב): מנדאין (= מנדיאן).
ובערוך ע' בקע.

תנ“ה נברכת הכובסין ד' אמות והא וכו'] בכ”י פ' וא“פ: תנ”ה
[ולא] נברכת הכובסין [אא"כ הרחיק מכותלו של חבירו] ד' אמות
וכו' תנן [ולא] נברכת הכובסין אא"כ הרחיק [מכותלו של חבירו] ד'
אמות…

ובתוס' (פ"א ב) תניא: מרחיקין את הנברכת ואת הבקיע ואת
הירקות מכותלו של חבירו שלשה טפחים וסד בסיד. ובמו“ק ח ב אמתני'
ד”עושין נברכת במועד“: מאי נברכת אמר רב יהודה זו בקיע והתניא (ברייתא
דילן!) הנברכת והבקיע… גיהא ובר גיהא (נברכת – ברכה גדולה, ובקיע –
קטנה שאצלה), ועי' תוס' שם ד”ה גיהא. ועי' רמב“ן תוה”א ענין קבורה.

מתני לה בהדיא אא“כ הרחיק משפת מחמצן ולכותל ג'
טפחים] רמ”ה: משפת מנדיאן (וכ“ה בערוך ע' בקע מפי' ר”ח), ונדחקו
בפירושו.

“מתני” = “אמר לה”, “תלמוד” האמוראים: כשהיה שונה משנתו
היה מפרש: לא יחפור אדם בור וכו' אא“כ הרחיק משפת בורו ושיחו ומערתו וכו'
ג' טפחים, ולא נברכת הכובסין אא”כ הרחיק משפת מחמצן וכו'.

ולכותל ג' טפחים] בכ“י פ' וא”פ: מחמצן ולכותל ג' טפחים וסד בסיד: וסד וכו' (ובודאי פסקא כפולה!).

טעמא דבא וכו‘] עי’ תוס‘: ויש ספרים וכו’, וכ“ה בכ”י מ'
ופ‘. ולפ“ז מוכיח מברייתא ד”וסד" תנן, וקושית התוס’ ניחא, דלא על
הפירוש שואל כ“א על הנוסח. ובדין דהו”ל לאתויי רישא דתוספתא: לא יחפור
וכו' וסד בסיד, אלא דלא ידע לה.

אי יגיד וכו' ליתנינהו לכולהו בחדא וליתני חדא מינייהו באידך וה“ה וכו'] כ”י מ' ודפוי“י867: יגיד עליו
רעו נמי ליתנינהו תרוייהו (“לתרוייהו”) בחדא וה”ה וכו‘, ובכ“י
א”פ, פ’ ור': ליתנינהו תרוייהו בחדא וליתני (“והדר ליתני”) חדא מינייהו
באידך ונימא יגיד עליו ריעו, וכ“ה בד”ל (“ליתנינהו לכולהו בחדא
וליתני”, וזוהי גי' רש"י) וכן הגיה הב"ח.

ציפי צמר] אשורית ṣîpu (Strähne) (דיל' 566), מנדעית צוּפַיא דאקאמרא “”Wollflocken (נלדקה, 105), ערבית صوف868.

התם היינו טעמא דלא קתני סלעים משום דמְשַׁתְּכֵי (לה
לקדרה) וכו‘] בכ“י א”פ ליתא “לה לקדרה”. והריטב“א כ”י (ד"ס) כתב:
גירסת הספרים התם היינו טעמא דלא קתני סלעים דמשתכי וכן עיקר ויש
גורסים עוד דמשתכי לה לקדרה וזו גיר’ רש“י והנכון כגי' הראשונה וה”ק וכו'
מפני שאין טבע הסלעים לחמם אלא שמעלין חלודה ומשום חלודה הוא דתני להו הכא
שמייבשין כמו ההבלא, ונוסחאות יש דגרסי הכי היינו טעמא דקתני סלעים משום
דמשתכי והיא גי' נכונה מאד. (וזוהי גי' ר“י ור”ח, עי' תוס').

בתוס' ד“ה משום: מירוש' דגרסי התם [הכא] איתמר (=
אַתמַר) וכו' אלא מפני שעושים עפר תיחוח ומלקין ארעית הכותל] בירוש' ב”ב
כאן: אלא מפני שעושין עפר תוחח ומלקין וכו‘, אבל בירוש’ שבת רפ“ד ו
ע”ד: אמר ר' יוסי לא שהסלעים מרתיחין אלא שהן עושין (=מעלין) חלודה והן
מלקין וכו‘869. וכפי’ ר“ח. ובירוש' שבת שם
מוסיף: והא תני אין טומנין בסלעים תיפתר בסלעים של כסף. אית
תניי תני טומנין בסלעים ואית תניי תני אין טומנין. אר”ח מאן דמר טומנין בשל
(זהב של) נחשת וכו' (עי' תוס' במשנה).

אשורית šatâku III, zerquetschen, (הולמא 127), וא“כ אפשר
כפי' ר”ג ולא כרש“י: שמשברין, ובר”ג: דמשתבר(!) לה לקדרה, ערוך:
ס“א דמשברי (אבל היה צ"ל: דמתברי!). וכן גי' הרמ”ה: משום
דמשברי לה לקדרה ולא עבידי אינשי לאטמוני בהו וכי קתני להו גבי נזקין
נמי מהאי טעמא קתני להו משום דסתרי ליה לכותל ולא משום הבלא וכו'.
אבל הראשון עיקר.

והא תני רבי אושעיא חול] בתוס' פ“א קתני לה (וחסר אצל
צוק'): מרחיקין את הגפת ואת הזבל ואת המלח ואת הסיד ואת הסלעים ואת
החול מכותלו וכו'. ואפשר ש”חול" לקוחה ממשנת ר"מ (=סתם שבת),
ומשנתנו ר' יוסי היא.

דלא קביעי] ר"ג פי': דמים מכונסין נינהו (ואינם שם תמיד).

משום מחרישה] רש“י: שהרי חרשו תחילה, אבל בשבת עג ב:
אמרו: תנא בא"י קאי דזרעי ברישא והדר כרבי (ולהכי תני “הזורע
והחורש”). ולפ”ז הסדר: זרעים – מחרישה כהוגן. (אלא כמו שהקשה אח“כ: מחרישה
ותיפוק ליה משום זרעים וכו' שבאים אח”כ כך יכול היה להקשות גם כאן).





יט ב

אמר רבי חגא בשם ר' יוסי מפני שמחלידין את
הקרקע ומעלין עפר תיחוח] בכל כי“י ורמ”ה: חנא. בירוש' כלאים רפ“ז, ל
ע”ד פריך לה נמי “ר' ירמיה אמר רבי חמא בר עוקבא”, ומשני: אמר רבי
יוסי870 כאן וכאן אין השרשים מהלכין מן הצד
אלא שהן עושין עפר תחוח והן מלקין ארעיתו של כותל, וזהו כלשונו בשבת
וב“ב (שהובא לעיל): אלא שהן עושין חלודה (= מלחת) והן מלקין וכו' (ובשבת:
אלא מפני שעושין עפר תוחח ומלקין), והשוה אהלות פ”ג מ"ז: אחד חור
שחררוהו מים או שרצים או שאכלתו המלחת (“ארץ מלחה”, עי' פי'
הגאונים).

ת“ש לא ישפוך אדם וכו'] בכ”י מ‘, א"פ ור’: לא
יטיל, וכ“ה בד”ל ועל פיו הגיה הב“ח, אבל רש”ל מחק את הת“ש הראשון, וכן
ליתא בכ”י פ' וה‘. ובתוס’ פ“א ד תניא: לא יטיל אדם מימי רגלים בתוך
כותלו של חבירו אא”כ הרחיק מלבינים שלשה טפחים ומאבנים ובצונן871
ה“ז מותר. ונראה שהנכון כרש”ל ונ"א הוא.

רקיק] בירוש' עירובין פ“ז כד רע”ג: בשם ר“ל ואפילו
רוק, פסח' פ”ו לד ע“ד: אפי' רק, נזיר פ”ט נז ע“ד: אפי' ריק,
ופי' פ”מ: רקיק, ודלא כשמואל.

ותיפוק ליה דהוי דבר שהוא מקבל טומאה וכו‘] באהלות פ“ח
מ”א שנינו: אלו מביאים וחוצצין… ואוכלים טהורים, ובמ“ג: אלו מביאים
ולא חוצצין… ואוכלין טמאין, ובפי”ג מ"ה: ממעטים את הטפח – פחות
מכביצה אוכלין, ועי’ תוס'.

חזי להסק גדול] גם בביצה לג א: ברטיבתא – חזי להיסק גדול (רש"ש).





כ א

או שעלו מאליהן (בחלונות)] ליתא בכי“י ר', ובכי”י וד“ל:
בחלון. בירוש' עירובין רפ”ז כד ע"ב: אמר רבי יוסה בי רבי בון עלו בה
עשבים אין ממעטין בה (בחלון, לענין עירובין).

וכלי חרס וס“ת] בתוס' אהלות פי”ד ו: וכלי חרס
והאוכלין והמשקין וס“ת, ועי' משניות דאהלות שהבאתי ור”ש שם
פי"ג.

תוס' ד“ה שעלו] רי”ד מחלק בין “חוצצין” ו“ממעטין”
ש“התבואה שבחלון” ממעטת (פי“ג מ”ה) אבל אינם חוצצין (פ“ח מ”ה שהביאו
התוס'), וכן “המלח” שאינו חוצץ (משנה שם) ממעט (ברייתא דכאן), והטעם כדפי'
התוס' באן (ובסוכה יג ב).

לקריעה דלבושא] דפוי“י וכ”י א“פ ופ‘: לקירעא, ר’:
לרקיעה, ה' וערוך ע' רקע: למרקע, וכצ”ל: לרוקעא דלבושא =
לטלאי.

בסמיכתא [חזיא לעניי דמטנפא] כ“ה בכי”י, אבל עי' תוס' ד"ה חזי.

בקלניתא] “קָלָנ תָא” בסורית: קולנית. בחולין קב ב: ומי
איכא מידי דבכוליה לית ביה כזית בשר ובחד אבר אית כזית במשהו בשר גידין
ועצמות אמר רב שרביא אין בקלניתא [אי בקלניתא] אימא סיפא וכו' והא קלניתא
עוף טמא הוא וכו' אלא כעין קלניתא.





כ ע"ב

והא בעי גניזה [דאמר] שם תהא גניזתה] כ“ה בכי”י
ורמ“ה, ועי' מגילה כו ב: ואמר רבא ס”ת שבלה גונזין אותו אצל ת"ח וכו‘,
אמר ר' אחא בר יעקב ובכלי חרס וכו’. אלא שזוהי – מצוה מן
המובחר.

בכל עושין מחיצה] לענין עירוב, וכדמוכח אמאי דמסיים:
הא דאיכא קורה הא דליכא קורה. ועי' ירוש' דעירובין רפ"ז שהבאתי, דעלו
בה עשבין אין ממעטין.





פרק ג'

חזקה

“חזקה” מן החזיק ב־, ויחזק דוד בבגדיו ויקרעם (ש"ב א יא),
והחזיקה בו (מש' ו יג), עץ חיים היא למחזיקים בה (מש' ג יח)
(pregnant: immerfort halten), ופירושה המלוני “אחיזה”, sich festigen festhalten, ובמובנו זה הראשון נמצא השם המפשט הזה עם הפועל. מקורו – בירוש'
מו“ק פ”ג פג ע"ג: ויחזק דוד בבגדיו – אין חזקה פחות מטפח.

וקרוב הוא אפוא במובנו ל“אחוזה”, “Besitz”, מן “אחז” fassen, ergreifen והשוה “במה תפשתם” (קידוש' כו סע"א).

מה היא חזקה? (בחזקת־נכסים אני מדבר).

על־פי משנתנו ג' מיני חזקה הם:

1) חזקת־קרקעות Immobilien־Ersitzung. ישב אדם בקרקעו או בביתו של חברו ואכל כל פירותיו שלש שנים הרי זו חזקה, Ersitzung, ובלבד שתהיה עמה “טענה” Rechtstitel “אתה מכרתה לי, אתה נתתה לי במתנה”.

החזקה מוכיחה שכדבריו כן הוא, שלולא כן לא היה מניח בעל הקרקע והבית לאיש זר לשבת בקרקעו ובביתו, היא אפוא מעין “השערה”
praesumptio,Rechtsvermutung. בד"א בזמן שהיה עמו במדינה וראה ולא מחה אבל היה ביהודה והחזיק בגליל אינה חזקה.

2) חזקת־תשמישין, Servituten. בחזקת־תשמישין, Servitutenersitzung לא פירשה המשנה
(פ“ג מ”ה ולהלן, נז ע"א) לא “שלש שנים” ולא “טענה”. אבל לא אמרה ג"כ
שא"צ שלש שנים וטענה.

וע"כ נחלקו בו המפרשים:

הגאונים, ר' יוסף ן' מיגאש, הרמב“ם, רמב”ן והרמ“ה אומרים,
שזו אינה צריכה ג' שנים וטענה, אלא אם עשאה בפניו לאלתר הוי חזקה, שדרך
השותפים והשכנים למחול על מיני תשמיש כאלה, ואם ראה ושתק הרי זו “חזקה”.
והרי זה יכול להשתמש בדבר כל עוד שהדבר קיים, אבל אין לו בו ובמקומו
חזקת־בעלים, ‏Besitzrecht, Eigentumsrecht. וראיה לדבריהם מדף ו ע”א־ע"ב, ופשט המשנה כן הוא.

אבל הרשב“ם (שם נז), ר”ת (ו ע"א), הרא"ש (שם) ועוד אומרים שגם חזקת־תשמישין צריכה ג' שנים וטענה.

והם (ר“ת ורא”ש ועוד) מפרשים חזקה דדף ו – “בחזקת שנתן” של משנתנו שם (חוץ מהרשב"ם שמפרש שם
לאלתר).

3) חזקת־קנין, Besitzergreifung, מעשה שעושה הקונה כדי להראות לכל (manifestatio) שמכאן והלאה הוא בעל הנכסים (Kaufabschluss):
“נכסים שיש להם אחריות נקנין בכסף ובשטר ובחזקה” (קידו' פ“א מ”ד, ב“ב פ”ט
מ"ז ר' אליעזר). “חזקה” זו אינה צריכה ג' שנים: “איזו חזקת קרקעות נעל
וגדר ופרץ כל שהוא הרי זו חזקה” (תוס' קידוש' פ“א ה, משנתנו מ”ג: בד"א
במחזיק וכו').

“חזקת־קנין” זו היא תקופה שלישית בתולדות קנין־נכסים (Erwerb). "בראשונה היו קונין בשליפת המנעל הדא
היא דכתיב וזאת לפנים בישראל על הגאולה ועל התמורה שלף איש נעלו וגו' –
חזרו להיות קונים בקצצה, מהו בקצצה בשעה שהיה אדם מוכר שדה אחוזתו היו
קרוביו מביאין חביות וממלין אותן קליות וכו' חזרו להיות קונים בכסף ובשטר
ובחזקה וכו' " (ירוש' קידוש' פ“א ס ע”ג).

ובהשאלה: Annahme der Fortdauer des bisherigen
Zustandes בחזקת שהוא קיים (גטין פ"ג ג–ח), העמד דבר על חזקתו praesumptio, הרי הוא בחזקתו (כג א, פ“ב
מ”ה), הרי זו בחזקתה (פ“ג מ”ח), חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו,
בחוקת שנתן, חזקה לא עביד איניש דפרע בגו זימניה; חזקה אין אדם שותה בכוס
אלא א“כ בודקו, מלקין על החזקות, סוקלין ושורפין על החזקות. רבי ורשב”ג
בסוף פ“ו דיבמות, נישואין ומלקות ברבי ווסתות ושור המועד כרשב”ג.

בחוקי רומי:

usucapio (בעיקר Verjährung), י"ב הלוחות חוקקים חק: Wer eine Sache ein oder zwei Jahre besist wird
Eigentümer dieser Sache. בהתפתחות ממלכת רומי הציבו לה גבולים. בין שאר הגבלותיה דרשו בימי הקיסרים (Kaiserzeit) “טענה” Titel היינו
Tatsachen die seinen Erwerb aüsserlich rechtfertigen, וגם bona fides של המחזיק (שאינו גזלן ואנס).

וה־ usucapio היתה מיוחדת רק לרומאים (quirites). ותחת זו חקקו בשביל קרקעות הפרובינציא את ה־longi temporis praescriptio, לפיה צריך המחזיק להחזיק בקרקע בלי מפריע י' שנים בפניו inter
praesentes, כלומר אם בעל השדה גר באותה המדינה, וכ' שנה שלא בפניו, inter absentes, כלומר אם בעל השדה גר במדינה אחרת.

ובשנת 531 נתן יוסטיניאן צו לאַחֵד את שני אלה: usucapio ו־ longi temporisלאחד.
החזקה ע"פ חוק יוסטיניאן היא י' שנה בפניו וכ' שנה שלא בפניו, והחזקה צריכה
“טענה”, “Titel”, היינו מעשים שהם נותנים לו רשות בעלים, כלקיחה ומתנה וכדומה872.

וכשאנו שמים עתה לב ומתבוננים בחזקה שלנו, בתולדותיה והתפתחותה, רואים אנו שגם היא הלכה בדרך זו:

כי בראשונה היה משפט ה“חזקה”, “חזקת־קנין” “ישיבה” ממש,
שהרי אמרו בקידושין כו א: ובחזקה מנלן אמר חזקיה אמר קרא ושבו בעריכם אשר
תפשתם (ירמ' מ י) במה תפשתם בישיבה. דבי ר' ישמעאל תנא וירשתם אותה
וישבתם בה (דב' יא לא) במה ירשתם בישיבה. וזו שנויה במכילתא דברים
(מדרש תנאים 61), שהיא מדרש ר' ישמעאל (כמו שהעיר הופמן בתחילתה): וירשת
אותם במה וישבת בארצם – בחזקה, נמצינו למדים שהקרקעות נקנין [בחזקה
והמטלטלין] במשיכה (= מ"ת 112).

מכאן נראה שמתחילה לא היתה ה“חזקה” צריכה כלל ל“טענה”,
רק ל“תפישה” ו“ישיבה” או “ירישה וישיבה”, מעין זו של הרומאים הקדמונים, אבל
מפני תיקון־העולם עִמדו אח“כ ותקנו לחזקה זו – טענה, כמו שתקנו אותה אח”כ
גם הרומאים, והקילו בחזקת־קנין, שאין צורך בו ב“ישיבה”, אלא ב“נעל וגדר
ופרץ כל שהוא” דיו.

ועיקר ה“חזקה” היא לדעת ר' יהודה שנה אחת בפניו, וג'
שנים שלא בפניו, שהרי שנינו (מ"ב): אמר ר' יהודה לא אמרו ג' שנים אלא כדי
שיהא באספמיא ויחזיק שנה וילכו ויודיעוהו שנה ויבוא לשנה אחרת, ופשט
המשנה הוא שהחזקה היא לר' יהודה שנה, וכן מפורש בתוס' פ“ב א: אבל אם היה
עמו במדינה כיון שאכלה שנה אחת הרי זו חזקה873 והרי לנו כאן מעין הד קול י”ב הלוחות.

שאלה אחרת היא: מי לקח ממי, ואם יש כאן בכלל “השאָלה”. ד.
ה. מיללר (בחמורבי שלו ועוד) הראה, שכמה חוקים של י“ב הלוחות, וחקים סורים
וארמינים – חקים שמיים ישנים נושנים הם, ויש מהם, שהם שאולים מאתנו
ומתלמודנו (אפטוביצר). ותקנת יוסטיניאן בוודאי ע”פ חוקי ישראל.





כח א

חזקת הבתים והבורות וכו‘] בהו’ לו ובכ“י פרמא וברלין,
בה' ראו, 67 וירוש' קידושין פ”א ס ע“ג: בתים בורות וכו' (בלי ה'). בורות
וכו', גם בד”ר וירוש', בבלי כ“י המבורג ורומא, ה”ג רי“ף ורא”ש.

בורות שיחין ומערות] כולם חפירה של מים הם. עי' תענית פ“ג מ”ב: ירדו לצמחין וכו' אבל לא לבורות לשיחין ולמערות.

בורות ו“שׁיחין” – עי' לעיל עמ' 239. “מערה” ביחד עם “בור
ושיח” – היא חפירה מרובעת ומקורה (ב"ק שם) למים (כמו בריש פ"ב!): אין
עושין חלל תחת ר"ה בורות שיחין ומערות וכו'.

והשובכות והמרחצאות] בד“ר ובכי”י וראשונים וירוש' שם הסדר
“ומרחצאות ושובכות”, וכן נכון: מים אצל מים, וכ“ה בפ”ד מ"ז. אבל נמצא
גם “מרחץ ובית הבד” (נדרים פ“ה מ”ג ולקמן פ“י מ”ז ועי' גם פ“ד מ”ד).

ובית השְלחין] הו' לו וד“ר וה' ראו: השלחים; כ”י ברלין
568 ורי“ף ד”ר: השלהין, וכת' הרמב“ן (סח א) שכך נמצא “בקצת נוסחאות”,
אבל הריטב”א (בכ“י, מובא בד”ס) כתב שלא מצא כן בשום נוסח. רש“י: מתוך
שהמעיין בתוכה וכו'. ודבר זה יוצא ממשנת מו”ק פ“א מ”א: משקין בית השלחין
וכו' בין ממעיין שיצא בתחילה וכו‘, ובב“מ פ”ט מ"ב: המקבל שדה מחבירו
והיא בית השלחין או בית האילן יבש המעיין ונקצץ האילך וכו’. ויש גם
“בית השלחים” שהוא “שדה אילן”, כמו מנחות פ“ח מ”ג (שמן), מ“ו (יין). ועי'
גם ב”ב פ“ב מי”ג.

הבבלי במו“ק פירשהו בלשון “משלהי ולאי”, “ארץ הצמאה
למים”, אבל כאן (סח א) נסתפקו בפירושו: סברוה מאי שלחין באגי (שדות העיר)
וכו' לא מאי שלחין גינוניתא שנאמר שלחיך פרדס רמונים, “אלמא שלחין בחי”ת
גרסי' " (רמב"ן) “ולא מתמנעין רבנן למדרש בין ה”א לחי”ת“. הרמב”ן נדחק
ליישב בין ב“ב למו”ק – אבל סוגיות מוחלפות הן.

“שלחין” מן “שֶׁלח”, “Kanal”, “ברכת השלח” (נחמיה ב טו), “”Teich des Kanals (והשוה “שילוח”), קופטית šaleh̭ “Zweigkanal”, (ועי' גיזיניוס)874. ספרי עקב פיס' לט: או לפי ששותה
מי גשמים (אבל) אינה שותה מי שלחים (מעיינות, מפי' ר"ה) ת“ל כי ה'
אלהיך מביאך אל ארץ טובה ארץ נחלי מים, או לפי ששותה מי שלחים
ואינה שותה מי שלגים ת”ל וכו'.

והעבדים] עבד כנעני (קידושין פ“א מ”ג) שהוא כקרקע ונקנה
“בחזקה”: בחזקה שיש עמה טענה – בג' שנים, ובחזקת־קנין – בנעילת סנדל, תוס'
קידוש' פ“א ה: איזו היא חזקת עבדים נעל לו סנדלו וכו' (כלקמן נג ב). ועי'
לו א: והעבדים וכו' עבדים יש להם חזקה והאמר ר”ל, והקשה הרא“ש בתוס'
שהקדים לה פיסקא ד”חזקתן ג' שנים" (לה ב) ותירץ (אבל עי' תוס' קנ
ע"א).

בסוף ה“נכסים שיש להם אחריות” חושב “עבדים”, שהוא מטלטל אבל כקרקע לקנין875, וירוש' קידושין שם: אית
מתני' אמרה עבדים כקרקעות. ועי' בפ“ד מ”ז: המוכר את העיר מכר בתים וכו'
ובית השלחין אבל לא את המטלטלין ובזמן שאמר לו היא וכל מה שבתוכה
אפי' היו בה בהמה ועבדים וכו' (דהן מטלטלי דניידי או מקרקעי
דניידי, עי' שם סח א וק"נ א). ועי' מכילתא דרשב“י (כ יד)876: ת”ל ביתו ושדהו או מה אלו מיוחדין שנקנין בכסף ובשטר
ובחזקה אף אין לי אלא דבר שנקנה בכסף ובשטר ובחזקה ת“ל עבדו ואמתו.
או מה אלו מיוחדין דברים שהן כקרקע אף אין לי אלא דבר שהוא כקרקע ת”ל
שורו וחמורו.

ועי' ב“ק צו ב וב”מ ק א, ואפשר דשם היא משנת ר"מ.

שדה הבעל] “שדה בית הבעל” לנו' כ“י א”פ וד“ל, ה' ראו,
רש”י ורי“ף כ”י וערוך ד“ר, וכ”ה בתוס' פ“א א; וכן בתוס' מו”ק פ“א א שדה בית
הבעל877,‏ “שדה המסתפקת במי גשמים” בנגוד
ל”שקיא“, תרומות פ”י מי“א: כרוב של שקיא עם כרוב של בעל, תוס'
שביעית פ”ב ד: בד“א בשל שקי (צוק': שוקי) אבל בשל בעל שמנע ממנו וכו'
(עי' שביעית פ“ב מ”ט); במד”ר פי"ז: ארץ מצרים של שוקי והיינו בתוכה
וארץ כנען של בעל הוציאנו ממצרים לתת לנו את ארץ כנען (דב' יא י–יא: לא
כארץ מצרים היא וכו' והשקית ברגליך וגו' והארץ וגו' למטר השמים
תשתה מים).

“שדה הבעל” – “שדה של בעל”, שדה שלה בעל וכמבטא האשורי (זרזובסקי, Z. A. 32, 305) aššata ša lâ mūtu, וגם בעברית878 (ישעיה
סב ד–ה): לא יאמר לך עוד עזובה ולארצך לא יאמר עוד שממה, כי לך יקרא חפצי
בה ולארצך – בעולה וגו' וארצך תִבָּעֵל כי יבעל בחזר בתולה יבעלוך בניך
(ועי' מו"ק ב א) ו“המטר בעל הארץ” הוא (מיטרא בעלא דארעא הוא שנאמר כי כאשר
ירד הגשם וגו' כי אם הרוה את הארץ והולידה והצמיחה ונתן זרע לזורע
וגו'. תענית ו ב). וה“רביעה” נקראת כן ע“ש ש”רובעת את הארץ" (תוס תענית פ"א
ד ובבלי שם)879.

“שדה הבעל” אינה עושה פירות תדיר, והמשנה חסרה, והיא
מפורשת בתוס' פ"ב א: כל שאינו עושה פירות תדיר כגון שדה (בית) הבעל
חזקתה שלש שנים ואינה מיום ליום.

רבי ישמעאל אומר וכו‘] רש"י: ומה היא חזקתה ר’ ישמעאל
אומר וכו‘, ולקמן לו ב: זו דברי ר“י ור”ע אבל חכמים אומרים וכו’ פי'
אחריו הרשב“ם: חכמים דפליגי אמשנתנו וס”ל גם בשדה הבעל ג' שנים מיום
ליום ואליבייהו דהני “רבנן” פרישנן בריש פרקין טעמא דג' שנים דעד ג' שנים
מיזדהר בשטרא, והרשב“א הקשה על פי' זה ודחק לפרש משנתנו “ואינה מיום ליום”
כרבנן880. אבל העיקר כפי' רש”י, וסתם מתני' ר'
ישמעאל היא, שהרי שנינו בסופה: אמר ר' ישמעאל בד“א בשדה לבן וכו'
ואכולה (עי' בסמוך) קאי. ובשדה הבעל פליג ר”ע בפירושה ד“אינה מיום ליום”,
וע“כ הכניס השונה כאן דברי ר”ע, ושנה דברי ר' ישמעאל בשמו. וכבר אמרתי
שגם המשנה של סוף פ“י דב”ב ר' ישמעאל היא, שהשתמש בה ר' יוסי למשנתו –
שממנה הרבה סתמות ב“נזיקין” –, וכן השתמש ר' יוסי בכתובות פ“ה מ”ח במשנת ר'
ישמעאל: “או מארבעה קבין שעורין”, וע"כ הוסיף: א"ר יוסי לא פסק לה
שעורים אלא ר' ישמעאל וכו'881.

(הרי) שמונה עשר חדש – (הרי) ארבעה עשר חדש] “הרי” ליתא
בהו' לו, כי“י פ‘, ב’, ירוש', כ”י פלורנץ, רי“ף ורמ”ה. – וברי“ף כ”י ליתא
“הרי י”ח חדש“, “הרי י”ד חדש”; “הרי י”ד חדש" ליתא גם בכ“י א”פ ובכ"י ב'
568 ולירמא (בשני אלה חסר גם “אמר ר' ישמעאל”), ועי' תוס'.

והרמב“ן כתב: ואיכא למימר ר' ישמעאל לאפוקי מפוזרין אתא
ולהכי אמר שהם שמנה עשר חדש רצופין. וכ”ת אי הכי רב הונא בגמרא מאי קמ“ל
מתני' היא דמדר' ישמעאל נשמע לרבנן ותו מאי דאיק לה מדקתני מיום ליום, –
דניחא להו לאקשויי מדרבנן ולא מדר' ישמעאל משום דכיון דמשיך זימנייהו דילמא
אפי' מפוזרים נמי לרבנן קמ”ל882. וכן כתב הרמב“ם בפיה”מ: “שמנה עשר חדש רצופות וכמו כן ארבעה עשר חדש לדעת ר”ע".

בד“א] רש”י: שצריך י“ח חדש לשדה בית הבעל, וכן רמ”ה, ועי'
ב“מ פ”ט מ“ב: והיא בית השלחין או בית האילן, ועי' תוס' פיאה פ”ב יט:
בשדה אילן – בשדה לבן – בית השלחין. ועי' לו ב: מדר' ישמעאל נשמע לרבנן
וכו‘. ולי עדיין צ"ע, אם לא אכולה קאי ר’ ישמעאל, אפי' אבית השלחין.
שהרי גם בית השלחין אפשר לו להיות שדה אילן883,
וכיון דאמר ר' ישמעאל “חד פירא הוי חזקה לכולהו פירי”, מה לי בית הבעל מה
לי בית השלחין?! והרמב"ם לא כתב בפירושו כלום בזה.

קייצו] כ“ה בדפוסים וכי”י וראשונים; ירוש' וכ“י פ':
קייציו; רמ”ה: קיציו (ע"מ זֵיתָיו!); כי“י ב': קיצו (וכן גם בהו' זנגר
עמ' 21); וכך היה צ”ל לפי דקדוק המלה: קַיִץ = זַית, שַׁיִת: קֵיצו, זֵיתו,
שִׁיתו, אבל במשניות ספרדיות מנוקדות: קַיֶיצוֹ, וכך קוראים ע"פ
הקבלה.

תבואתו – זיתיו – קייצו] בסדר הזה גם בנדרים פ“ח מ”ג–מ“ד:
עד הקציר הבציר עד המסיק, עד הקיץ וכו‘. וכן בברייתות שבפסחים
נג א (ענבים – זיתים – גרוגרות) ובתוס’ ב”מ פ“ט א (תבואה לקצור ענבים לבצור
זיתים למסוק), ובירוש' כאן יד א: קציר – בציר – מסיק. אבל בבבלי לו ב:
גדירות, במקום “קציר”, ובברייתא דב”מ פט ב: אורין בתאנים וגודדין
בתמרים ובוצרין בענבים ומוסקין בזיתים.

במקרא (דב' ח ח): ארץ חטה ושערה וגפן ותאנה ורמון ארץ
זית שמן ודבש. ובברכות פ“ו מ”ח: תאנים ענבים ורימונים (בבבלי: ענבים
ותאנים ורימונים, ועי' תוי"ט שם). ובביכורים פ“ג מ”א: ורואה תאנה שבכרה
אשכול שבכר רמון שבכר, ובמעשרות פ“ב מ”ו: תאנים שאבור לי וכו'
באשכול וכו' ברמון וכו' (ע"פ ביכורים). ובפיאה פ“א מ”ה: הגפנים והרמונים
והזיתים והתמרים כסדר הכתוב.

ועי' תוס' וגליון תוס' שכתב: ונראה לי דכסדר חשיבות
נקט להו ולא כסדר לקיטתם. והתוס' הביאו מב"מ קו ב: חצי סיון ותמוז וחצי אב
קיץ884 אבל הבציר בתשרי885. גם בקרא: דגן תירוש ויצהר. אבל יין וקיץ ושמן (ירמ' מ
י).

אמר ר' יוחנן שמעתי] בירוש' ריש פרקין: שמענו,
כלומר אנו החכמים ובני הישיבה, וכבר העיר הריטב“א (בכ"י) על דברי רש”י
בעמוד ב (“הכי גמירי שהוא היה באותו הזמן”): והדבר צריך ביאור דכ"ע לא היה
ר' יוחנן בדורו של ר' ישמעאל אלא ששמע הדבר בשמו886.

מהולכי אושא] כמו “הולכי בית887 המדרש” (אבות פ“ה מי”ד), “ההולכים ל־”, אבל “הולכי נתיבות” (שופ'
ה ו) בלשון המקרא, ו“הולכי דרכים” (כלים פט“ז מ”ו), הולכי מדברות (ברכות נד
ב) שבלשון המשנה – פירושם: ההולכים ב־. והשוה עולי בבל (ביצה פ“ה מ”ה, לט
ב), עולי גולה (לעיל טו א).

“הולכי אושא” גם בירוש'

רש“י: מהולכי אושא, שגלתה סנהדרין לאושא וכו' מיבנה לאושא
מאושא כו'] אבל בד' פיז': ומאושא [ליבנה ומיבנה לאושא], זהו נוסח
שלנו בר”ה לא א, וכן הוא גי' רש“י שם (עי' שם). אבל בנו' כי”י ליתא בר"ה שם
(ולא היה לפני ר' יהודה שירליאון, ברכות נז ב).

וכך הוא הנוסח הנכון שם:

אמר ר' יוחנן עשר גלויות וכו' מלשכת הגזית [לחמת888 ומחמת]889 לחנות ומחנות [לחיל ומחיל]890 לירושלים ומירושלים ליבנה ומיבנה לאושא ומאושא (ליבנה ומיבנה
לאושא ומאושא)891 לשפרעם ומשפרעם לבית שערים
ומבית שערים לצפורי ומצפורי לטבריא וטבריא עמוקה מכולן וכו‘. רבי אלעזר
אומר שש גלו892 שנאמר כי השח וכו’ (וחשיב רק מיבנה והלאה!).

– הב“ד הגדול עבר כנראה למושב הב”ד השני שב“חיל”, עי' תוס' סנהד' פ“ז א893: 1) בלשכת הגזית 2) בחיל894 3) בהר הבית895. ועי' מדרש תנאים 175–176: (מספר ר' יהושע) “פעם אתת עליתי לשוק
העליון לשער האשפות שבירושלים896 ומצאתי שם
את רבן שמעון בן גמליאל (הזקן!) ואת רבן יוחנן בן זכאי יושבים ושתי מגלות
פתוחות לפניהם ויוחנן סופר חלה897 עומד לפניהם וכו'898. בכריתות פ”א מ”ז נאמר עליו: נכנס
לב"ד ולימד ור“ג אביו “עלה” עם שמעון איש המצפה “ללשכת הגזית”,
פאה פ”ב מ"ו.

רש"י פי' בצדק “הולכי אושא” על אלה הגולים, ההולכים מיבנה
לאושא, כי ר' יוחנן רמז בוודאי למעשה ידוע וגם להולכים רבים, ותחילת
“הליכה” זו היא האספה הגדולה שהיתה באושא “בשלפי השמד”, שנתכנסו שם
תלמידי ר"ע: ר"מ ור' יהודה – בן העיר – ור' יוסי ור' שמעון ור'
אלעזר בן יעקב וכו' ושלחו אצל זקני הגליל ואמרו כל מי שהוא למד יבוא
וילַמֵד וכל מי שאינו למד יבוא וילמוד וכו', אבל ר' ישמעאל לא נזכר
שם899. ואי־אפשר כלל שיזכר שם, שהוא כבר מת בשמד בחיי ר"ע900 ועל מותו ניבא שמואל הקטן בן זמנו של רבן גמליאל דיבנה901,
אבל באושא היה רשב"ג, בנו של הנזכר902.

אבל לקמן בע"ב אמרו: “מאן הולכי אושא – ר' ישמעאל”, וזה נפלא מאד.

ואפשר שנחלף להם לבבלים ר' ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקא, שהיה ביבנה903 והלך לאושא904 ברבי ישמעאל בן אלישע, העוסק בענין חזקה במשנתנו.

ור' יהודה שירליאון בתוספותיו שם כתב בשם ר“י הזקן: ואעפ”י
שהיינו יכולים לפרש בחזקת הבתים מאן הולכי אושא ר' ישמעאל לא בשביל שהיה
מהולכי אושא אמר כן אלא ה“פ מאן תנא דקאי בהולכי אושא ר' ישמעאל
דמתניתין דלא בעי ג' שנים מיום ליום, וה”ה נמי דר' עקיבא אלא “משום
סיפא דתני ר' ישמעאל נקט נמי ר' ישמעאל, ואין (= אין) נ”ל כיון שר' ישמעאל
דמתני' דפ' חזקת הבתים חבירו של ר' עקיבא905 היה יכול להיות מהולכי אושא וכן פי' רבינו בחזקת הבתים".

מנין לחזקה [שהיא] ג' שנים] “שהיא” בכ“י ה‘, פ’ וא”פ
וד“ל, ה”ג, רמ“ה ורמב”ן. בירוש‘: “מניין לחזקות”, ותו לא מידי. וכתב
הרמב"ן: פי’ שלש שנים לאו דוקא, הולכי אושא ר' ישמעאל ולר' ישמעאל לא בעינן
שלש שנים, אלא שלש אכילות כעין שלש שנים קאמר.

מה שור המועד וכו‘] פי’ דברי ר' יוחנן הם וליתא
בירוש‘. ובשדה יהושע שם פי’ כהוגן דמשור המועד נלמד רק “דבג' הויא
חזקה”: שם ג' ימים וכאן – שָׁנים

ועי' יבמות סד ב: נישואין (משנת יבמות פ“ו מ”ו וברייתא שם)
ומלקות (סנהד' פ“ט מ”ה) כרבי ווסתות (נדה פ“ט מ”י) ושור המועד
כרשב"ג, ואבא שאול בברייתא דסנהד' פליג וס“ל כרשב”ג (עי' סנהדרין פא ב)
וגם משנת כתובות פ“ד מ”ב כרבי (בבלי שם מג ב).

ורשב"ג הלא היה מהולכי אושא, והוא סבר דבג'
הוי חזקה כשור המועד (וכנו' ירוש': מניין לחזקות), ור' יוחנן
ביבמות שם מעיד כן בשמו (נגד ברייתא מהפכת).

כיון שנגח] ה"ג: דנגח ליה, ולשון יפה הוא.

נפק לה וכו' וקיימא] צ“ל: נפקא וכו' וקמה (וקמא), כ”ה בה“ג, רמ”ה וכ"י ה'.

מרשות ברשות] בכ“י פ', ה”ג ורמ"ה: מחזקת – בחזקת.

מוכר – לוקח] דחזקה שיש עמה טענה היא והטענה אתה מכרתה לי.





כח ב

ולר“מ דאמר ריחק נגיחותיו וכו‘] בירוש’ פריך: א”ר יוסי
מאן אית ליה שור המועד ג' ימים לא ר' יודה (ב“ק פ”ב מ"ד) דתנינן (צ"ל:
ותנינן) תמן רבי יודה אומר לא אמרו וכו' (וקושיא היא דלר' יהודה הטעם הוא:
כדי שיהא וכו' ולא מתלתא דשור המועד למדו). אבל אפשר להשיב ע"ז, דמשנתנו
ר' יוסי היא, ור' יוסי סבר לה כר' יהודה (ב"ק כד א), ולדידיה אמרו
“משור המועד למדו”.

תלתא פירי בחד יומא] הנכון כנו' הערוך ורמ“ה: בתלתא
יומי. ולמטה: בחד יומא כגון צלף. וקושית התוס' משבת איני מבין, ועי'
מעשרות פ”ד מ“ו דלר' אליעזר מתעשר תמרות ואביונות וקפריסין, ועי' ירוש'
ברכות פ”ב ה ע“ג, דתאנה מתלקטת יום יום, ובפיאה פ”ד מה לא תני “תאנה” ש“אין
לקיטתה כאחת”, שבת סח א: ולקיטתו כאחד למעוטי תאנה. רשב“א (שמ"ק): גר”ח ז“ל
תלתא פירי בחד יומא כגון צלף וכו' ופרקינן וכו' אבל הכא אע”ג דאכילות
מוחלקות הן בעידנא חדא איתנהו.

וכתוב בספר וחתום] כ“י א”פ ופ‘: יקנו [וגו’], כ“י ה':
וחתום [והעד עדים] וכך רמ”ה, ד“ל: וחתום [וגו‘]. – ירוש’ קידושין
פ”א נט ע"ד: והעד עדים אילו עידי חזקה, אבל בבלי שם כו א דריש כולהו
אשטר.

שהרי נביא עומד בעשר] כ“י מ' וה', ר”ח, ר“ג, רמ”ה,
וכן רמב“ן בשם “כולהו נוסחי עתיקי”: בתשע. ובד' פיזרו נוסף ברשב”ם:
מתוך פי' ר"ח נשמע שהיה בספר שלו שהרי נביא עומד בתשע כדגר' בספרים
שלנו ומביא ראית מסדר עולם וזה לשונו א“ר יוסף' קרא כתיב שדות בכסף יקנו
וכתוב בספר וחתום ושנה ר' יוסי במתני' כתיב בשנה התשיעית לצדקיהו מלך
יהודה בחדש העשירי בא נבוכדנצר מלך בבל וחילו על ירושלם ויצר עליה א"ר
יוסי באותו זמן ובאותו פרק נאמר לירמיה הנה חנמאל בן שלום דודך וגו' ועל
זה הענין נתנבא ירמיה ואמר לישראל שדות בכסף יקנו והלא בשנת י”א לצדקיה
נלכדה העיר שנא' בעשתי עשרה שנה לצדקיהו בחדש הרביעי בתשעה לחדש הובקעה
העיר וכיון שנלכדה העיר אבדו שטרות ש“מ שאינו נזהר בשטר המקנה אלא עד שנת
י”א והן ג' שנים תשיעית ועשירית ואחת עשרה ומאחרי כן אם אבד השטר אינו חושש
אלא קונה בעדים אכילת שלשה שנים מכאן לחזקת הקרקעות שלש שנים פר"ח
ונראה דהאי בתשע בסוף תשע בחדש העשירי ושפיר קא מזהיר.

והרמ“ה כתב: ואילו לא היתה החזקה מתקיימת בשנים שקודם
החורבן לא היתה כתיבת השטר מועלת כלום שכל השטרות בשעת החרבן בחזקת אבודין
וכו' ואע”ג דהנך תלת שני לאו שלימות הוו שדה הבעל הואי ושדה הבעל חזקתה
שלש שנים ואינה מיום ליום וכו' ודבור שהיה עמו בעשירי (ירמ' לב א) לאו
אעניינא דחנמאל קאי אלא אדבור שני קאי דכתיב ויהי דבר ה' אל ירמיהו שנית
והוא עודנו עצור (לג א) אבל דבור דחנמאל בשנת תשיעית הוה והכי קאמר
וכו' והדר כתי' ויאמר ירמיהו (לב ו), כלומר וכבר אמר ירמיהו [קודם] לכן
בתשיעית היה דבר ה' אלי לאמר וכו'.

אבל הרמב“ן כתב: ומ”ש ר“ח ז”ל דהכי תני לה ר' יוסי במתני'
לא אשכחו לה רבנן בברייתא בנוסתי דילן הכי ואשכחן תנא דסדר עולם (פכ“ו,
נט ע”ב) דתני הכי בשנה העשירית וכו'.

וכתב עוד: ולפי' הגירסא כך פירושה שלא עלתה להן חזקה
באותן שלש שנים לפי שלא היו שלש שנים שלמות שבשנה התשיעית בחדש העשירי
בעשירי לחדש סמך מלך בבל ידו על ירושלם ובח' החמישי של אחת עשרה חרב
הבית וגלו רובם מעל הארץ ומקצתם גלו לבבל ומקצתם לא גלו עד החדש
השביעי

שנהרג גדליה וכו'.





כט א

אלא אמר רבא שתא] בכ“י מ' ור': [מחיל ולא קפיד
בפומבדיתא מזדהר במחוזא סימן], ונראה דהוו גרסי בתרי קמייתא, מחיל
איניש לא קפיד איניש, רבה906, ו”פומבדיתא"
רמז לרבה דהוה בפומבדיתא ומחוזא היא עירו של רבא (ד"ס) ובכ“י א”פ
ליתא “בפומבדיתא”, “במחוזא”. – ובד' פיז' וינ' ובז‘: רבה בכולם, ובד“ל
בראשון רבא ובשאר רבה, ובשאר דפוי”יו בראשון רבה ובשאר
רבא, וכ“ה בכ”י ה’ בראשון רבה, ומהרש"ל הגיה בכולן:
רבא.

ג' שנים שאמרו] “שאמרו” חכמים במשנתנו; “שאמרו” נמצא כבר במשנתנו כמו שבועות פ“ז מ”ז: כשם שאמרו = כתובות פ“ט מ”ז, ועוד.

רצופות] שנים רצופות, רצוף אהבה (שה"ש ג י) “דבוק והדוק”; רצפה.

תנינא] = תניינא, תְנַיְנָא (כמו חֲזְינָא).

באגא] פרסית باغ (בעיקר: גן), סורית בגא (= גנתא) (לוי
בערכו), אבל גם בב“מ כב ב: [כולה] באגא בארעא דיתמי לא מחזקינן, פסח' ח
ב: הני בני בי רב דדיירי בבאגא (“בכפרים שבבקעה”) (“auf dem
Lande”) וכו', לקמן סח א “באגי” (“שדות שסביב העיר”), ב”ק
קיג ע"ב: מלכא אמר זילו וקטלו מכל באגי אינהו אזלי וקטלי מחד
באגא907.

והא בתים וכו‘] דבשלמא אי אמרינן מפוזרים אע"ג דבעינן
שאוכל פירות ג’ שנים שלמים ובמתני' לא תני אלא ג' שנים שאינם אלא שנה וחצי
מימים מ“מ אפשר לפרש דמתני' שיעור ג' שנים קאמר” (נמק"י).

והרמב“ן כתב: אי נמי לדידן כל תלת שני מהני דלא מצי
למימר אנא אתינא בההיא זימנא דלא הוית בה וכו' הילכך בתלת שנין דיממי
סגי לן דהא שלש שנים איכא אע”ג דלא סלקי לילות אלא לר"ה קשיא והיינו דאמרי'
בחנוותא דמחוזא פי' דלא בעי אלא שלש שנים ביממי.

ודרינן908 ביה תלת שני (ביממא
ובליליא)] ליתא בכ“י מ' ור' ועטור ה' מחייה, וכתב הראב”ד בשמ“ק: ולא
גרסינן הכא ביממא ובליליא אלא כיון דידעי הני ביממא ובליליא מסתמא סמוכים
עלייהו דהכי מסהדי ומשום הכי אמר מר זוטרא דאי טעין היאך ואמר לסהדו לי
דדרו ביה ביממא וכו'. והרא”ש בפסקיו כתב: ביממא ובליליא לפי שהזכיר המקשה
בדבריו ביממא ידעי ובליליא לא ידעי הזכיר גם רבא בדבריו ביממא ובליליא
כלומר על ידי השוכרים שדרו בו תוכל למצוא עדות על יממא וליליא וכו'.

זילו הבו ליה אגר ביתא] רא"ש: כדאמרינן פרק כיצד הרגל (כא א) השוכר בית של ראובן ונמצא של שמעון מעלה שכר לשמעון.

ליתו909 תרי סהדי לאסהודי
ליה דדר ביה וכו‘] גי’ ר“ח: ליתו סהדי ליסהדו דדרו
ביה910 ו”נוסחת הגאונים ז“ל אי טעין ואמר ליתו
לסהדו לי סהדי דדרו ביה” (עליות בשמ"ק) וכן העתיק הראב“ד (למעלה);
רי”ף: ליסהידו לי דדרו בה, כ“י ה': ליתו שהדי לישהדו בי דדרו ביה,
רמ”ה: ליתו סהדי דדרו ביה.

והרמ"ה פי‘: דאי טעין ואמר ליתו הני אגירי שהדי דדרו
ביה וכו’ דלא ניחא לי לקבולי סהדותא דאגירי וכו' מודה רבא היכא דהוו הני
אגירי רוכלין וכו' טענינן ליה ולא מקבלינן לסהדותא דהני אגירי
וכו'.

והראב“ד פי' (למעלה) דקאי א”ביממא ובליליא", דאי טעין
שיעידו אותם העדים השוכרים גם על הלילות טענתיה טענה (אבל א"כ פי' “ליתו” =
יבואו, ולא לַיְת = יביאו).





כט ב

ומודי מר זוטרא] בכ“י פ' וא”פ: רבא, וז“ל הר”י
בעליות: ובספרי ספרד ובנוסחאות כל הגאונים ז“ל גרסי' ומודה רבא
ברוכלין המחזרים בעיירות כו' ובכל ספר ישן תמצא ומודה רבא אלא שהגיהו
מודה מר זוטרא ופי' רבינו האיי גאון ז”ל מודה רבא שהצריך עדות השוכרים על
דירת ימים ולילות שאם השוכרים רוכלים שדרכם לחזר בעיירות ומקצת הימים לא
דרו בבית לפי שהיו מחזרים בעיירות מהניא חזקה911 וכו‘. והא דקאמר אע“ג דלא טעין מחזיק י”ל דה“ק אע”ג דלא טעין
שמחמת רוכלתם לא דרו שם מקצת הימים וגם העדים לא טענו וכו’. ובכ“י ר': אע”ג
דלא טעין טענינן להו (ואעדים קאי, אבל לפי זה היה צ"ל:
טעון!)

המחזירין] עליות ורמ“ה ועוד: המחזרין (= הַמְחַזְּרין), וכן רי”ף, וכן ט א בכ“י ה', רי”ף ורש"י (“לחזר”).

בחנותא] חנויות לחם ויין (רשב"ם) כמו ב“מ פג ב ועוד בכ”מ.

כתוב עיטרא] בכי“י וראשונים: כתיב איטרא (ב"פ). ס'
השטרות, 65: ואית דגרסי נטרא (ניטירא, ושם 64 פי' “לשון שמירה”).
אשורית ēṭēra rückerstatten, שטר שבו מתחייב כ”א לבלי שלוח ידו בנכסי השותפות, וכן באפוטרופוס
(ב"מ לט ב).

ההוא דאמר ליה לחבריה] כ“י א”פ: [מסורתא דנהרדעא ומ
חוזא בעל דברים נוחים דין ארבע מה לי לשקר סימן] ההוא [עובדא דהוה
בנהרדעא דההוא], דא“ל, ובעובדא הסמוכה הנו' שם: ההוא [עובדא דהוה
במחוזא דההוא], והסימן נמצא גם בכ”י מ' ור' בשיבושים (והנוסח “בנהרדעא
– במחוזא” גם בכ“י פ' ובגליון כ”י ה' וה"ג). והוא סימן לעובדי. הא'
בנהרדעא, הב‘: במחוזא, הג’: לאו בעל דברים דידי, הד‘: השני נוח לי,
הה’: איזבון דינאי, הו‘: הא ארבעי שני, הז’: מה לי לשקר.

בהאי ביתא] בכולהו נוסחי: בהאי ארעא! (רמב"ן),
וכ“ה בכ”י ה' ור' וה“ג ורי”ף ועיטור. רמ"ה: ביתא – ודרי ביה שני
חזקה.

בשכוני גואי הואי] רמ“ה: ולא הוה ידענא דאת נחית לגו
ביתאי דאימחי. פי' אפוא בשכוני גואי, שלא כרשב”ם. וכן ראב“ד, וכן פירשו גם
הרמב”ן912 ושאר הראשונים (עי" שמ"ק).





ל ע"א

(כל) נכסי] ליתא בד' פיז‘, וכן ליתא לקמן קנט ב, וליתא גם
בה“ג (ושם: נכסאי) ורי”ף בדפוי“י וכ”י, ועי’ שמ“ק סא ע”ב ד“ה מיעוט ארעתא
בשם ראשונים, ד”בנוסחי דוקאני" גרסי' “כל” ובדף קנט ב בכל כה"י: כל
נכסי.

בשוקאי – בשוקא] כ“י ה': בשוקאי – בשוקיה, וכן רמ”ה,
רא“ש: אשוקא – בשוקיה, ה”ג: בשוקאי – עבידי אינשי דטרידי בשוקייהו,
רי“ף: בשוקי – עבדי אינשי דטרידי בשוקא, כ”י פ‘: בשוקא – (בשוקא?).
ה’ ראו 68: בשכנים חיצוניים, והיה גי' איפוא: בשכני בראי, מתאים
ל“בשיכני (כ"ה נוסחאתו, שם 67) פנימיים” שלמעלה.

אמר רבא] פ' וא“פ: רבה, אבל לפי הסימן שבכ”י מ‘,
פ’ וא“פ: דנהרדעא ומחוזא, והנו' שבכ”י פ' וא“פ וגליון כ”י ה' וה"ג:
ההוא [עובדא דהוה במחוזא דההוא], – הנו' רבא, שהיה במחוזא,
עיקר.

(דאמר לי) דובנה] גם כ“י ה', רי”ף, רמ“ה ושמ”ק: “דאמר
לי”, וכן רמב“ן; אבל כ”י מ‘, פ’, א“פ ור', ה"ג, רשב”ם, ראב“ן ועטור
ליתא. ועי” מ ע“ב: מפלניא זבינתא דובנה מינך וכו', אי א”ל קמאי דידי
זבנה מינך וכו' (ועי' רשב"ם).





ל ע"ב

דהאי ארעא דידי היא ואת לא זבינתה מינאי זיל וכו‘] רמ“ה:
ואת לאו מינאי זבינתה [א"ל אין א”ל אם כן] לאו וכו’, וכן כ“י א”פ
וד“ל של”ו: לא זבינתה [א"ל הן א“ל א”כ] לאו, ובכ“י ר': [א"ל אין
א”ל א“כ זיל את] לאו וכו'. וכתב הרמ”ה: ואיכא נוסחי דלית בהו א"ל אין
אלא הכי אית בהו את לאו קא מודית דהאי ארעא דידי היא ואת מינאי לא זבינתה
זיל… וטעמא דמילתא להדין נוסחא בתראה דכיון דא“ל תובע הכי ושתק ליה נתבע
שתיקה כי האי גוונא כיון דבבית דין היא כהודייה דמיא. אבל היכא דטעין נתבע
אנא לא ידענא דארעא דידך הואי אלא מפומיה דההוא פלניא דאמר לי דזבנה
מינך בכה”ג הא וודאי אמרי הפה שאסר הוא הפה שהתיר וכו'. ובריטב“א כ”י: והא
דא“ל ולא קא מודית לי לא מפני שא"ל דאמר לי דזבנה מינך דההיא אינה
הודאה… אלא מפני שידע בו שיודע שהיא שלו וכי לא יכפור בו הוא אומר לו
וכי לא תהא מודה לי בדבר הזה וכיון ששתק הויא הודאה וספרים יש דגרסי א”ל
(א"ל) [צ"ל: אין] והוא הנכון והלשון מוכיח שאינו אומר לו ואת לא
אודית לי מכלל כי גם עתה (לא) הודה לו.

בכל כי“י: ואת מינאי לא זבינתיה מפלניא זבינא
ואכלתיה] כ”י מ' וראב“ן ותוס': זבינא [דזבנה מינך], וליתא בה”ג, רי“ף,
רמ”ה, ורא“ש וכ”י ה‘; כ"י ר’: מפלניא זבינא [דזבנה מינך] א“ל פלגיא וכו'
(ונמחק), וליתא “ואכלתיה שני חזקה” וכמעשה דלעיל ובדר ביה חד יומא (עי'
תוס') ולא צריך חזקה (וכרמב"ן בחידושיו). אבל בכל הראשונים כאן: ואכלתיה
שני חזקה, חוץ מתוס' סד”ה לאו קמודית: וכן ההיא עובדא דמייתי בתר הכי
איירי בשאכלה שני חזקה!

זיל זבין] זבון (כצ"ל).

מפלניא זבינתה (ואכלתיה שני חזקה)] כ“י מ' וא”פ ור‘:
[דזבנה מינך], ובכ"י ר’ נו' בגליון: ואכלתיה וכו', וכ“ה כבגליון
בראב”ן.

(א"ל פלניא גזלנא הוא) א“ל וכו'] ליתא בד”ר ובכ“י ה' ובה'
ראו 68, וברי”ף ד“ק וברא”ש ד“ו וברמ”ה ובעליות (אבל בה"ג איתא), והרשב“א
(בשמ"ק) כתב: יש ספרים דגרסי ביה א"ל (מ)פלני' גזלנא הוא וכאותו מעשה
שלמעלה מזה הוא ולא בא אלא לחדש טענת אמינא איזבון דיני וכו', ואית דלא
גרסי ליה אלא: א”ל והא אית לי סהדי דאתית לאורתא גבאי ואמרת לי זבנה
ניהלאי, ודברי המערער הן913.

ואמר' לי זבנה ניהלי] כ“י ה' ור' ורשב”ם: [זיל]
זבנה, “ור”ח פי' ואמרת לי זבנה ניהלי כלומר קנה אותה לי והרי שהודית
שעד עכשיו לאו בתורת מקח היתה בידך ואני הלכתי ולקחתיה וקניתיה לעצמי אחר
שאמרת לי לקנותה לך וכו' ונ“ל כי מה שהוסיף ר”ח ז“ל על הטענה הסדורה בתלמוד
לומר שהתובע היה טוען שקנאה הוא לעצמו אח”כ אין צורך לכך, אלא: המערער
היה לו עדים שהיתה של אבותיו והיה מביא ראיה ממה שאמר לו הנתבע לקנותה לו
מאותו שטוען שמכרה לו – כי עד עכשיו לא בתורת מקח היתה בידו וכו' ומצאתי
במקצת ספרים ואמרת לי זיל זבנה ניהלי(ה) ולשון זיל מכריע כי לקנותה
לו מיד אחר היה אומר. עליות הר“י ז”ל" (שמ"ק). ושניהם אינם גורסים אפוא
“א”ל פלניא גזלנא הוא".

דינאי] ה‘: דיניי, פ’: דיני, וכתב הריטב“א (בכ"י): אזבון
דיני כך גרס ר”ח (וכצ“ל ברשב”ם בשם ר"ח) פי' הייתי רוצה לקנות המריבות
(= דִינֵי) שלא אדון עמך (וגרס אפוא גם למטה: דינֵי).

דזבני ליה מיניה] רשב“ם: דזבינא לי, רמ”ה וה‘:
דזבינא לי מיניה הא, רי"ף: דזבינא לי מארבע שנין, וכן ר’
(דזבנא?).

ורה“ג גריס: מפלניא זבינא [דזבנא מפלניא] וכו' דזבינא לי
מיניה דפל' וכו' (עי' עליות בשמ"ק, ושם משובש) ופי' שראובן אמר: “זבנתה
מלוי דזבנה מיהודה ואכלתה שני חזקה, א”ל שמעון (כצ"ל) הא אית בידי שטרא
דאנא זבנתה להאי ארעא מן הדין יהודה ד' שנים ואת זבנתה מלוי מאי דלאו
דיליה” וכו‘. ובה"ג: דזבינא לי הא ארבעי שני וכו’.

ארבעי, גם בכ“י ה' וה”ג, ולק נקבה היא וכן ס ע"א ועוד914.





לא א

זה אומר וכו'] בכ“י א”פ: [מסורתא תרי אבהתא ותרי שטרי ערבא דרבא בר בר שרשום סימן]915.

אמר רבה] כ“י מ‘, ה’, פ' ור', ה”ג ורי“ף: רבא,
ועי' תוס'. אבל נראה שקבוצה שלפני זו (כט ב–לא א) כולה לרבא היא,
ובשביל כך הובאה כאן, ובה נחרזה קבוצה שלנו (לא א–לג א) שבשני מעשים
הראשונים רבא נוטל בהם חלק. וזו של לג ב והלאה קבוצה אחרת היא
מישיבה אחרת (“בסורא מתנו הכי – בפומדיתא מתנו הכי”, ועי' מעשים
דנהרדעא לעיל ו ב–ז ב). ואפשר דרבא הדר ביה כאביי שהרי לא השיב על
דבריו, וכן נראה מרמ”ה.

אין דאבהתך היא וזבנת' מינך] וכן בה“ג (ואנא זבנתה
מינך), וכן בכ”י פ' וא“פ ורמ”ה: מינך [ואכלת שני חזקה], וברא"ש: ומינך
זבנתה.

אבל רשב“ם אומר: וקניתיה מאבותיך, וכן בכ”י מ' ובד"ל: ומינייהו זבנתא, ה' ראו: ולקחתיה ממנו.

והנה שנינו בכתובות פ“ב מ”ב: באומר לחבירו שדה זו של אביך
היתה ולקחתיה הימנו שהוא נאמן וכו' ואם יש עדים שהיא של אביו והוא אומר
לקחתיה הימנו אינו נאמן, וכאן “אייתי סהדי דאבהתיה היא”; אבל כאן החזיק בה
והביא עדים על חזקתו, ואמרינן בגמרא שם (יז ב) דבאכלה שני חזקה בפני אביו
נאמן, וכן כשאכלה שני חזקה בין אב לבן916 נאמן. וכעין זה בירוש' שם כו ע"ב: אינו נאמן כשלא אכלה שני
חזקה, אבל אם אכלה שני חזקה נאמן.

תוס' ד“ה מה לי לשקר] והרמ”ה כתב דכיון דלית ליה ראיה
דדרו ביה אבהתיה יום אחד, לא טענינן ליה, דהבא משום ירושה א"צ טענה
אבל ראיה בעי. אבל אי אית ליה עדים דדרו ביה יום אחד טענינן ליה של
אבותיך שלקחוה מאבותיו.

אגמריה] צ“ל: אגמרות (עי' ד"ס), וכן רשב”ם.

זה אומר של אבותי וזה אומר של אבותי] בכ“י מ‘, פ’, ד”ל
ורי“ף כ”י ורשב“ם: של אבותי [ואכלתה שני חזקה] וזה אומר של אבותי
[ואכלתה שני חזקה], אבל בה”ג, ה' ראו ועוד ליתא, ופירוש הוא.

אר“נ אוקי אכילה בהדי (צ"ל: להדי) אכילה] בראשונים:
אכילתא, אכילאתא, ה' ראו: אכילות – אבות, ול"ר הוא. – בירוש'
כתובות פ”ב ה“ב כו ע”ב917 אמרינן: אינו נאמן
בשלא אכלה שני חזקה, אבל אם אכלה שני חזקה נאמן. בשלא מת אביו מתוכה, אבל
אם מת אביו מתוכה אפילו (לא) אכלה שני חזקה [אינו] נאמן. כהדא ראובן
אוכל שדה בחזקת שהיא שלו והביא שמעון עדים שמת אביו מתוכה –מפקין לה
מראובן ומחזירין ליה לשמעון918 חזר ראובן
והביא עדים שלא מת אביו מתוכה א“ר נחמן ב"ר יעקב אנא אפיקתיה מראובן
אנא מחזיר ליה לראובן וכו'. ובב”ב שם: רבה אמר כשנתתה על פי בית דין נתתה
מיכן והילך המוציא מחבירו וכו' (בכתובות בשם רבנין דתמן: משעה שיצאת בעדות
ברורה יצאת).





לא ב

המכחישות] רש"י בשבועות: שנים אומרים הרג ושנים אומרים לא הרג.

אנן אחתיניה וכו‘] ע“י רשב”ם ותוס’. ורמ“ה פי‘: “אנן
אחיתניה לגוה ואנן מסקינן ליה מינה”, וכן פי’ רי”ן מיגש (עי' להלן). אבל
בירוש' ב“ב וכתובות: אנא אפיקתיה מראובן אנא מחזרנא ליה. וכפי' התוס‘.
והעיקר דסוגיא דמעלין לכהונה “ואחתימן ומסקינן” דהתם רהיטא ליה, ועי’ “נחת”
לנכסי, ב”ב קלג א ולעיל ל א (ד"ס), ועי' ב"מ לט ב: אין מורידין קרוב
לנכסי קטן. ולנגד זה: ירד מנכסיו, הורידן מנכסיו (ירושק ב“ק ד
ע”ב).

אבל נשאת ואח“כ באו עדים ה”ז לא תצא] “אלמא אע”ג דאתו
סהדי השתא דאשת איש היא ואלו אתו מעיקרא מקמי דתנסיב לא הוה שבקינן לה
לנסובי כיון דלבתר דאינסיב הוא דאתו ליה הני סהדי ואכתי ספק א"א היא, מספק
לא מפקינן לה מתותי גברא דהא איכא סהדי דנישאת על פיהם דקא מסהדי דלאו
א“א היא ולא מפקינן לה מתותי האי בעל שני אלא בראיה דהך בעל ראשון לא מת
א”נ לא גרשה הכא נמי אע“ג דאתו סהדי השתא דאבהתיה היא ואלו אתו מעיקרא לא
הוה [מ]נחתינן ליה להאיך, כיון דלבתר דאחתו ליה להאיך הוא דאתו להו הני
סהדי ואכתי ספיקא היא דהא איכא סהדי אחריני גקא מסהדי דאבהתיה דהאיך הוא
אמאי מסלקינן ליה מספיקא נוקמיה בידיה כדאיתא עד דמייתי ראיה ברורה
דאבהתיה היא ולא דאבהתיה דהך והוה עליה אידך המע”ה" (הרי"ן מיגש).

אשלי רברבי] חבלים גדולים, ולא “אשל”. ש“אשל” בעברית הוא “אתלא” בארמית, أتٔل בערבית.

היינו ר' אליעזר] בכי“י, ה”ג ורמ“ה: היינו ת"ק וכו‘,
ופי’ הרמ”ה: כלומר היינו ת"ק דר' יהודה וכו' דתנן וכן שני אנשים זה
אומר כהן וכו' ובזמן שהן מעידין זה את זה הרי אלו נאמנין וכו' אלמא מעלין
לכהונה על פי ע"א.

(רבי אליעזר סבר ערער וכו' תרי)] ליתא בה“ג, ופירוש הוא, ועי' רמ”ה.





לב א

ונפק עליה קלא דבן גרושה ובן חלוצה הוא (ואחתיניה)] עי'
רשב“ם ותוס', וליתא בכ”י ה‘, א"פ ור’, והרשב“א כתב: ד”בנוסחי דוקני לא
גרסינן הכא ואחתיניה“, וכן נכון. אבל בה”ג איתא.

תוס' ד“ה והאמר ר' יוחנן וכו' ונראה לר”י וכו‘] וכן מפורש
בירוש’ כתובות פ“ב כו ע”ד: ר"ח בשם ר' יוחנץ אין ערעור פחות משנים וכו' מה
אנן קיימין אם בשהעלו אותו באחד יורידו אותו באחד ואם בשהעלו אותו בשנים
אפילו כמה לא יורידו אותו אמר ר' הונא אתייא כרבנין דתמן ברם כרבנן דהכא
וכרב נחמן בר יעקב כשם שמעלין אותו בשנים כך מורידין אותו בשנים.





לב ב

שטרא זייפא] רי“ף ורמ”ה בכל הסוגיא: זיפא, ה“ג: שטרא
זייפא – אין שטרא דזיפא (וכן במעשה השני), ה' ראו 69: שטר שקר –
אין שטר זיף; שטר זיף – שטר זיף, ה”ג כ“י פריז דף 1 ע”א: שטרא
זׄׄיפ֨א (= זֵיפָא). סורית: זֵאִפא, “דגלותא”, נֵכלא, רחמא דזאפא. כאמת
דַגָלָא, הכן תלמידא דזאפא, נכילא919.

דמסיקנא בך] כ“י וא”פ ור' רי“ף כ”י, ראיש וראב“ן:
דאוזיפתך. אבל בה”ג כבנוסחאות. מסיק מן “סלק” = מַעֲלֶה, מעלין אותו
בדמים, יג ב: מעלה עליהן הכתוב, וכדומה920.

לוקמי] צ“ל: לוקמו (= לוּקמוּ), וכ”ה בה“ג ורמ”ה ועוד, וכ"ה למטה. = לי, ובאשורית iû Wunschpartikal,.

והא שטרא] רמ"ה: וכגון דכתב ליה מלוה לערב התקבלתי ממך חוב זה וכו' (לקמן קעד ב ותוס' ס"פ).

אוזפתינהו] גם בה“ג כ”י (בכ"י פריז: אוזפתינהו), במקום
“יזפתינהו” (וכ“ה ברשב”ם), ה“ג ד”ו: יזפת, וכזה בתענית יב ב בדפוסים:
ולוזיף, ובה“ג שם, ד”ו לט ג: ולוזפה מר (כ"י מ': ליזוף); בכ“י מ‘, ה’
ורי”ף כ"י: ושקלתינהו.

דהוו שייפי] ה“ג כ”י, רמ“ה ורשב”ם: פֵישִׁי (דשיפי),
וכצ“ל, וכן רי”ף וכ“י ה': דשיפי, וכן בע”ז נב ב: דינרא הדריינא טוריינא
שיפא.

איזי] = זי, از، زى פרסית “אפוא”, nun.





לג א

לקוחה וכו‘] רשב"ם: דהא אכלתיה שני חזקה בחיי אבוהון,
משום דאין מחזיקין בנכסי קטן (כתובות יז ב) וכאן הלא קטנים הם (וכי
גדלו), ועי’ תוס' מב א.

קריביה] כ"י מ' ור' [דיקלא באבהתא תרתי תלתא ארבא דאבהתא סימן] קריביה, והוא סימן לעובדות שעד הפיסקא.





לג ב

תובליא] חבל, ארמית (שבפפירוסים) ואשורית וערבית.

איגדריה] איגזריה, כצ“ל, עי' ד”ס, וכן היתה גי' התוס'
והרשב"ם; עברית “גדד”, جدٔ (النخل) בערבית, וכן בסמוך “דגזר”; “איגזרה” –
“למיגזר”, גם לו א.





לד א

לישתבע הא (אמר וכו' כגזלן)] כ“י ה': הא [קא מודה],
וכתב הריטב”א: גרסת מקצת הספרים לישתבע כיון דאמר חטפי הו“ל כגזלן וכו'
והנכון דלא גרסי' וליתא בנוסחי דוקני אלא ה”ג לישתבע הא מודה דחטף
(ד"ס).





לד ב

ארבא] סורית “ערבא”, עברית “עריבה”; במובן “ספינה”, Kahn, “עריבת הירדן”, “עריבה גדולה”.

רב הונא] כ“י מ' [סימן נד"ה] רב הונא, ולמטה [סי'
דפ"ה] רב יהודה אומר לא מפקינן וכו', ובכ”י ר': נד"ה, רפ"א (=
הונא – יהודה, יהודה – פפא).





לה א

שודא דדייני] בירוש' כתובות פ“י לג ע”ד: שוחדא דדייני
(ועי' תוס'), “שודא” = שוחדא, כמו מסותא – מסחותא, שיתא (רשת) –
שיחתא921, מנדעית: “שודא” – “שוחד”. סידרא רבא! 35, 16–17: לאתיהון נאסביא שודא ודינא לא תיפכון, ס"ר II 2, 8: ושודא לאנאסיב וקורבאנא922 לאמקאבל.

“שודא דדייני”, “שוחד הדיינים”, שוחד (“מתנה”) שנותנים
הדיניים להנידונים. בניגוד לזה שנותנים הנידונים לדיינים. “לאיזה מהם שירצו
להחליט מחליטים”, “Begünstigung”, “Beschenkung”. סורית “שוּחדא”: דשנא מוהבתא. משמהאית הוֹ דלדַינָא.





לה ב

להאי אית ליה דררא וכו' ולההוא923 וכו‘] רשב“ם ורי”ף כ“י: לתרוייהו אית להו (“אית לתרוייהו”) דררא
דממונא; ה”ג: התם איכא דרררא דממונא למר ואיכא דררא דממונא למר
(כדבסמוך)924. ונמצא גם “דררא דטומאה”925, ערוך (טומאה) ורמ“ה (ממון):
עיקר, רש”י: חשש (טומאה), “דררא”, “ספק”, מלה במלה: “מחלוקת”,
סורית דָרָא, “מלחמה”, “מחלוקת” (דוּרָרָא). ה’ ראו 70: שם לזה יש לו
שום ממון ולזה יש לו שום ממון; ה“ג כ”י פריז: דרארא.

דתני ר"ח גזלן וכו‘] תוס’ ב“ק פ”י יד: הגוזל את הדבים
חייב להחזיר לרבים חומר גזל הרבים מגזל היחיד שהגוזל את היחיד יכול לפייסו
ולהחזיר לו גזילו והגוזל את הרבים אין יכול לפייסן ולהחזיר להו גזילתן,
ועי' תוס' ב“מ פ”ח כו926: גזל ואינו יודע למי
גזל וכו‘. ועי’ ירוש' שבועות פ“ו לז ע”ב: זה אומר אזור גדול וזה אומר אזור
קטון תני ר"ח ולא ידעין מה תני927.

דלי] רי“ף: דלא, דַלִי. פַעִל? מקור “דלויי”, סוטה לד
א: דטעונא דמדַלֵי איניש לכתפיה תילתא דטעוניה הוא; או בינוני פעל:
דָלֵי, ועי' ב”ק צב ב: אי דָלֵית דורא דָלֵינָא וכו'.

(איהו גופיה)] ליתא בכי"י וראשונים, וגליון הוא.

אמר רב זביד] בכ“י ה' ופ' וא”פ ה“ג ויד רמ”ה ורא“ש ותג”ק:
אמר רבא (וכ“ה ברי”ף: ואמר רבא) ונשתבש מלמעלה לג ב דאמר לה “רב זביד”.
וברי“ף כ”י כאן: רבה. וכ“ה בה”ג כ"י פריז: ראבה.





לו א

אכלה ערלה [הרי זו] חזקה] כ“ה נוסח ה”ג, רה“ג, ר”ח,
רי“ף ד' קושטא, כ”י ה' ופ‘, וכ"ה בכתובות פ א (עי' תוס'). ועי’ ערלה פ“א
מ”ז: העלים והלולבים ומי גפנים וסמדר מותרים בערלה וכו‘. ולענין שביעית
עי’ שביעית פ“ד מ”ד–מ“ו, ובב”ק (קא ב) אמר עצי שביעית מותרין (רשב"א). ועי'
רמב"ן בשם רב האיי דחזקה באיסור הוי חוקה ומכלאי הכרם ראייתו; עיטור ה'
מחאה: לא שכל שלש השנים היו ערלה אלא דאחת מהן ערלה.

שחת] ‏ Grünfutte. (“חפורא”) קוצר תבואה עד שלא גודלה.

בצואר (בַצְווָר) מחוזא] “בבקעת מחוזא” (רשב"ם) Gefilde, Umgebung, דראשיא דמאלכאיא 40, 7–8: אקנא ועמבריא ראיינא בצאוריא (.C.A) דיבנא ומן מאתא דיבנא לא מיתראהקאן, כלומר בשדה דיבנא ובסביבותיה928.

תפתיחא] עי' רשב“ם, והראב”ד (בשמ"ק) פי‘: מלשון יפתח
וישדד אדמתו וגו’ ותחלה פותחין השדה והוא חרישה שאינה עמוקה אח“כ פעם אחרת
חורשים אותה עמוקה יותר ואם הוא לא חרש פעם אחרת וזרע שם באותה הפתיחה
הראשונה שאין אותה הזריעה כי אם הפסד הזרע. שלשה תלמים של פתיח (כלאים
פ“ב מ”ו), יפַּתַח וישַׂדֵר אדמתו (ישעיה כח כד), לדעת פוגלשטיין
‏ Landwirtschaft, 35, חרישה שניה. ורה”ג פי'
בס' המקח: תפתיחא זה פתיחת צינורי המים לתקון השדה כדכתיב יפתח וישדד אדמתו
לא הויא חזקה לפי שאין הנאה למחזיק באותה עבודה וכו' (רשב“א בשמ”ק
בשמו)!

והעבדים (וכו')] מיותר בט“ס, וליתא בה”ג ועוד וכי“י.
והקשה בתוס' הרא”ש (שמ"ק): תימה דלעיל מייתי מתני' דחזקתם ג' שנים והך
דהעבדים מוקדמת לאותה משנה ושמא אגב דאיירי לעיל באומר לפירות ירדתי בהנהו
עובדי דחזקה אייתי מתני' דחזקתם ג' שנים משום דבעי לאיתויי עלה הא דרב זביד
דקאמר אי טעין ואמר לפירות הורדתיו.

אבל באמת פיסקא זו ד“חזקתן ג' שנים” וכו' היתה צריכה כבר
לבוא בדף כט א לפני מאמר רב הונא “ג' שנים שאמרו”. והפיסקא אינה עיקרית
כאן ולא באה אלא להקל על הלומד.

הגודרות] ה“ג כ”י פריז: גִדרות. רשב“ם ורש”י בכל מקום פי'
“גִדְרוֹת(!) צאן”, אבל בב“מ סט א: השם בהמה לחברו עד מתי חייב לטפל בה
וכו' באתונות שמונה עשר חדש בגודרות כ”ד חדש929, ובתוס' פ“ה ח תניא: השם בהמה טמאה. תה”ג מה“ג: בגדרות,
תוס שם צוק‘: ובגודרות, בדפו’: ובגדרת (ריטב“א ב”מ: גידרות);
נמק”י: תוס' השם וכו' וגדריאות; רשב“א בשמ”ק: והראב“ד גריס גודריות
(כצ"ל, ולא גודדיות) והם סוסאות או פרדות ונראין דבריו דבתוספתא תני לה
הכין השם בהמה טמאה לחבירו וכו' ובגודדיות (קרי: ובגודריות) כ”ד חדש אלמא
כולה בבהמה טמאה מיירי וכו' (והוסיף השמ"ק:) וז“ל הראב”ד ת“ר השם בהמה
טמאה לחברו וכו' גודרות סוסיות ופרדות וכו'. ויש להוסיף ד”בדקה"
“תניא אידך” שם: “שלשים יום” ולר' יוסי “ג' חדשים”, ובתוס' פ"ה
ז תני להו בהדי הדדי.

“גודרות” (גידרות), כמו “גיידור קטן” בירוש' ב“מ פ”ו, יא א, “גידרונא זוטרא” בבבלי נדרים מא א לערוך, γαίδαρος, “חמור בית”930. ובאמת בירוש'
קידושין פ“ד סה ד בשם ר' ינאי וב”ב פ“ג יג ד בשם ר' יוחנן: עגלים
וסייחין המקפצין ממקום למקום וכו‘. והיינו דקא משני לקמן: שאני
עיזי וכו’. ובכתובות פד ע”ב דתפוס תורא, בע“ח אמר מחיים תפיסנא: והאמר
ר”ל הגודרות וכו'.

אמר רבא (אם היה) קטן] כ"י מ‘: רבה. בירוש’ שם: אמר
רב חסדא הדא דתימר בתינוק שאינו מרגיע אבל בתינוק המרגיע הדא היא דמר
ר' יוחנן וכו'.





לו ב

אמר ר' אשי שאלית] צ“ל: א”ר אחא שאלתי (עי' ד"ס), ולשון הברייתא היא. וכן בסמוך “ר' אחא וכל גדולי הדור”.

כל שיבא ושיבא דכרבו לעייל ביה] רי“ף: כל שיבי דכראבא
ליעלו בה, כ”י ה‘: שיבי דכראבי ליעילו בה, בכ"י מ’ (פ' וא"פ): כל שיבי
דכרב' ליעול בה. רא“ש ד': כל שיבי רברבי (!) ליעול בה, צ”ל: דכרבי, רמ"ה:
כל שיבי רברבא (!) ליעלו בה.

זו דברי ר' ישמעאל ור“ע] עי' רשב”ם, ועי' ב“מ עה א: זו
דברי הלל (“וכן היה הלל אומר”) אבל חכמים אומרים וכו‘: חולין עט א:
זו דברי ר’ יהודה (כלאים פ“ח מ”ד) אבל חכמים אומרים וכו' מאן חכמים
חנניה הוא וכו‘; עירובין פג א: זו דברי ר’ יהודה ור' יוסי (מחלוקתם
בברייתא שם) אבל חכמים אומרים וכו' ומאן חכמים ר' יוחנן בן ברוקה (שבמשנה);
קידושין טו ב: זו דברי ר' יוסי הגלילי ור”ע (בברייתא), אבל חכמים אומרים
וכו' מאן חכמים רבי היא וכו‘: – בירוש’: אבל חכ“א ג' שנים מעת לעת,
ושמואל אמר שם: אבל חכ”א ג' שנים קציר ג' שנים בציר שלש שנים מסיק,
וכפי' ר"י בתוס' ד“ה מאי. ועי' רמב”ן.

מאי בינייהו וכו‘] בירוש’ כאן931: א“ר חנינה שני ערלה ביניהון, ופי' הרמב”ן: פי' שהערלה פרי
האסור לרבי ישמעאל דבעי פירא רבה לא הוי חזקה ולר' עקיבא דאמר פירא זוטא
נמי הויא חזקה ערלה נמי הוי חוקה דהא איכא פירא זוטא כגון עלין וקנוקנות
וסמדר לדברי האומר שאינו פרי. (וכיון שזה כתוב אחרי “כשם שחלוקין כאן כך
חלוקין בשני אליהו” נראה כפירושו, ולא כפי' “פתח עינים” דאפלוגתא דרב
ושמואל קאי).

דקל נערה] עי' רשב“ם פי' ראשון, והוא הנכון, ושמואל בעי
פירות של ג' שנים, אבל לא ג' שנים מלאות ושלמות ודקל נערה שמבכר
פירותיו חודש או חדשים הוי חזקה (עי' רמב"ן). ובכ”י ה' וא“פ: דקל נעורא
(נעורה) וכ”ה בערוך ד"פ ע' דקל: נעירה, דקל של נעורן,
Noara, נערת (יהושע טז ז), נערן (דהי"א ז כח) אצל יריחו, חולין ה א: נערן, סוטה מו ב: נעורן, ערבית ענַוּרָה (כו"פ).

נשמע לרבנן היו וכו‘] בכ"י מ’: לרבנן [מאי היא דתניא]
היו, כ“י ה': לרבנן [דתניא הרי שהיו] לו, “דתניא היו לו” גם רמ”ה. “מאי
היא” גם בכ“י א”פ. וברשב“ם ד”פ (שבסוף ד"ס): ה“ג בפי' ר”ח מדר' ישמעאל נשמע
לרבנן דאפי' רבנן לא פליגי אלא בתבואה [ד]לא הוי חזקה לזיתים אבל זיתים
לזיתים כגון הא דתניא מכר לו שלשים אילנות כו' ובספר ישן מצאתי
מדר' ישמעאל שמי' (=שמיע) להו לרבנן ומשמע דכל הך דיוקא אליבא דר'
ישמעאל היא.





לז א

דבאזי באזזי] כ“י מ': דבזי בזויי, כ”י ה‘: דבזי באזויי
(“דבזי” גם כ"י פ'), כ"י ר’ רשב“ם ור”ג: דבזאי בזויי, כ“י א”פ:
דבזו בזויי, ול"ר הוא = דבזעי בזועי, כדאמר “אפיקו”, ואאילנות
קאי.

והוא דבאזי באזוזין צ“ל: באזויי, העיקר כפי' הראב”ד
בשמ“ק ד”אאפיקו" קאי (דאי לא אפיק אפי' לא בזי בזויי נמי וכי בדידי תליא
מילתא) דכי אמרינן דאפיק ולא אכל דלא הויא חזקה היכא דבזע לאכילה דידיה
דדמי כמאן דשמיט ואכיל אבל אכלן רצופין הויא אכילה גמורה והויין חזקה
אהדדי וכו' ולפי פי' זה אתיא מתני' שפיר בכל ענין ואפי' בנטועין אלו שורה
לעצמו וכו' (רשב“א בשמ”ק).

זה החזיק וכו‘] עי’ רמ“ה דמפרש לה בחזקה שיש עמה טענה
(כתוס'), וקנה קרקע הצריך לאילנות, ולר”פ חצי חצי ממש מן הצריך
לאילנות, דא"ל כי היכי דלדידך זבין בעין יפה וכו', וכיון דבהדי הדדי
אחזוק – חולקין בצריך לאילנות.

ואני מוסיף דמאי דכתב הרשב“ם: “ובהדיא מפרש לקמיה דבשני
לקוחות מיירי” (“ואפילו לר”פ דאמר יש לו ה“מ גבי שני לקוחות”) אינה ראיה,
שכן אמרו גם דף כח א: נפקא לה מרשות מוכר וקיימא לה ברשות לוקח,
וכן מא סע”ב: שלשה לקוחות מצטרפין.





לז ב

דאי לא שייר לימא ליה] כ“י ר' וד' לובלין: דאי לא
אמר ליה, ובדפ' ויניצ': ואי לא, ומהרש”ל בד“ר הגיה: דאי לא לימא
ליה, ובכ”י ה' וכ"ה בד' יושטיניאן בז' וקרקא: דאי לא שייר אמר
ליה.

קני ליה משיפוליה וכו‘] רשב"ם פי’ שאם מת יטע אחר במקומו,
והקשו עליו ממתני' דדף פא גבי קנה שנים שאם מתו אין לו קרקע, ובקנה אחד גם
ר“מ מודה שלא קנה קרקע (שם פ"א א), ופי' התוס' לענין לחפור תחתיו,
והרמב”ן והרשב“א (בשמ"ק) כתבו שאע”פ שלא קנה קרקע אבל מקומו של אילן
לכשייבש קנה למישטח ביה פירי ולחפור, ופריך מכורכמא, שאין לו מקומו
לכשייבש. “ומשום חשיבותו של אילן דעומד לפירות לא יאמר לו בעודנו חי
שיעקרנו דלא לעצים מכרו לו דכורכמא דרישקא זבין ליה”.

קושית הר' שמשון שבתוס', כבר הקשה אותה התלמוד בערכין יד ב ותירצה: לאו מי איתמר עלה בבא מחמת טענה!





לח א

שלש ארצות וכו'] כזה שביעית פ“ו מ”א, חלה פ“ד מ”ח (רבן גמליאל!) וכתובות פי“ג מ”י.

עד שיהא עמו במדינה] רשב“ם: בעיר אחרת, ובירוש' בגמרא
(יד ע“א, הובא ברשב”ם): עד שיהא (כצ"ל) באותה העיר ובאותה המדינה,
“מדינה” שכאן אינה אפוא “עיר” אלא “מדינה” ממש, Land Provinz,. אבל הרמ”ה כתב במשנתנו (בראש
הפרק): כלומר שיהא עמו יום אחד מאותן ג' שנים שחזקה עולה בהן באותו דרך
(צ"ל: כרך) עצמו שהקרקע שהחזיק בה המחזיק בתוכו וכו' דאי באותה
מלכות מכדי בשלש ארצות איירינן האי עד שיהא עמו במדינה, באותה
הארץ מיבעי ליה כדקתני התם גבי נישואין אלא מדפתח בארץ וסיים במדינה
ש“מ באותה מדינה ממש קאמר, דבעינן דלהוי בעל הקרקע בהדי האי מחזיק בההיא
מתא חד יומא מהנך שני דקי”ל חזקה בגויהו. ועי' בסמוך.

יחזיק שנה] רשב“ם: “ובתוך שנה ראשונה יצא הקול”, דלר' יהודה בפניו לאלתר הוי חזקה (מא א), ו”שנה" לאו דוקא.

אבל בתוס' פ“ב א שנינו: אמר ר' יהודה לא אמרו וכו'
באיספמיא אבל אם היה עמו במדינה כיון שאכלה שנה אחת הרי זו חזקה;
“יחזיק שנה” הוא אפוא לפי זה דוקא, וכחוקי י”ב הלוחות (“שנה או שנתים”),
ובימי הקיסרים הנהיגו כמו שהזכרתי למחזיק בפניו, inter
praesentes, י' שנה ולמחזיק שלא בפניו, inter absentes, כ' שנה (עי' בפתיחתי, לעיל עמ' 247).

באספמיא] ברכות סב א: אפילו עושין כשפים באספמיא באין עליו, נדה ל ע"ב: אדם ישן כאן ורואה חלום באספמיא.





לח ב

פלניא גזלנא הוא (דנקיט לה לארעאי בגזלנותא)] עי' רשב“ם,
אבל בכ”י ה‘, רי“ף ד”ר ועיטור ה’ מחאה ליתא, והרמ“ה כתב (ויש שם חסרון!):
פלניא גזלנא הוא לא הויא מחאה גזלנא הוא דקאכיל לה לארעאי בגזלנותא כי לא
גלי דעתיה דלבסוף דעתיה למתבעיה בדינא לא הויא מחאה כדמשמע ממסקנא דמילתא
דרב זביד והאי דלא אשמעינן הכי מעיקרא אלא נקט פלניא גזלנא הוא לא הויא
מחאה לאו למימרא דאי אמר דקאכיל לה לארעאי גזלניתא הויא מחאה
וכו'932. אבל בה”ג (וכן בכ"י פריז): פלניא גזלנא
הוא גזלא (פ': גזלה) לארעאי לא הויא מחאה, גזלנא הוא תבענא ליה
בדינא הויא מחאה.





לט א

מפקינן] ה“ג: נפקא לן, כ”י פריז: נַפקתִינַן,‏ רמ"ה: לא פלגא לן (כ"י פ': פרטא).

אמר רבא אר“נ מחאה] רשב”ם: ה"ג, וליתא בכ“י ר' ובד' פיז' ויג' רפ”א ורפ“ח, והוסיפו רש”ל ע“פ הרשב”ם.

רחב“א אמר ר' יוחנן בפני שנים] בירוש' כאן יד ע”א: ר'
יוסי בן חנינה שאל לר' יוחנך ערר מהו שיצריך ב“ד. ר' יוסי בשם ר' יוחנן ערר
אין צריך ב”ד ואית דמרין ר' יוסי בן חנינה שאיל לתלמידוי דר' יוחנן ערר
מהו שצריך בית דין ר' חייה בשם ר' יוחנן ערר צריך בית דין. שמואל
אמר אפי' ערר עמו בפני פועלין ערר הוא. (שמואל סבר שנים שדנו
דיניהן דין ור' יוחנן ור“ל – אין דיניהן דין. ירוש' סנהד' פ”א יח א
ובבלי סנהד' ה א; ור' אבהו אמר שם אין דיניהן דין! והכא אמר ר'
אבהו אמר ר' יוחנן מחאה בפני שלשה! ועי' בע“ב בשינויא בתרא: מ”ד בפני
ב' סבר סהדותא בעינן ומ"ד בפני ג' קסבר גלויי מילתא בעינן).





לט ב

מחויאתה] בראשונים ובכי“י: מחיתא, רא”ש: מחייתא, ה“ג כ”י פריז: מחאיתא.

לשנה] לישנא, ס' השטרות 58 וה“ג כ”י פריז (ס' השנה ח"ט
298), וב“הא לחמא”: לשנא בארעא דישראל (כנו' רס"ג). וברשב“ם ד”ה לשנת,
בד"פ: לשנה. לשנה אחר[ת].

ואיכא דאמרי אמר ליה חייא בר רב כיון] בדפוס פיזרו,
ויניציא ובסיליא: [תנינא] כיון, וכ“ה בכ”י מ' וה‘, ומחקו רש“ל, אבל
הנכון כבכ”י, וכ“ה ברמב”ן רשב“א (שמ"ק) ורמ”ה. וכתב הרמ“ה: וא”ד אמר ליה
חייא בר רב תנינא כיון שמיחה פעם ראשונה וכו’ והני תרי לישאני
דאתאמרו בה חד טעמא נינהו ולא פליגי אלא בלישאנא, מר מתני שנה ראשונה
ומר מתני פעם ראשונה, מר אמר לה משמא דרב ומר אמר לה משמא דסתם
מתניתא. ובדפוי“י היה חסר בא”ד שנה ראשונה, כעין הרמ“ה! ובירוש' כאן:
וצריך לעורו933 על כל שלש שנים. גידול בר
מיניימין הוה ליה עובדא והוו דייניה וכו' אמר לון חייה בר רב כן אמר
אבא מכיון שערר עמו שלש שנים הראשונות עוד אין צריך לעור' עליו.
ותני כן (תוס' פ"ב ד) היה אוכל שלו שש934 שנים ערר שלש שנים הראשונות אמר לו אתה מכרתה לי, אתה נתתה לי
מתנה אינה חזקה וכו'935. וכתב ע”ז הרמב"ן: ושמעת
מהך גמרא דבני מערבא דהא דאמר חייא בר רב תנינא שוב אינו צריך למחות
לעולם קאמר והיינו דאמר תנינא והיא אותה ברייתא ששנויה בתוספתא וכו'
וכו' והא דאמרינן וצריך למחות בסוף כל שלש אמתניתין קימא מדקאמר וצריך
דאי למפלג אדחייא בר רב כדפריש הוה ליה למימר וריש לקיש אמר צריך למחות
וכו'.

ובמעשה דירוש' לא נאמר שחפץ היה למחות בשניה, ומתוך דברי
חייא בר רב נראה שחפץ היה למחות שנית בשלוש השניות והוא כא“ד וכנו'
הרמ”ה: כיון שמיחה פעם ראשונה וכו‘. – בכ"י פ’ וא“פ ליתא כל הא"ד,
ואמנם לא נעתק גם בה”ג ורי“ף ורא”ש, אבל מהם אין ראיה דלהלכה אין נ“מ;
ולגי' הרמ”ה יש נ"מ והם פסקו דצריך למחות בסוף כל ג'.

וצריך למחות וכו‘] עי’ תוס‘, אבל הרא"ש לעיל שם כתב דמכירה שאני, עי’ שם.

(אמר רבא הלכתא וכו' וג')] ליתא בכל הכי“י וברי”ף ורא“ש,
וכתב הרמ”ה: מיהו חזינא להו לרבנן קשישי דהוו גרסי בהאי שמעתתא מילתא
דליתא בנוסחי דידן דהוו גרסי אמר רבא הלכתא… והא מילתא אשכחן לה
בהלכות גדולות דמר רב שמעון קיארא ז"ל ובסוף מקח וממכר דרבינו האיי גאון
ואף רבינו יוסף הלוי ן' מיגאש אייתי מינה ראיה בפירושא דיליה.

וכ“ה בה”ג כ“י פריז ובה' ראו 70. אבל נראה שהוא פסק של רבא גאון, כאלה שישנם ב”הלכות ע“ס הפרשיות”936.

תני בר קפרא ערער חזר וערער (חזר וערער)] ליתא בכ“י ה' ור', ה”ג937 ועיטור, וכתב הרמ“ה, שר”ח
והרשב“ם ל”ג לה וכו' ומסתברא כי האי גירסא בתרא דמכדי משום דשני טענתיה הוא
מה לי חדא זימנא מה לי תרי וכו‘. – ונראה שברייתא זאת דב"ק נוספה בתוס’
שלנו שם: אם מחמת טענה וכו' (עי' רמב"ן שם).





מ ע"א

(סימן ממה"ק)] ליתא בכי“י וצ”ל: ממהק“ק, וכ”ה בה“ג כ”י פריז.





מ ע"ב

וכמעשה דפרדיסא (דההוא גברא וכו' לתלת שנין בתר דאכלה
(תלת) שני חזקה וכו' כה"ג כתבינן מודעא)] בכי“י: כי ההיא מעשה. “דההוא
גברא וכו' " ליתא בכ”י ה' בפנים (ונשלם בגליון), ופירוש גאונים הוא,
כמו שכתב ר' יונה (בשמ"ק): ומעשה דפרדיסא פירשו הגאונים ז”ל דהיינו
אותו מעשה שהוזכר בפרק איזהו נשך (עב א) דההוא גברא דמשכין פרדיסא
לחבריה ואכלה תלת שנין וכו'.

ובה“ג ד”ו קא ע“ד (וכן בכ"י פריז וכן בה' ראו): כגון (גם
ברי"ף) מעשה דפרדיסא דההוא גברא דמשכין ליה פרדיסא לחבריה לעשר שני כי
אכלה חלת שני וכו' (כבב"מ שם) וכתב ר' יונה שם: וכ”כ ר“ח ז”ל דטפי משני
חזקה משכן לו הפרדס ואפ“ה כיון שהיה בידו לגרום לו ההפסד כמו שהוא מאיים
עליו ראוי לזה להתיירא מדבריו וכו'. – וכן בתה”ג הרכבי 166: מודה רבא היכא
דאניס כגון מעשה דפרדסא, ותו לא.

ואיכא דאמרי אמר רב יוסף דלא אמר להו תיתבו בשוקא
ובבריתא] זוהי גי' והגהת הרשב“ם, אבל גי' ה' ראו, ה”ג,
רה“ג938 ור”ח: דאמרי להו לא תיתבו, ופירש לה
רה“ג, ד”להאי לישנא דפריש לא תיתבו וכו' מכלל דכלהי מתנתא צריך למיתב בשוקי
ובריאתא ולמכתב לה ואי לא כתב הכי פסולה וכו' (ועי' תוס'). בשוקי, גם
רשב“ם, רמ”ה וה“ג ועוד; ה”ג כ“י פריז, רמ”ה ורי“ף: ובבריאתא. ה' ראו
70: בשווקים וברחובות, וכך רשב”ם. ה“ג כ”י פריז מנוקד: ובב֫רׄיא֫ת֫א,
ר' של בריתא, “רחוב”939 חוצות, “Gassen” “Strassen”.

אבל הכא מר ניחא וכו‘] עי’ רשב“ם דהיכא דאיכא אונס
בבתרייתא הויא מודעא לחברתה, ונראה דגם אצל “אקנייה (“בפני שנים”) לבנו
קטן” דב”מ שם – מתנתא טמירתא הות.





מא א

(כיצד)] ליתא בכל הכי“י ובד”ר ובד' פיזרו ובהו' לו, וכן ליתא בכל הראשונים. אבל איתא בירוש'.

(והוא אמר לו)] ליתא בכל הכי“י ובד”ר, הו' לו, ירוש' וה“ג ורי”ף ורא“ש ורמ”ה.

דבר (מעולם)] ליתא בד“ר הו' לו, ירוש', רמ”ה, רי“ף ורא”ש וה“ג כ”י פריז.

שמכרת – שנתת] כ“ה בכל הספרים, חוץ מכ”י ה‘, פ’ וא"פ
וירוש‘, והנכון בש’ –, כמו “שלא אמר לי אדם דבר”, והוא ממלא מקום “אמר”
“לאמר”, וכו‘. קנד ב: לומר שמכרת לי או שנתת לי וכו’ (= תוס' פ"ב ג)
ועוד940.

(אביך מכרה לי אביך נתנה לי במתנה)] ליתא בד' פיזרו, בכ“י
ר' ברי”ף כ“י ורא”ש ובעיטור וברמ“ה בירוש' והו' לו, ועי' כתובות פ”ב מ“ב
ובבלי וירוש' שם. ואיתא בה”ג, אבל ליתא בסיפא. ברי"ף: אביכם מכרה לי אביכם
נתנה לי במתנה.

מיזבן זבנא ליה (האי ארעא)] ליתא בכ“י ה‘, פ’, ר' ורמ”ה
ורא“ש ובכ”י ה' חסר גם “ליה” (מזבן זבנה); וברמ“ה ורא”ש: זבינא,
ועי' בסמוך. – בה"ג רק: מהו דתימא האי שטרא וכו' (והשאר ליתא).

אי אמינא מזבן זבנא לי (האי ארעא)] ליתא בכ“י ה‘, פ’ וא”פ ובכל הראשונים, ובכולם: זבינא, ה': זבינה.

ענ"ב סימן] כ“י ה‘, פ’ א”פ ור' ליתא; כ"י מ' וד'
לובלין: ענב"ך (וכתב ד“ס: “ואולי צ”ל ענכ”ד = ענן נחמן, כהנא
יהודה).





מא ב

וחזיתיה לדעתיה] = ורואה אני דבריו (בזה), ועי' רמ“ה. אבל עי' ר”ג: מתוך דבריו הבנתי.

(ואיבע"א) שאני לוקח] ליתא בכ“י מ‘, ועי’ רשב”ם שכתב: ה"ג.

דסיאר ארעיה] צ"ל: דסָיֵיר (דסאיר) ארעא (עי' ד"ס).

שלשה לקוחות מצטרפין] ברייתא היא, ורב מפרשה.





מב א

מאן דזבין וכו‘] הרשב"ם שגה ופי’ זָבֵין, כמו זָבִּין, מוכר, אבל “לוקח” הוא, רמ"ה: זאבין.

(ואי ס"ד וכו' גדולה מזו)] ליתא בכ“י פ' וא”פ, ה“ג ורמ”ה, אבל היה לפני הרשב"ם ועוד.





שמות האמוראים במס' ב"ב





א. עד דף קח א





רב אשי ג ע“א, ט ע”א, יב ב, יד ב, כב ב (בי רב כהנא),
כה ב (כנ"ל), כז ב, לב א, לה ב, לח א, מא א, נא א, נה א, נז א, סא ב, סד א,
סז א, סח א, עא א, עו ב, עז א, פג ב, צח סע“א, ק ע”א, קא ב.

רבינא ג ע“ב, ו ע”ב, ז ע“א, טז ב (רבינא ורב חמא בר
בוזי קמיה דרבא), יח ב, כא ב (רבינא לרבא), כו א, מא א, נז ב, סא א (למר
זוטרא), סד א, ע ע”ב (למר זוטרא), עח ב (לרב אשי), צב ב, צה ב (רב אחא
ורבינא).

מר בר רב אשי ה ע"ב, יב ב (= טביומי), מח ב, פו א.

אביי ג ע“א, ג ע”ב, ד ע“א, ד ע”ב, ה ע“א (אביי ורבא),
יא ב (אביי לרבא, שבת קמו ב), יב א, יז ב (ואיתימא רב יהודה), יט א, כ ע”ב,
ועוד.

רבא ד ע“א, י סע”ב (שמע רבי אמי), יא ב (מרב נחמן), יב א, יט א, כ סע"ב, כא א, כב א, כב ב, ועוד.

רב נחמן בר יצחק ג ע“ב, ח ע”א, כב א, לו ב, מו א, נב א (– משמיה דר"נ בר יעקב), עב ב, פב ב (לרבא), פו א, ועוד.

רב פפא ה עב (– ורב הונא בריה דרב יהושע), כ ע“א, כ ע”ב, כב א (– ור"ה בריה דרב יהושע), ועוד.

רב כהנא כד ב, פ ע"א, ועוד.

רב זביד כב ב, כג א, לג ב, לח ב, לט א, מד ב, סג ב, פ ע“ב, פב א, צה א, צה סע”ב, צט ב.

רב מרי כג א, צו א (– ורב זביד).

אמימר יא א, יב ב, עז א.

מרימר ג ע"ב (– ומר זוטרא).

רב יימר כט א (– לרב אשי).

רב גביהה מבי כתיל פג א (– לרב אשי).

רבי חנינא כה ב (– לרב אשי).

רב ספרא בריה דרב ייבא ה ע"א (– לרבינא).

רב סמא בריה דרב ייבא ט ע"א (־ לרב פפא).

רב אחא בריה דרבא ו ע“א (– לרב אשי), ק ע”ב.

רבה בריה דרבא ג ע"א (– לרב אשי).

רב אחא בריה דרב אויא ג ע"א, מו ב, סח א (– לרב אשי).

רבא מפרזיקא ד ע"ב (– לרב אשי).

מר זוטרא כט א, סא א, ע ע"ב, עא א.

מר זוטרא בריה דרב נחמן ז ע"א.

מר זוטרא בריה דרב מרי ז ע"ב.

רב דימי מנהרדעא כב א.

רב חמא ז ע“א כ”פ, כט א.

רב אושעיא (הושעיא) כב ב (כי"י), פז ב, פח א.

רב הונא בריה דרב יהושע ה ע“ב, ז ע”א, כב א, צה א.

רב אדא בר אבא (אהבה) כב א.

רב אחא מדפתי יב ב (עם מר בר רב אשי).

רב ייבא כב ב.

ר' ירמיה (ועל דא וכו') כג ב.

רב עוירא כח ב.

רב אידי בר אבין לב ב, לג א.

רב ביבי מז ב.

רב ביבי בר אביי כט ב.

רבה בר מרי ח ע"ב (א"ל רבא).





ב. מדף קח א ואילך!





רב אשי קיג א, קיד א (קמיה דר"כ), קמא א (כנ"ל), קמה
א, קמו א, קמח א (ר' אבא לרב אשי), קנג א (לאמימר), קנה ב (כנ"ל), קנז א,
קסה א (כנ"ל), קסו א, קסט ב, קעא ב (לרב כהנא), קעב א, קעג ב.

רבינא קי ב, קכח א (לרב אשי), קנ א (כנ"ל), קסה ב, קעג א (לרבא).

מר בר רב אשי קכח א, קמב ב, קמג ב, קמח ב.

אביי רגיל.

רבא רגיל.

רב אחא בריה דרב אויא קנ ע"א (לרב אשי).

רב אחא בר רב קכד ב (לרבינא, איקלע אמימר לאתרין).

רב אחא מדפתי קסט א.

מר זוטרא קכח ב, קמד א, קמז א, שם (רב יוסף ואיתימא מר זוטרא ואיתימא רנב"י), קנה ב.

רב חמא קמח ב.

ר"ה בריה דרב יהושע רגיל.

רב הונא בר חייא קיא א.

רב ירמיה קסה ב (ועל דא עיילוה וכו').

רנב"י קיא ב, קיג א (ואחריו – רבא), קכו ב, קכז ב, קלז א, קלח א, קנב א–ב.

רב פפא קיב א (לאביי), קי א–ב, קיז ב (כנ"ל), קיח ב (ג“פ, כנ”ל), קכג א (כנ"ל), קכז א (לרבא).

רב כהנא קלו א (קמיה דרב זביד מנהרדעא), קמה ב.

רב זביד קמז א, קסז ב.

אמימר קנ ע"ב, קנג א.

רב יימר קיב א (לרב אשי), קלג א (לרבינא), קעא ב (לר"כ).

רב ששת קיג ב, קכ ב, קכא א, קכט א, קמב א, קמג א, קמו ב, קמח ב

רב אויא קמג א.

רב טבלא קיא א.

רב טביומי קסג ב.

רב משרשיא קנא ב.

רב שרביא קסו ב.

רב חביבא קמג ב.

רב חביבא בריה דרב יוסף בריה דרבא קמג ב.

רב מרדכי קמג א (לרב אשי), קעד ב.

רב יעקב מנהר פקוד קנז ב (משמיה דרבינא).

רפרם קס ע"ב.

ברם – רבינו יוסﬞף קנד ב.





חלק ג': מבוא לתלמוד ירושלמי

[א. זמן סידורו ומקום סידורו]

חגיגה י ע“א: וליוצא ולבא אין שלום, אמר רב כיון שיוצא אדם
מדבר הלכה לדבר מקרא (“מקרא כפשוטו”) שוב אין לו שלום. ושמואל אמר
זה הפורש מתלמוד למשנה941. ור' יוחנן אמר אפילו מתלמוד לתלמוד942. וכר' זירא, ד”כי
סליק לארעא דישראל יתיב מאה תעניתא דלשתכח תלמודא דבבלאי מיניה" (ב"מ
פה א). ור' ירמיה כשעלה לא“י אמר: במחשכים הושיבני כמתי עולם – זה תלמודה
של בבל (סנהד' כד א). ור' יוחנן ידע מתלמודה של בבל, שכן אמרו בסנהד'
שם: מאי בבל א”ר יוחנן בלולה במקרא בלולה במשנה בלולה
בתלמוד.

ואמנם ידעו בא“י את עיקר “תלמודה של בבל”, והִשְׁנו
דברי רב ושמואל, רב כהנא ורב אסי, רב גידל, רב חננאל, רב ירמיה (בר אבא),
אבא בר ירמיה, רב הונא ורבה בר רב הונא, רב חסדא, רב נחמן (בר יעקב) ורב
ששת, ורבה (= רב אבא, שקלים פ“ב מו ע”ג) ורבא (= רב אבא בר יוסף, ביצה פ“א
ס ע”ב, ועי' להלן); כשם שידעו אף בבבל את עיקר “תלמודה של א”י” (עי'
להלן).

התהוותו והתפתחותו של התלמוד הירושלמי היו באותן הדרכים,
שבהן התהווה הבבלי: מתחילה ברייתות מפרשות וחולקות, פירושי המשנה ופסקי
ההלכות של אמוראים ראשונים; אחר כך הלכות־תולדות והלכות שלא נזכרו במשניות;
בעיות חדשות ועובדות, ואח"כ משא־ומתן של אמוראים אחרונים בדברי אמוראים
ראשונים, פירושיהם ופסקי הלכותיהם, ומשא־ומתן שעליהם.

אלא שהירושלמי מתייחד מן הבבלי כבר בחיצוניותו,
בקיצורו: לא זו בלבד שהלשון קצרה ופסקנית, אלא שבכלל אין כאן “סוגיות”
גדולות (חוץ מאחדות יוצאות מן הכלל), “סוגיות” הערוכות ומסודרות, המקשרות
מאמר למאמר ותשובה לתשובה ועושות אותו לדיאלוג, משא ומתן חי כשל צורתו
שבבבלי; כאן הבעיות קצרות, והרבה מהן אין להן תשובה. וההכרעה בהלכה
במחלוקות אמוראים אינה רגילה כל כך כאן (לפעמים: מאי כדון, “דברי חכמים”,
לעובדא); אין כאן “סיום” וסידור אחרון, כמעשי רבינא ורב אשי והסבוראים
בבבלי.

אבל מצד אחר נשמרה בירושלמי, דווקא ע"י כך, מסורת מדוייקת
של המימרות וצירופה של הסוגיא נשאר (אף במקום שישנן שכבות שונות) כמו שנמסר
ונרשם, בלא עיבוד ובלא עריכה של הסידור האחרון, שאנו רואים אותו ונתקלים בו
תמיד בבבלי. לראיות אין צורך כי הדברים בולטים ונראים לכל עין רואה, ולכל
משוה סוגיא לסוגיא (ועי' להלן).

ו“סידורו” האחרון של הירוש‘, עד כמה שאפשר לדבר בירוש’ מ“סידור” וחתימה, – קדם הרבה לחתימתו של הבבלי.

האחרון מאמוראי בבל שנזכר בו הוא רבא (בריה דרב
יוסף בר חמא), שר' יוסי ב“ר אבון מוסר דבריו ודברי ר' זירא החולקים עליו
(ביצה פ“א ס ע”ב)943. ור' שמואל בנו של ר' יוסי ב”ר בון הוא אחד האמוראים האחרונים שנזכרו בירוש'944.

ר' יוסי ב“ר בון היה תלמיד חבר לר' מנא בנו של ר'
יונה, ור' יונה ור' יוסי חבירו חיו בימי ארסיקינוס
(Ursicinus), שר צבאו של גאלוס (שנות ד“א
קי”א–קי"ד), משנה הקיסר קונסטנציוס: ירוש' ברכות פ”ה ט ע“א (עלון קומי
ארסקינוס באנטוכיא), שביעית פ”ד לה ע“א (הורון מיפי לארסקינס בשובתא אמר
רבי מנא קשיתה קומי רבי יונה אבא וכו'), מגילה פ”ג עד ע“א (ארסקינס
אוקיד אוריתא דצנבראה אתון שאלון לר' יונה ולר' יוסה). וכשבא ארסקינוס בפעם
שניה לסוריא (ד“א ק”כ) עשו כיו”ב גם אמוראים שאחריהם: רבי ליעזר
(השני!) ורבי אבא מרי ורבי מתניה (חבירו של ר' יוסי ב"ר
בון945, הורון למֵיפֵי946 פיתא לארסקינס בשובתא947 וכו'.

במקום אחר (נדרים פ“ג לז ע”ד) נזכר חילו הגדול של
יוליאנוס קיסר (ד“א קכ”א–קכ"ג) כשיצא להילחם נגד הפרסים: והא
לוליינוס948 מלכא כד נחת לתמן וכו'949.

אנו צריכים אפוא להוסיף על זמנם של ר' יונה ור' יוסה, עד
זמן חיתומו של הירוש‘, כשני דורות, דורם של ר' מנא ור' יוסי ב"ר
בון ודורו של ר' שמואל ב“ר יוסי ב”ר בון, שבסוף ימיו נחתם כנראה
הירוש’, ז"א בערך חמשים שנה.

הירוש' נחתם אפוא בערך בשנות ד“א ק”ע–ק"פ, בימי רב אשי, כמאה שנה לפני חתימת הבבלי.

רובו של הירוש' שלנו נסדר בטבריה950, מקום הישיבה הגדולה למימי ר'
יוחנן. כך יוצא לירוש' מגילה פ“ג עד ע”א: כהדא ר' חלבו הוה דרש
בציפורין פסק תמן אתא בעא למיתן הכא א“ל ר' אימי יחידיי
את. ור' אמי ישב כידוע בטבריה וכיוצא בו מקביל הירוש' “רבנן דהכא”
ל”רבנן דרומייא" (הדרומיים, ירוש' ברכות פ“ב ה ע”ב, בפי ר' יוסה), “רבנן
דהכא” ל“רבנן דקיסרין” (שבת פי“ג יד ע”א). וכן “כן” (“כאן”) בהקבלה
לדברי ר' יעקב בר אחא (קסרין) בשם ר' זעירא ור' הילא (יבמות פ“ט י
ע”ב).

אלא שאף בירוש' שלנו, כמו בבבלי, אין לנו “תלמוד” אחד מעור אחד, מעריכה אחת ומישיבה אחת.

על עריכות ושכבות שונות ישנם כבר בירוש' עצמו רמזים ברורים951:

כך ישנן הערות לעריכות קודמות סתמיות, או לאלו של ישיבות אחרות וחכמים אחרים:

מעשרות פ“ד נא ע”ב: הונא בר חיננא ורב תחליפא בר אימי
הוון יתיבין קומי רבי לעזר. אמר רבי יונה אין כולהן בר
אימי952 ההן בר רב אימי אין כולהון בר רב אימי [ההן – בר אמי]953; ירוש' פסח'
פ“א כז סע”ג: חד בר נש אפקיד דיסיקיא דפיסתא גבי רבי חייה רובה. אמר
רבי יוסי בי רבי בון יוחנן חיקוקיא הוה. ובירוש' ב“מ פ”ג ט ע“ג: כהדא
רבי יוחנן חקוקה אפקד גבי רבי חייה רובה וכו'. ומסורת שלישית בבבלי
(פסח' יג א): דאמר רבין בר רב אדא [א”ר יצחק]954 מעשה באדם אחד שהפקיד דיסקיא מלאה חמץ אצל יוחנן חקוקאה
וכו'.

יומא פא לח ע“א (–ע"ג): ר' בא בשם רבי יוחנן שמע לה מן
הדא כאשר עשה ביום הזה. אילו שבעת ימי המילואים. צוה י”י לדורות. לעשות זה
שעיר של יום הכיפורים וכו‘. רבי יונה בשם בר קפרא שמע לה מן הדא כאשר עשה
ביום הזה אילו שבעת ימי המילואים. צוה י"י זו שריפת הפרה וכו’. רבי שמעון
בן לקיש בעא קומי רבי יוחנן אי מה איל המילואים מעכב אף שעיר של יום
הכיפורים מעכב והוא מקבל מיניה וכו‘. (רע"ב:) הא רבי שמעון בן לקיש מקשי לה
מן הן מייתי לה רשב"ל כהדא דתני רבי ישמעאל בזאת יבא אהרן וכו’. אמר
רבי יוסה ברבי בון טעמ' דרבי שמעון בן לקיש וישכן כבוד י“י על הר סיני
וכו'. ובסוף הסוגיא (רע"ג): רבי שמעון בן לקיש אמר כאשר עשה ביום
הזה צוה י”י וגו'. ולא כבר תניתה (לעיל בשם ר' יוחנן), חדא בשם רבי יוחנן
וחדא בשם רבי שמעון בן לקיש.

כאן ישנן שלש שכבות: א) הסוגיא של ע“א־ע”ב, ב) הסוגיא של
ע“א, עד “רשב”ל בעא” וכו‘, ואחריה: רשב"ל אמר כאשר עשה וכו’. ו־ג) ה“סידור”
האחרון: ולא כבר תניתה וכו'.

ואמנם היו בזה מסורות שונות. בבבלי יומא ד ע“א: מנה”מ
אמר רבי מניומי בר חלקיה אמר ר' יוחנן אמר קרא כאשר עשה ביום הזה צוה
ה' לעשות לכפר עליכם לעשות אלו מעשה פרה לכפר אלו מעשה יום הכפורים וכו‘.
ושם ג ע"ב: כי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן מתני חדא וכו’: רבי יוחנן
מתני חדא לעשות לכפר אלו מעשה יום הכפורים ורבי יהושע בן לוי (תלמידו של בר
קפרא!) מתני תרתי לעשות אלו מעשה פרה לכפר אלו מעשה יוה“כ. רבי יוחנן מתני
חדא, והא וכו' אמר רבי מניומי בר חלקיה וכו'. ההוא דרביה דכי אתא רבין
אמר רבי יוחנן משום רבי ישמעאל לעשות אלו מעשה פרה לכפר אלו מעשה
יוה”כ. א"ל ריש לקיש לר' יוחנן מהיכא קא ילפת לה ממלואים, אי מה מלואים כל
הכתוב בהן מעכב וכו‘. אמר ליה אלא מר מהיכא יליף לה, אמר
[ליה]955 מסיני דכתיב וישכון כבוד ה’ על הר
סיני וכו‘. (ד ע"א) תניא כותיה דר’ יוחנן בזאת יבא וכו' תניא כותיה דריש
לקיש משה עלה בענן וכו'.

וכאלה עוד956.





[ב. סוגיות מתחלפות]





וכיו“ב סוגיות מוחלפות במסכת אחת למשל בירוש' חלה פ”ב ה“ו,
נח רע”ד (“ניטל מורסנן מתוכן וחזר לתוכן הרי אילו פטורין”: אמר רבי שמעון
בן לקיש דרבן שמעון בן גמליאל היא דרבן שמעון בן גמליאל אומר לעולם אינה
חייבת בחלה עד שיהא בה דגן כשיעור, ולהלן בפ"ג ה“ו, נט ע”ב: מתניתא
דרבן שמעון בן גמליאל דרבן שמעון בן גמליאל אומר לעולם וכו' כשיעור. רבי
יעקב בר אידי בשם רבי שמעון בן לקיש הלכה כרבן שמעון בן גמליאל. א“ר הילא
וכו'. אף סוגיא זו נשנית מתחילתה בישיבה אחת לפ"ב ה”ו (ולא לפ“ג
ה”ו)957, אלא שמסדר הירוש' העביר אותה לפ“ג ה”ו.
והנה מה שנמסר בסוגיא של פ“ב בשם רשב”ל נמסר בסוגיא של פ“ג סתם: מתניתא
דרשב”ג וכו‘, אבל בשם רשב"ל מסרו בשם ר’ יעקב בר אידי רק הלכה
כרשב“ג, ור' הילא חולק על “מתניתא דרשב”ג”958.

וא“כ יש לנו כאן סוגיות מתחלפות במסכת אחת – בפ”ב ופ“ג, והסוגיא השניה הועברה ממקומה הראשון שבפ”ב לפ"ג.

וכיו"ב עוד הרבה.

וסוגיות מתחלפות ממסכת למסכת רבות הן, למשל:

1. שבועות פ“ג, לד רע”ד: שבועה שאוכל ככר זה היום ועבר
היום ו[לא] אכלה ר' יוחנן וריש לקיש תריהון אמרין פטור. לא טעמא דאהן
[טעמא דאהן], טעמא דר' יוחנן משום שאינו ראוי לקבל התראה. טעמא דריש לקיש
משום שהוא בלא תעשה שאין בו מעשה.

אבל בפסח' פ“ה, לב רע”ג וביבמות ספי“א, יב ע”ב: דאיתפלגון
שני ימים טובים של גליות רבי יוחנן אמר מקבלין התרייה על הספק רבי
שמעון בן לקיש אמר אין מקבלין התרייה על ספק. והבבלי בשבועות כא א וש“נ
מתאים לירוש' פסח‘: והא איתמר שבועה שאוכל ככר זה היום ועבר היום ולא אכלה
ר’ יוחנן ור”ל דאמרי תרוייהו אינו לוקה, ר' יוחנן אמר אינו לוקה משום
דהוה ליה לאו שאין בו מעשה וכו' ור"ל אמר אינו לוקה משום דהוה התראת ספק
וכו'959.

2. שבת פ“ג, ו ע”ב: התיב רבי ירמיה הרי עיטורי סוכה הרי
בעיינן הן ואינן בהכנן. שנייא היא דאמר ר' אבמרי אחוי דרבי יוסה כל
שבעה הן בטילין ע“ג סוכה מיכן והילך בהיכנן הן; אבל בביצה פ”א, ס רע“ב: ר'
ירמיה בעי עיטורי סוכה מה הן. חזר ר' ירמיה ואמר כל שבעה הן בטילין
וכו'. אמר ר' יוסה כל שבעה קדושת סוכה חל עליהן מיכן והילך קדושת יו”ט
עליהן. וכו'.

וכמה חילופים ישנם למשל מעבודה זרה למסכות אחרות, כגון:

3. ע“ז פ”ב, מא ע"ג: ר' חייה בר בא בשם רבי יוחנן בראשונה
וכו' חזרו לומר מעמידין בקיבת הנבילה ואין מעמידין בקיבת הגוי. רבי בא בר
זנדא רבי שמואל בר רב יצחק בעי זו להוציא מדברי ר' ליעזר שר' ליעז' או'
שמחשבת נכרי לעבודה זרה (בתמיה? שאמרנו שם, מא ע"ב: ובשר הנכנס לעבודה זרה
מותר. רבי בא רבי חייה בשם רבי יוחנן אמר להוציא מדברי ר' ליעזר
וכו')960 אתא רבי אסי (שרי"ר: יסא) בשם רבי יוחנן בראשונה וכו' חזרו לומר מעמידין בין וכו'.

אבל בביצה פ“א, ס ע”א (וכן שרי"ר שם): דאמר רבי חייה
בשם רבי יוחנן בראשונה וכו' הגוי. רבי יוסי בי רבי בון אמר שמואל בר אבא
בעי מה כרבי (א)ליעזר דרבי ליעזר אמר סתם מחשבת נכרי לעבודה זרה. רבי יסה
בשם רבי יוחנן הכין בראשונה וכו', ושאר כל הסוגיא כבע"ז.

ואלו הן מסורות שונות. בבבלי חולין (קטז ב): אמר
רחב“א א”ר יוחנן וכו' ואין מעמידין בקיבת שחיטת נכרי אמר לפניו ר' שמעון
בר אבא961 כמאן כרבי אליעזר דאמר וכו' אמר ליה
ואלא כמאן. כי אתא רב שמואל בר יצחק אמר מעמידין בין וכו' שלא לחוש
לדברי ר' אליעזר.

וזה מתאים לירוש' ביצה (החילוף בין “שמעון בר אבא” ל“שמואל בר אבא” רגיל).

4. ע“ז פ”ב ה“ט, מא ע”ד, מתחילת ה“ט עד סוף הסוגיא של
“שמן”, הכל מקביל לשבת פ”א, ג ע“ג־ע”ד, ובחלקו – לקוח משבת (עי' להלן),
ואעפ“כ ישנם כאן כמה וכמה שינויים משבת962 חוץ
ממה שהוא מסודר לפי סדר משנת ע”ז: חלב – פת – שמן: א) בשבת הסדר:
גבינתן. אמר רבי ירמיה חלב הגוי וכו' רבי בא בשם רב יהודה – ובע“ז הסדר
הפוך. ב) פיתן ר' יעקב בר אחא בשם ר' יונתן וכו', לקוח בוודאי משבת,
שכן לשון “פיתן” נמצא רק שם ב”תני רשב“י” שלפניו שם, ולא כאן, וכן “מי אסר
את השמן” וכו' (בשבת לפניו: שמנן)963,
ואעפ“כ הסדר בע”ז שונה בכמה דברים, ואף יש כאן שינויים והוספות: א) בשבת
לפני “ומי התירו” וכו‘: רבי אחא רבי תנחום וכו’, ובע“ז למטה, לפני
“יצחק בר שמואל בר מרתא” וכו‘. ב) בשבת: רבי יוחנן בעי ולא כן תנינן וכו’
יצחק בר שמואל בר מרת' וכו', ובע”ז הסדר הפוך. ג) בע“ז: אמר רבי יודן
בית דינו חלוק עליו בגיטין, וכן בנדה פ”ג, נ סע“ד, אבל בשבת: יודן בי רבי
ישמעאל, וכן בגטין פ”ז מח ע“ד. ד) ואחריו בע”ז: מהו שתהא מותרת
להינשא. רבי חגיי אמר מותרת להינשא רבי יוסי אמר אסורה להינשא, שאינו
בשבת, וישנו בגטין שם.

5. ע“ז פ”ב, מ ע“ד, כל הסוגיא מן “חברייא בשם רבי בא בר
זבדא כל שהוא מן השפה ולפנים” וכו' (עד סוף העמוד) נמצא בשבת פי”ד, יד ע“ד,
ואעפ”כ ישנם ביניהם שינויים (חוץ משינויי לשון קטנים), שאין לתלותם
בטעות־סופרים: א) בע"ז: רבי אבהו בשם ר' יוחנן עין שמרדה מרפין אותה
בשבת. תמן (“בבבל”) אמרין בשם רבי יוחנן גבות ידים ורגלים
סכנה, אבל בשבת הפוך: תמן אמרין בשם רבי יוחנן עין שמרדה מרפין אותה
בשבת. רבי אבהו בשם רבי יוחנן גבות וכו'.

בבבלי ע“ז כח א (שבת קט א): אמר רב אדא בר מתנה אמר רב
גב היד וכו', וכן “עין שמרדה”, שם ע”ב בשם רב. ויש כאן מקום לשתי
המסורות, אע“פ שבירוש' נמסרו שתיהן בשם ר' יוחנן. ב) בע”ז, בסוף העמוד:
ר' יוסי בי רבי בון בשם רבי לוי שנייא היא וכו' – בשבת: בשם רב
חסדא964.

6. ע“ז פ”ג ה“ח, מג ע”א־ע“ב, הכל בשבת פ”ט. יא ע“ד, אבל
ישנם שינויים גדולים בשמות אמוראים, שאי אפשר לתלותם בטעות: א) בע”ז: רבי
זריקא בשם רבי חנינה, בשבת: בשם רב יהודה, ובבבלי (שבת פב ב): אמר
רבה במשא וכו' כי פליגי באבן מסמא, שלא כירוש‘. ב) בע“ז שם, מג ע”ב:
לוי אמ' משתחוה לבית אסרו וכו’ – בשבת: רבי בא בשם רב, וכן
בבבלי (ע"ז מז ב) בשם רב.

7. בע“ז פ”ג, מב עיג: כד דמך רבי שמואל בר רב יצחק וכו'
אמרין דהוה נסיב שושיבתה ומקלס קומי כלייה והוון רבנן מרננין ביה אמר לון
רבי זעירא ארפון ליה (לית)965 אהן סבא
ידע מה עביד. כיון דדמך נחתת אישתא מן שמיא ואפסקת בין ערסא לקהלא
והוון תלת שעין קלין וברקין בעלמא. [אמרין] חייא דאהן סבא דעבדת ליה
שושבתא. ונפקת בת קלא ואמר' ווי דדמך שמואל בר רב יצחק גמיל חסדא. אבל
בפיאה פ“א, טו ע”ד: רבי שמואל בר רב יצחק הוה נסיב שיבשתיה והוה מקלס קומי
כליא. והוה רבי ועירא חמי ליה ומיטמר מן קומוי אמר חמי להדין סבא איך הוא
מבהית (“מבייש”) לן. וכיון דדמך הוה תלת שעין וכו' נפקת ברת קלא וכו'
נפקון למיגמול ליה חסד נחתת אישתא מן שמיא ואתעבידת כמין שבשא דנור בין
ערסא לציבורא והוון ברייתא אמרין חיוי דדין סבא דקמת ליה
שבישתיה.

ונוסח ע“ז מתאים בעיקר לב”ר פנ"ט ד, תאודור 632: כד דמך
וכו' דהוה לקיט מינהון שיבשבן ומהלך קדם כליא. והוו רבנין אמרין למה הוא
עבד כדין ומבזה אוריתא, אמר ר' זעירא שבקו יתיה דהוא ידע מה עביד, כד דמך
נפקוז למגמל חסד ונחתת שבשבה דנור ואפסיקת בין ערסא לציבורא, אמרין חזוהי
(“חיוהי”) דהדן סבא דקמת ליה מתלי שבשבתיה.

והיו בזה מסורות שונות, בבבלי (כתובות יז א): רב שמואל בר
רב יצחק מרקד אתלת א"ר זירא קא מכסיף לן סבא כי נח נפשיה איפסיק עמודא
דנורא בין דידיה לכולי עלמא וכו' א"ר זירא אהניה ליה שוטיתא לסבא
ואמרי לה שיטתא לסבא ואמרי לה שטותיה לסבא966.

מסורת הבבלי מתאימה אפוא לירוש' פיאה, וב“ר – לע”ז967, ואף כמה דברים שנמסרו בבבלי בשם
“אמרי במערבא” (עי' להלן), שאינם בירוש' או מתנגדים לו, מוכיחים שהיו
עריכות שונות ותלמודים שונים גם בא"י.

ובירוש' סוטה פ“ב, יז סע”ד: תמן אמר ר' יונה חילקא
וכו‘, וליתא בירוש’ מו"ק, ובבבלי שם (יג ב): כי אתא רב דימי אמר וכו'
(ועי' כי אתא ר"ד).

וכיו"ב בירוש' כמה דברים שאינם במקומם וישנם שלא במקומם, כמו בבבלי.

וכל זה מוכיח בלא־כל־ספק, שאין לנו בירוש' תלמוד של עריכה אחת, אלא כמו בבבלי שכבות שונות וסידורים של ישיבות שונות.

ואמנם כן: מסכת נזיקין (ב“ק, ב”מ וב"ב), כבר הכיר בה רז"פ968, ועוד יותר ר' ישראל לוי969, עריכה שונה ואחרת מכל הירוש'.





ג. מסכת נזיקין (ב“ק ב”מ וב"ב)

התלמוד הירושלמי של מסכת נזיקין נבדל מכל הירוש‘, שונה
בלשונו ושונה בעריכתו ובולט בקיצורו. על יד הרבה סוגיות מקבילות ומתאימות
לגמרי לשאר הירוש’ (לדוגמא ב“ק פ”א, ב רע“ג: רב יהודה שלח וכו' –
קידוש' פ”א, ס ע“ג; שם ה”ב: ר' שמעון אומר וכו' – שבועות פ“ב, לז ע”ב; שם ג ע“ד: אמר ר' יוסי בן חנינה וכו'970 – מכות פ”ב, לא ע“ג971; פ”ד, ד ע“א:
תמן תנינן האחרון וכו' – כתובות פ”י, לג ע“ד; שם ד ע”ב: אמר ר' יוחנן
בתחילה וכו' – גטין פ“ה, מז ע”א972; פ“ז, ה ע”ד: אמר ר' זעירא הדא אמרה וכו' – מכות פ“א, לא ע”א; ב“מ סוף פ”ג, ט ע“ב973: ומה טעמא דב”ש וכו' –
שבועות פ“ח, לח ע”ג, ועוד הרבה כאלה) ישנן בו הרבה סוגיות מוחלפות משאר
הירוש':

א) ישנם בו דברים סתמיים שהם מפורשים במקום אחר בשם אמוראים:

ב“ק פ”ב, ג ע“א: נפח בכלים וכו' – שבת פ”ב, ה ע"א: אמר רבי אבדימי אחוי דרבי יוסה הדא אמרה.

שם פ“ג, ג ע”ג: אלא המטלטלין מה שיקנו בגרירה – קידושין פ“א, ס ע”ד: ר' יוחנן בעי המטלטלין וכו'.

שם פ“ו, ה ע”ג: נישמעינה מן הדא דאריסיה דבר זיזא וכו' –
שבועות פ“ו לז ע”ד: רבי בא משתעי עובדא הוה באריסיה דבר זיזא
וכו'.

ב“מ פ”א, ז ע“ד: והיכי אם וכו' – פיאה פ”ד, יח ע“א (וכן
גטין פ“ח, מט ע”ג): רבי יונה אמר רב הושעיא בעי מה נן קיימין אם וכו'.
ושם בב”מ: חזקיה אמר בשכר הליבלר. אבל בגטין שם: רבי אבין בשם
חזקיה.

שם פ“ב, ח ע”ד: אמ‘974 (=
אמרין) חד בר נש אסבר לשמואל בשני מפתיחו’ וכו' – מו“ק פ”ג, פג ע"ב
(וכן הוריות פ“ג, מח ע”ב): אמר רבי יוסי בי רבי בון בשני מפתחות
וכו'.

פ“ג, ט סע”א: כהדא רבי יוחנן חקוקה אפקד וכו' – פסח' פ“א,
כז ע”ג: חד בר נש אפקיד וכו' אמר רבי יוסי בי רבי בון יוחנן חיקוקיא
הוה. ומסורת שלישית בבבלי פסח' יג א: דאמר רבין בר רב אדא
[א"ר יצחק] מעשה באדם אחד שהפקיד דיסיקיא מלאה חמץ אצל יוחנן
חקוקאה וכו' (עי' לעיל עמ' 275).

ב“ב פ”ב, יג ע“ב: הכא את מר וכו' – שבת פ”ד, ו ע"ד: אתיב רבי שמי.

שם פ“ג, יג ע”ד: אמר רבי אבדומא נחותה – קידושין פ“א, ס ע”ד: א"ר יוסי קיימה ר' אבודמא נחותא.

שם פ“ד, יד ע”ג: תמן אמרין אדמון ורבי עקיבה [שניהם
אמרו דבר אחד דתנינן תמן מכרן לאחר וכו‘] – כתובות פי“ג, לו ע”ב: אמר רבי
ירמיה (“בר אבא”) אדמון ורבי עקיבא וכו’.

ב) דברים מפורשים כאן בשם אמורא וסתמיים במק"א:

ב“ק פ”א, ב ע“א: רבי יצחק מקשי וכו' אלא וכו' – שבת פ”ז, ט ע"ד – סתם.

שם פ“ו, ה ע”ג: רבי יוחנן בעי מהו שיטענו וכו' –
שבועות פ“ז, לז ע”ד – סתם: מהו מיטעניניה וכו' (ייבא כדאמר ר' יוחנן בר
נש עתיר גו שוקא וכו').

שם פ“ט, ז ע”א: אמר ר' ירמיה – נדרים פ“ה, לט ע”ב – סתם.

שם פ“י, ז ע”ב: רבי בא בר ממל אמר אף וכו' – תרומות פ“ז, מד ע”ד – סתם.

ב“מ פ”א, ח ע“א: אמר רבי בא בר מינא (ו)רבי יסא בשם רבי יוחנן טעם אחר וכו' – כתובות פ”ו, ל ע"ג: אמר ר' יוחנן טעם אחר.

שם פ“א, ז ע”ד: אמר רבי לא משנים אוחזין בטלית וכו' – כתובות פ"ב, כו א – סתם.

שם פ“ז, יא ע”ב, ה“ב: אמר רבי לא כי תבא וכו' – מעשרות פ”ב, נ ע"א – סתם.

שם ה"ה: אמר רבי לא כתיב כי תבוא וכו' – מעשרות שם – סתם.

ב“ב פ”ח, טז ע“ב: אמר ר' חזקיה לא אמרין אלא מייתו וכו' – קידושין פ”א, ס ע"ג: סברין מימר מייתי וכו'.

שם פ“ט, טז ע”ד: אמר ר' אמי בבלייא נישמעינ' מהדא וכו' – כתובות פי“ג, לה ע”ד – סתם: נישמעינה וכו'.

ג) כמה סוגיות מתחלפות בשמות האמוראים (עי' להלן) בסגנונן ובתוכנן, כגון:

1. ב“ק פ”ד, ד ע“א: תמן תנינן וכן שלשה וכו' – כתובות פ”י,
לג ע"ד (חילופים בלשון ובתוכן והסתמות של כאן מפורשות שם בשם אמוראים
בשינויים גדולים).

2. שם פ“ה, ה ע”א – כלאים פ“ח, לא ע”ג.









	ב"ק	
	 		כלאים





	שמואל אמר אווז ים עם אווז יישוב כלאים זה בזה. אמר רבי יוסה מתניתא
	 


	לא אמרה כן אלא שור עם שור בר חמור עם חמור בר כלאים זה בזה. 
	 




	&lt; [רבי בא בשם ש]מואל אבז יושב עם 
	 רבי בא בשם רבי שמואל אווז [ע]ם


	אבז מדבר כלאים [זה בזה. אמר] ר' יוסה
	 אווז מדבר כלאים זה בזה. אווז עם אווז ים


	מתניתא [א]מרה כן שור עם שור בר חמור
	 תנה רבי יודה בן פזי דבר


	עם חמור בר חזיר [עם] חזיר בר כלאים
	דליה ולא ידעין מאָן תנה; קל


	[זה בזה] &gt; (שרי"ר).
	 וחומר מה אם בשעה ששניהם ביבשה את


					
	 אמר אסור. בשעה שאחד ביבשה ואחד בים לא כל שכן.








בכלאים לא ידעו את דברי שמואל הראשונים ולא את דברי ר'
יוסה לשניהם: אלא ששמעו שיש בענין זה ברייתא דבר דליא, ודנו מעצמם
ק"ו.

3. ב“מ פ”א, ז ע“ד: ריש לקיש אמר וכו', מחלוקת ר”ל ור'
יוחנן ותשובות סתמיות ממשניות וברייתות. אבל בפיאה פ“ד, יח ע”א וגטין פ“ח,
מט ע”ג סוגיא ארוכה עם שמות אמוראים העוסקים בה: התיב ר' יעקב בר אידי
בשם רשב"ל וכו' התיב ר' זעירא קומי רבי יסא וכו' (עי' ב“מ י
ע”א־ע"ב), ובסופה: אמר רבי אבהו (בגטין: אבין) כל אילין תתובתה
דהוה רבי זעירא מותיב קומי רבי יסא (ו)רבי שמעון בן לקיש מותיב קמי רבי
יוחנן [והוא] מקבל מיניה [ו]פתר ליה באילין פיתריא.

4. ב“מ פ”א, ח ע“ד: ריש לקיש אמר אין אדם זוכה לחבירו
במציאה. א”ר [“זעירא”?] לא דמר ר“ש אכן אלא דקשי ליה על הדא דתני ר'
הושעיה השוכר את הפועל לעשות בכל מלאכה מציאתו לבעל הבית. (ועליה:) אמר
ר”ל אדם שיש בו רשות לחזור בו תהא מציאתו לרבו.

לפי זה לא אמרה כך ר“ל כלל וכלל. אבל בפיאה פ”ד, יח סע"ב:
תני השוכר את הפועל לעשות עמו בכל מלאכה מציאה של בעל הבית. רבי
שמעון בן לקיש בעי רצה לחזור חוזר בו. ואת אומר מציאה של בעל הבית. רבי
יעקב בר אחא אמר רבי יסא מקשי מה צורכה לההיא דאמר רבי שמעון בן לקיש ולא
(נן)975 שמיע דמר רבי יעקב בר אחא976
איתפלגון רבי יוחנן ור' שמעון בן לקיש. רבי יוחנן אמר ואדם זוכה לחבירו במציאה977, ריש לקיש אמ' אין אדם זוכה לחבירו במציאה.

אם כן אמרה ואמרה ר"ל.

5. ב“מ פ”ג, ט ע"א: אמר לשנים גזלתי וכו' (“נותן לזה מנה
ולזה מנה שהודה מפי עצמו”). רבי אבהו בשם רבי יוחנן כאן (בב"מ שם)
בעוררין כאן (ביבמות פט"ו) בשותקין. רבי יסא בשם רבי יוחנן כאן
בשיש עדי' יודעין כאן בשאין עדים יודעין. רב ירמיה בשם רב כאן בנשבע כאן
בשלא נשבע תמן אמרין בשם רב שם בנשבע כאן בשלא נשבע. וכו'.

אבל ביבמות פט“ו, טו ע”ב: גזל אחד מחמשה. אמר רבי אסי
מתניתין (דב“מ פ”ג מ"ד) דרבי עקיבא דלא כרבי טרפון דתנינן תמן (בב"מ שם)
[אמר] לשנים גזלתי את אחד מכם מנה ואיני יודע איזה מכם הוא וכו' נותן לזה
מנה ולזה מנה שהודה מפי עצמו. רבי יעקב בר אחא בשם ר' יוחנן דברי הבל היא
אומ' צא ידי שמים. רבי בא בשם רב יהודה כאן שיש עדים יודעין כאן שאין
עדים יודעין. ר' הילא בשם ר' אלעזר כאן בשותקין כאן במדברי' רב ירמי'
בשם רב כאן בנשבע כאן בשלא נשבע וכו'.

ובבבלי (ב"מ לז א): ורמינהי גזל אחד מחמשה וכו‘, התם דקא
תבעי ליה הכא בבא לצאת ידי שמים וכו’. אמר מר התם דקא תבעי ליה, והלה מה
טוען רב יהודה אמר רב הלה שותק, וכו'.

וכל שלש הסוגיות הללו סותרות זו את זו במסורותיהן השונות.

6. ב“מ פ”ט, יב ע"ב: השכיר בזמנו נשבע ונוטל ("וכו' ").
ריש לקיש אמר בשאמר לו נתתי אבל אם אמר לו אתן, למחר אם אמר לו נתתי אינו
נאמן. ר' יוסי בן חנינה אומר ואפילו למחר אם אמר לו נתתי נאמן.

אבל בשבועות פ“ז, לז ע”ג: תני ר' חייה אם יש עדים שתבעו
בזמנו אפילו לאחר שנה נשבע ונוטל. אמר רבי יוסי אין לו אלא אותו יום בלבד.‏
רבי יונה אמר איתפלגון רבי יוסי בי רבי חנינה וריש לקיש חד אמר
תבעו ביום אין לו אלא יום, לילה אין לו אלא לילה. וחרנה אמר בשתבעו
ואמר נתתי אבל אמר לו אתן חזקה נתן. ולא ידעין מאן אמר דא ומאן אמר דא,
ממה דמר רבי חמא בר עוקבה978 בשם ריש לקיש תבעו
ביום אין לו אלא יום וכו'. הוי רבי יוסי בר חנינה דאמר בשתבעו ואמר
נתתי אבל אמר לו אתן חזקה נתן.

אבל בב“מ קבעו כך בפשטות דברי ריב”ח, ור"ל חלוק עליו בזה בפירוש.

7. ב“ב פ”א, יב ע"ד: תני979 שהה
שם שלשים יום הרי הוא כאנשי העיר לקופה, לכסות ששה חדשים, לפסים
ולזימוית שנים עשר חודש. ובתר כל הלין מלין את מר (כצ"ל) לפסים
ולזימיות שנים עשר חודש (הרי כבר נמנו קופה וכסות, ומה הם המסים “פסים
וזימיות”?). אמר ר' יוסי בי רבי בון לחיטי הפסח בין לישא ובין
ליתן.

אבל בפיאה פ“ח, כא ע”א, השיבו על דברי האומר “אין מדקדקין
בכסות”: והתני למזונות שלשים יום, לכסות ששה חדשים. פתר לה ליטול (צ“ל:
ליתן, כנו' רש”ס) והתני (למזונות שלשים יום)980 לפסין ולצדקות שנים עשר חודש, הא קדמייתא ליטול; עוד היא
ליתן. מהו לפסין ולצדקות שנים עשר חודש (כשאלת הירוש' בב"ב) בשכר
סופרים ומשנים.

נוסח הברייתא שונה (“צדקות” במקום “זימיות”, כמו “צדקתא”
בכתובת תימא שו' 15, שהוא מס־הקדש: “פסין, פיסין, וזימיות” רגיל בירוש'
ובמדרשים במובן מסי־המלכות) ופירושי הברייתא שונים.

בתוס' שם: לפסי העיר, וכן הובאה בב“ב ח ע”א, והם מסים
לצרכי שמירת העיר, ו“א”ר אסי א“ר יוחנן כי תנן נמי מתניתין (“כמה יהא
בעיר ויהא כאנשי העיר י”ב חדש") לפסי העיר תנן” (ב"ב שם). סוגיות
חולקות.

וכאלה הרבה.

ברור אפוא שמסכת נזיקין אינה מאותה הישיבה ומאותה עריכה של רוב הירוש'. שאלה היא, איפה נסדרה ומתי נסדרה.

ליברמן מחליט ב“תלמודה של קיסרין”, שמסכת נזיקין נסדרה בקיסרין, ואלו הן עיקר ראיותיו (עמ' 11־12):

א) שני דברים הובאו כאן סתם ובמקבילות שבמסכות אחרות
בשם “רבנין דקיסרין”: ב“ק פ”ח, ו ע“ג: אמר רבי אחא מצווין ישראל לפרנס
עבדים וכו' – בכתובות פ”ה, ל ע“א: רבנין דקיסרין בשם ר' אחא (אבל
בשרי“ר בגליון, בב”ק כמו בכתובות); ב”ב פ“ג, יג ע”ד: אמר רב חסדא הדא
דתימר בתינוק וכו' – בקידושין פ“ד, סה רע”ד: רבנין דקיסרין בשם רב חסדא
וכו'981.

ב) שני982 דברים הובאו כאן
סתם ובמקבילות בשם “רבי אבהו”, בן קיסרין: ב“ק ד ע”ד: זאת אומרת
שלא הילכו וכו' – בכתובות פ“ב, כו ע”א: אמר רבי אבהו זאת אומרת; ב“ב
פ”ה, טו ע“א: מעשה ברבן גמליאל וכו' – בברכות פ”ב, ה ע"ד: א"ר אבהו
מעשה ברבן גמליאל וכו'.

אלו הן עיקר ראיותיו (השאר אין בו כדי ראיה)983. אבל כמו שנראה אנו מוצאים כיו“ב גם
בב”ר תיאודור 342, דבר שהובא בב“ר בשם “רבנן דקסרין” ובמקבילה שבירוש'
(מגילה פ"ב, עד ד) סתם (ו“רבנן דקיסרין” הובאו כ“פ בב”ר). ובנוגע
לסתמיות של ר' אבהו, אנו מוצאים כנגדם (עי' להלן) כמה דברים שהובאו
בירוש' נזיקין בשם אמורא אחר, ובמקבילות בשם – ר' אבהו; א”כ אין
דברים אלו מוכיחים כלום לסידורה של מסכת נזיקין בקיסרין דווקא.

ואולם נגד קיסרין ישנן ראיות הרבה.

א) “רבנן דקיסרין” (לא “דהכא”) נזכרים בפירוש בירוש' ב“ב
פ”י, יז ע“ג: ורבנן דקיסרין אמרין ואקח את ספר המקנה זה הפשוט וכו' וזה
מתוכו וזה מאחוריו, וכל זה ליתא בהקבלה שבגטין פ”ח, מט ע"ד, אצל
שינויים גדולים אחרים.

ב) כמה וכמה דברים, שהובאו במקבילות בשם “רבנן דקיסרין”,
ר' אבהו וחכמי קיסרין אחרים – אינם כאן, או שהובאו כאן בשם
אמוראים אחרים:

1. ב“ב פ”ט, טז ע“ד: שמואל אמר זכין לעוברין וכו'. סוגיא קצרה; והסוגיא ארוכה ביבמות פ”ד, ה ע“ג, והנה חוץ ממה שה”סתם“984
של כאן (“פתר לה משום ייאוש”) נזכר שם בשם “רבי יצחק בר
אלעזר” (השני, בן קיסרין), נמצא שם אחריו: רבנן דקיסרין רבי חייא בר
ווא בשם רבי אבא בר נתן חזר בה רבי (נתן) (כלומר רבי אלעזר) מן מתניתא אם
זכר וכו', שלא נזכר בב”ב985.

2. ב“ב פ”ח, טז ע“ב: האומר זה בני נאמן. אם היו מוחזקין בו
וכו‘, ואין כאן דברי “רבי אבהו בשם רבי יוחנן”, דברי "ר’ חזקיה” ודברי “ר'
חזקיה ר' זריקן בשם רבי הונא”, שבמקבילה קידוש' פ“ד, סו ע”א, אע"פ
שכולם בני קיסרין הם.

3. ב“ב פ”ח, טז ע“ג: אמר רבי חנינה המשיא את בנו וכו‘,
ואין כאן דברי "ר’ ירמיה בשם רבי אבהו”, דברי “ר' חזקיה בשם ר'
יהושע בן לוי” ודברי “ר' אבהו” שעליו, שבכתובות פ“ה כט ע”ג.

4. ב“מ פ”א ח ע“א: רבי יסא בשם רבי יוחנן ואפילו לבו
ביום, אבל בכתובות פ”ט, לג ע"ג: לא כן אמר רבי אבהו בשם ר' יוחנן
וכו'.

5. ב“ב פ”ה, טו ע“א: אמ' ר' יוחנן הקונה שלשה אילנות וכו',
בשביעית פ”א, לג ע“ב: רב יהודה בשם שמואל ר' אבהו בשם ר' יוחנן הקונה
שלשה אילנות בתוך של חבירו רחוקים מטע עשר לבית סאה וכו‘, המימרא
מורחבת ובשם ר' אבהו, ולא הובאה כך כאן. ובבבלי (פב א) הובאה
כבירוש’ ב”ב בשם “א”ר חייא בר אבא א“ר יוחנן וכו' מתקיף לה ר' אלעזר”
וכו' (כמו בירוש' ב"ב).

6. ב“ב פ”ח, טז ע“ב: ר' אבא בר חנה רבי יוחנן וכו', אבל
בפיאה פ”ג, יז ע"ד סוגיא ארוכה בשינויים גדולים, ובסופה: אתא רבי אבהו
בשם רבי יוחנן אינו יכול לחזור בו וכו'.

7. ב“ב פ”י, יז ע"ג: רב ירמיה (“בר אבא”) בשם רב
אמ' משערין אותו עד כדי לך ולך. באי זה כתב משערין אותו. רבי יסא בשם רבי
שובתי986 מלא חתימת ידי העדים. חזקיה אמר
ובלבד לקולא וכו'. אמר רבי יצחק אין הוה כגון יוסי בן ינאי משערין
מלך ובן מלך.

ובגטין פ“ט, נ ע”ג (אחרי הברייתא): באיזה כתב משערין.
רבי יסא בי רבי (צ"ל: בשם רבי) שבתי מלא חתימת ידי עדים. רבי אבהו בשם
רבי יצחק בר חקולא987 כדי לך ולך. ר' ירמיה
בעא קומי רבי זעירא חתימת יוסי בן ינאי כחתימת שאול בן ברוך. אמר ליה לכן
צריכה חתימת יוסי בן ינאי כחתימת שאול בן ברוך.

8. ב“ב פ”ג, יג עד: (וה)תני988 המוכר עוברי בהמתו לחבירו וכו' מעשרות שדה לחבירו וכו‘, אבל
בקידושין פ“א, ס ע”ב (וכן בדמאי פ“ו, כה ע”ג): רבי אבהו בשם רשב"ל
המוכר וכו’. א“כ הובאה בקידושין ובדמאי כמימרא ובב”ב כברייתא,
והרבה כאלו בבבלי וירוש' (ואין זה ענין כלל למחלוקת של אמוראים שפותחת
לפעמים בירוש' ב“תני”, כ“איתמר” בבבלי).

9. ב“מ ספ”ב, ח ע"ד: תני אי זהו רבו שלימדו חכמה כל שפתח
לו תחילה דברי רבי מאיר. רבי יודן אומ' כל שרוב תלמודו ממנו. ר' יוסי אומ'
כל שהאיר עיניו במשנתו. רב כרבי מאיר. ורבי יוחנן כרבי יודה. שמואל
כרבי יוסי, וכו‘. רבי יוחנן כרבי יודה. רבי יוחנן הוה סליק מטיבריה לציפורי
חמא חד בר נש נחת מן תמן אמ’ ליה מה קלא במדינתא. אמ' ליה חד רבן דמַך וכל
עמא פָרַיִין מיטפלא ביה. ידע רבי יוחנן דהוא רבי חנינה. שלח ואייתי מאנין
טבין דשובתא ובזעון. ולא כן תני כל קרע שאינו של בהלה אינו קרע. ר' יוח'
בעה מיעביד דרבה ומוקריתיה, ולא ידעין אי משום דהוא רביה אין משום שמועות
הרעות. מילתיה דרבי חייה בר ווא [אמרה כל תלמיד ותלמיד. &lt;ר' חנינה הוה
מיסתמיך בר' חייה בר ווא&gt;]989 בציפורי חמא כל
עמא פָרַיִי אמר ליה למה כולי עלמא פריי. אמר ליה ר' יוחנן יתיב דריש בבי
מדרשא דרבי בנייה (ועל) [וכל] עמא פריי מישמעיניה; אמר בריך רחמנא דחמי
לי פירין עד דאנא בחיים. ובאגדתא פשטית ליה חוץ ממשלי וקהלת. הדא אמרה כל
תלמיד ותלמיד (אע"פ שאין רוב תלמודו ממנו, שהרי לפי זה לא היה רוב תלמודו
מר' חנינה).

אבל במו“ק פ”ג ה“ז, פג ע”ב: אי זהו רבו וכו' במשנתו (אפילו בדבר אחד)990. רבי אבהו בשם רבי יוחנן הלכה
כדברי מי שהוא אומר כל שרוב תלמודו ממנו. ולמה לא אמר כרבי יהודה. אית
תניי תני ומחליף וכו'.

ובהוריות פ“ג, מח ע”ב: אי זהו רבו וכו' במשנתו. אתא ר'
אבהו בשם ר' יוחנן הלכה כמי וכו' וכו‘. ר' חנניה
(נ"א991: ר' חנינא) הוה מיסתמיך בר' חייה בר בא בציפרין וכו’ חוץ ממשלי וקהלת.

כאן וכאן הובאה ההלכה, הלכה מפורשת בלשונה (שהרי שאלו עליה: ולמה לא אמר [בהוריות: פתר לה] כרבי יודה)992, של ר' יוחנן ע“י ר' אבהו, אבל בב”מ לא ידעו אותה, ודקדקו
תחילה ממעשה הקריעה של ר' יוחנן על ר' חנינה, שסברו שכל תלמודו היה ממנו,
שרי יוחנן סובר כר' יהודה, ואח“כ פקפקו בזה, והביאו עובדא של ר' חייא בר
בא, שממנה יוצא שלא היה כל תלמודו של ר' יוחנן ממנו, ואעפ”כ קרע עליו. הרי
שלא ידעו כלל את ההלכה המפורשת של ר' יוחנן, אע"פ שמסר אותה בן
קיסרין. וכן נמסרה בבבלי (ב"מ לג א) בשם “ר' יצחק בר יוסף א"ר
יוחנן”. ואולם העובדא של ר' יוחנן נמסרה בבבלי (מו"ק כד א) כך: “אמרו ליה
לר' יוחנן נח נפשיה דר' חנינא קרע עליה תליסר אצטלי מלתא אמר אזל
גברא דהוה מסתפינא מיניה” (ושם השיבו על השאלה מן “כל קרע שאינו בשעת
חימום אינו קרע”: שאני רבנן דכיון דכל שעתא וכו').

והנה לפניו בירוש' הוריות פ“ג ה”ג, מז סע"ד (וכן בסנהד'
פ“ב, כ ע”ד) נמסרה עובדא זו של הקריעה בקשר אחר: כהן גדול פורם מלמטן וכו‘.
רבי לעזר בשם כהנא למעלן (“של ההדיוט”) למעלן מקנה שפה למטן (“של כ”ג")
למטן מקנה שפה. רבי יוחנן אמר למטן ממש. רבי יוחנן סליק למבקרה לרבי חנינה
כד הוה גו איסטרטא שמע דדמך שלח ואייתי מנוי טבייא דשובתא ובזעון. רבי
יוחנן פליג על דרבי יהודה &lt;ב&gt;תרתין. ואתייא &lt;ד&gt;רבי לעזר בשם כהנא כרבי
יודה (“דלהלן”); אין כרבי יודה לא יפרום כל עיקר (“שאינו בפריעה ופרימה כל
עיקר” לדברי ר' יהודה, בבלי יב סע"ב). לא אתייא דא אלא על אביו ועל אמו
כדברי ר’ מאיר דתני על כל המתים אינו מבדיל קנה שפה. אלא על אביו ועל אמו
כדברי רבי מאיר. רבי יודה אומ' כל קרע שאינו מבדיל קנה שפה הרי זה קרע של
תפלות. מאי כדון. &lt;ח&gt;ומר הוא בכהן גדול (שיהא) &lt;שאינו&gt;993
מבדיל קנה שפה. ר' יוחנן “בזע” בגדים טובים של שבת לאו
דווקא בבית־הצואר, שהרי לא היה לבוש בהם ור' יוחנן שימש “כהן גדול” בישראל,
הוא סובר למטן ממש, וחולק על ר' יהודה בשנים: א) שר' יוחנן סובר שכהן גדול
פורם וב) שקריעה בלא הבדלה קריעה היא (עי' ק"ע)994. אבל ר' אלעזר סובר, כשמואל בבבלי, “כר' יהודה בחדא ופליג
עליה בחדא” (בבלי שם).

וכיו“ב בירוש' מו”ק פ“ג ה”ח, פג ע“ד: על כל המתים אינו
מבדיל קנה שפה וכו' (הברייתא דלעיל). ר' יוחנן פליג על ר' יודה בתרתיי.
ר' יוחנן וכו' נחת מן חמריה ואפיק מנא טבייא דשובת' ובזעין כיי דתנינן תמן
כהן גדול פורם מלמטן וההדיוט מלמעלן. רבי לעז' בשם כהנא וכו'. וכאן, במו”ק,
הובאו לפניו בה"ז דברי ר' יוחנן שהוא סובר לענין רבו כר' יהודה, ועל
כרחנו שפירוש “ר' יוחנן פליג על ר' יודה בתרתיי”, כמו שפירשנו, ואינו ענין
כלל לדברי ר' יהודה ברבו.

הסידור של ב“מ לא ידע אפוא את המימרא של ר' יוחנן, ודן
לכאן ולכאן מן העובדות, מן העובדות שהובאו בירוש' מו”ק והוריות למטרה
אחרת.

10. בב“ב פ”ג. יג ע"ד: רבי יוחנן בשם רבי ינאי המוכר
בור לחבירו כיון שמסר לו דלייו קנה. רבי יהושע בן לוי בשם ריש לקיש
(“ריש לקיש בשם ר' יהושע בן לוי”) המוכר צאן לחבירו כיון שמסר לו משכוכית
קנה וכו'.

אבל בקידושין פ“א, ס ע”ב: רשב"ל בשם ר' ינאי המוכר צאן
לחבירו וכו‘. רבי יעקב בר אחא רבי שמעון בר אבא בשם רבי יהושע בן לוי
המוכר בור לחבירו וכו’.

ובבבלי (ב"ק נב א): אר"ל משום ר' ינאי המוכר עדר
לחבירו וכו' (ובשם ריב"ל נמסר שם, נא סע“ב, המוכר בית לחבירו וכו‘,
שנמסר בירוש’ ב”ק שם בשם ר' יוחנן), והמוכר בור לחבירו וכו' נמסר בבבלי
שם בשם ר' אלעזר. ור' יעקב בר אחא בן קיסרין היה.

11. ב“ב פ”ה, טו ע“א: את מר מלקטין עשבים מכל מקום חוץ
משדה תלתן שאסורין משום גזל וכו' מה התנה יהושע לעוברי עבירה? רבי שמואל
בר נחמן בשם רבי יונתן שהוא רוצה בהן כילו עקורין ומונחין מפניו. ומר
בשדה כרם דמר רבי ינאי כל הספחין אסורין וכו'. אבל בכלאים פ”ב, כז ע"ד,
ישנה הסוגיא כולה בשינויים גדולים, ושם: אמר רבי יוסי וכי לא בא יהושע
לפרש אלא לעוברי עבירה, וכו‘. ר' אחא בשם ר’ מיישא רוצה בהן כאלו
עקורין וכו‘. מיליהון דרבנן פליגין דאמר רבי זריקן בשם דבית רבי
ינאי כל הספחין וכו’.

מה שנזכר בב“ב בשם רשב”ג בשם ר' יונתן – בכלאים בשם ר'
אחא (בן קיסרין) בשם ר' מיישא, ומה שנזכר בב"ב סתם בשם ר' ינאי נזכר
בכלאים בשם ר' זריקן (בן קיסרין) בשם דבית ר' ינאי.

א"כ מסורת קיסרין – אחרת היא.

סוף דבר:

השימוש בתלמודה של קיסרין, אם מעט ואם הרבה, נמצא בכל
הירושלמי. ואף מסדר נזיקין השתמש בוודאי גם בתלמודה של קיסרין, “גם”
אבל לא יותר.

ואשר לזמנו אין כל יסוד להקדימו; שר' יוסי ב“ר בון נזכר כאן הרבה, וא”כ היה בכל אופן בדור שאחריו.

[אמר עצ“ם: מצאתי בטיוטה של כ”י מו"ר רשימה זו, ואמרתי להביאה מפני חשיבותה.]

ירוש' ב“מ פ”ו יא ע"ב: בני טבריא – בני בית מעון (השוה ירושל' עירובין פ“ה כב ע”ב, תעניות פ“ד סט סע”ב ועוד).

ב“ק פ”ט ו סע"ד: אמר רבי יונה (צ"ל: יוסה) ותשמע מינה בר נש וכו' דזבן ליה חיטין מטיבריה וזבן ליה מציפורי וכו'.

שם: אמר רבי מנא אזלית לקיסרין ואשכחית לרבי חזקיה דדריש לה משום דר' יעקב בר אחא (ורגיל בירושלמי).

ב“מ פ”ב ח ע"ד: ר' יוחנן הוה סליק מטיבריה לציפורי, בציפורי.

פ“ה י ע”ג: ר' יוחנן או' כל העיירות הסמוכות לטיבריא וכו'.

פ“ו יא ע”א: ר' אבהו בשם ריב"ח אגרא מיכא ללוד וכו'.

פ“י יב ע”ג: הורי ר' חנינא לאילין ציפוראי.

ב“ב פ”ב יג ע"ב: והיך אמרין ר' יוחנן נפק מכנישתא (סתם) ושפך מים לוחרי תרעא ולא ידעין אי וכו'.

פ“ז טו ע”ג: אמר רבי יודן כגון אילין גלילאי וכו‘.
ועי’ פסח' פ“י לז ע”ג: ר' אבהו אתא לטיבריא (ובסוגיא: ציפורין,
קיסרין).

תמן אמרין (ב“ק פ”ו ה רע“ג, ב”מ פ“ג ט ע”ב, ב“ב פ”ד יד ע“ג (ועי' כתובות), פ”י יז ע“ג, שם יז רע”ד).

ר' לא (אילא) רגיל הרבה.

ר יוסי בר' בון רגיל הרבה.

ר' יצחק בר טבליי נזכר ב“פ: ב”ק (פ“ב ג ע”א) וב"מ (פ“ב
ח סע”ב = ר' יצחק נפחא, בבלי כד ב). חוץ מן ר' יצחק (ב“ק שם וב' ע”א,
סע“ב, סע”ג, ו ע“ב, ב”מ פ“א ז ע”ד, ט ע“ד, פ”ה י סע“ג, יב עא –
ג”פ).

ר' יצחק בר חקולה (ב“מ פ”ח יא ע“ד, ב”ב פ“ב יג סע”ב ועוד כ"פ).

[ללשון כדאי להזכיר:] בא עליו ר' מאיר משני צדדין (ב“ק פ”ג ד ע"א).





ד. הירושלמי וב"ר





ספרות:

רז“פ, מבוא נא ע”ב.

צונץ, גד“פ, מהדו”ב 175 [בתרגום עברי, הדרשות בישראל, ירושלים, תש"ז, עמ' 77.]

דדו“ד ח”ג, 253.

לרנר, מגצין שנה ח' (1881), 40 ואילך.

אלבק, מבוא לב"ר, 66 ואילך.

אף ייחסן של המקבילות שבב"ר לירוש' בכלל ולירוש' נזיקין בפרט, הוא כעין ייחסו של ירוש' נזיקין לשאר הירוש'.

כמה וכמה מקבילות של מימרות ושל סוגיות ישנן בב"ר.
המקבילות הן בין באגדה ובין בהלכה, ושמסדר ב“ר לקח אותן מתוך
תלמוד מסודר יוצא מתוך חיבור המאמרים הקושיות והתירוצים וקישורם
לסוגיא, המתאימה בכללה לזו של ב”ר, גם באגדה995 גם בהלכה, הא עוד אלא שכאן יוצא אף מתוכנן ותוכן שנאמרו
מתחילה בתור “תלמוד”996. כגון ב“ר תיאודור
476 וירוש' ע”ז פ“א, לט ע”ג־ע“ד (וירוש' מו“ק פ”ב, פא ע"ב); ב”ר 607 וירוש'
נדרים פ“א, לז ע”א; ב“ר 962 וירוש' שבת פ”ט, יב ע“א; ב”ר 66 וירוש' כתובות
פ“א, כד ע”ד ויבמות פ“ו, ז ע”ד; ב“ר 166 וירוש' קידושין פ”א, נח ע“ב־ע”ג;
ב“ר 469־468 וירוש' שבת פי”ט, יז ע“א; ב”ר 1118־1110 וירוש' ברכות פ“ז, יא
ע”ב־ע“ג; ב”ר 1292־1288 וירוש' מו“ק פ”ב, פב ע“ב־ע”ד, ועוד.

אלא שהשינויים בין התלמוד של ב“ר ובין זה שלנו גדולים בכמה
מקומות, בין בלשון ובין בשמות האמוראים, בין בסידור המאמרים ובין בתוכן,
בין בחסר ובין ביתר, עד שאי־אפשר לומר, שהמסדר של ב”ר לקח אותם מירוש'
שלנו997; כגון ב“ר תיאודור 53 (מביא שני
דגים אחד אספרון ואחד מוורן וקושרן בגמי וממשיכן) וירוש' כלאים
פ”א, כז ע“א (מייתי חוט וקטר באודניה דלכיסא ובאודניה דירוקא ואינון
שייפין דין עם דין ומזרעין); ב”ר תיאודור 1238 (אמרין דהוה דן בנווסה
והדן בפונוקטה) וירוש' נזיר פ“ז, נו ע”א ([וברכות פ“ג, ו ע”ב], בנזיר
מקביל לו: אמר כד הוה מסקין ליה לסידרא)998;
ב“ר 66 (ר' יצחק בשם ר' חנינא) וירוש' יבמות פ”ו, ז ע“ד (ר' ירמיה ר'
אבהו ר' יצחק בר מריין בשם ר' חנינה); ב”ר 166 (ר' אבהו בשם ר'
יוחנן, ר' יהודה בר' סימון ר' חנן בשם ר' יוחנן, ר' אחא בשם ר' חננא
בר פפא בכל ספר מלאכי כתיב י"י צבאות וכו' אלא כביכול לא יחול שמו על
הגירושין אלא לישראל בלבד) וירוש' קידושין פ“א, נח ע”ב־ע“ג (ר' אבהו בשם
ר' אלעזר, ר' יודה בן פזי ר' חנין בשם ר' חונה רובה דציפורין, ר'
אחא ר' חיננא בשם ר' שמואל בר נחמן כי שנא שלח וגו' עד את י"י אלהי ישראל
בישראל נתתי גירושין לא נתתי גירושין באומות העולם ר' חנניה בשם ר' פינחס
כל הפרשה כתיב וכו' אלא בישראל בלבד, וכמה חסר ויתר); ב”ר 578 (ר' יוסי
בשם ר' אבהו ר' חזקיה ר' אבהו בשם ר' שמעון בן לקיש) וירוש' סנהד'
פ“ח, כו ע”ב (“ר' שמואל בר סוסרטי בשם ר' אבהו”, וחסר ויתר); ב“ר 84
(ר' ירמיה ר' [כצ"ל] אמי ר' יוחנן מקשי, אמר ר' אסי [ילקוט: יוסי]
אף על דא לא הוה צריך מקשי) וירוש' ברכות פ”ד, ז ע“ג (אמר ר' אמי ר'
יוחנן פליג וכו' ואפילו אף עלה לא הוה צריך מפלגה); ב”ר 1081 (ר'
חונה בשם ר' בניה – ר' שמואל בר נחמן – ר' לוי – ר' יהושע בן
לוי) וירוש' פסח' פ“י לז ע”ב (ר' יוחנן בשם ר' בנייה – ר' יהושע בן
לוי – ר' לוי – ורבנן אמרי); ב“ר 207–209 (– אמר ר' הונא איתפלגון ר'
יניי ור' חייה רבה, ר' ינאי אמר קודם מתן תורה צא יתרו ר' חייה רבה אמר
אחר מתן תורה בא יתרו, אמר ר' חנינא ולא פליגי מאן דאמר קודם וכו', ר'
יהושע דסכנין בשם רי לוי וכו') וירוש' מגילה פ”א, עב סע“ב (– רבי חונה אמר
איתפלגון יהודה בי ר' ור' ינאי חד אמר קודם למתן תורה בא יתרו,
וחורנה אמר לאחר מתן תורה בא יתרו ולא ידעין מאן אמר דא ומאן אמר דא,
נישמעינה מן הדא וישמע יתרו כהן מדין חותן משה, מה שמע, חזקיה אמר קריעת
ים סוף שמע וכו' יהוד' בי ר' אמר מתן תורה שמע. הוי דו אמ' לאחר
מתן תורה בא יתרו, וכו‘. ר' אבא בריה דר' פפי ר’ יהושע דסיכנין וכו');
כאן מסורת הירוש' קרובה למסורת הבבלי (זבחים קטו א): דאיתמר בני ר'
חייא ור' יהושע בן לוי חד אמר וכו'999; ב”ר
342: בר קפרא א' וכו' ר' יודן אמר מיכן לתרגום (ירוש' מגילה פ“א, עא סע”ב:
ר' יודן בר שלום) ה“ה ויקראו בספר תורת האלהים זה מקרא וכו' ויבינו
במקרא אילו ראשי פסוקים ר' חייא בר לוליני א' אילו ההכרעות
והתנאות1000. רבנין דקיסרין אמ' מיכן
למסורת. ר' זירא ר' (כצ"ל) ר' חננאל וכו‘, ובירוש’ מגילה פ”ב, עד ע“ד:
מניין לתרגום רבי זעורא בשם רב חננאל (כבבלי מגילה ג ע"א) ויקראו וכו'
ויבינו במקרא זה המסורת (ו“אמרי לה” בבבלי), וי"א אילו ההכריעים
וי"א אילו ראשי פסוקים. רבי זעורה בשם ר' חננאל וכו'; ב”ר 763 (אמר
ר' אלעזר בר' יוסי נעשה לו שונא וכו' עד כדון קראין וכו') וירוש' ע“ז
פ”א, לט ע“ג (סטרנלייה. שנאה טמונה. שונא וכו‘. א"ר יצחק בר' לעזר
ברומי צווחין וכו’); ב”ר 1260: רב אמר אלו שלשים גבורים רבי יוחנן
אמר אלו שלשים מצות, אמרי ליה לר' יוחנן לא שמיעא לרב שאינו מדבר אלא
באומות העלם וכו‘, ובירוש’ ע“ז פ”ב, מ ע“ג: כיי דמר רב הונא בשם רב
וישקלו את שקלי שלשים כסף אילו שלשים מצות שעתידין בני נח לקבל עליהן.
ורבנן אמרי אילו שלשים צדיקים שאין העולם חסר מהם דמר רבי נחמן בשם
רבי מנא אין העולם יכול להיות פחות משלשים צדיקים כאבינו אברהם ומה
טעם ואברהם היה יהיה וכו' (ב"ר 501–502: ואברהם
היו יהיה ר' תנחום בר' חוס עליי בשם ר' ברכיה בישרו שאין העולם וכו'
ר' יודן ר' אחא בשם ר' אלכסנדרי מייתי לה מהכא ואברהם היו יהיה וכו').
ובבבלי חולין צב א: ואומר1001 אליהם וכו' שלשים כסף אמר
רב יהודה1002 אלו שלשים צדיקי אוה"ע1003
שאוה”ע מתקיימים עליהם עולא אמר אלו שלשים מצות; כאן א“כ ב”ר קרוב למסורת הבבלי.
וכאלה הרבה שינויים וחילופים.

ודומה לו הוא גם ייחסו של ב"ר לירוש' נזיקין.





1) ב“ר 839 וירוש' ב”מ פ“ז, יא ע”ב:









	ב"ר 
	 ירוש' 





	 ויבא יעקב מן השדה בערב. &lt; תמן&gt; 
	 מקום שאין מנהג יהודה בן בוני 


	 תנינן השוכר את הפועלים ופסק עימהן 
	 רבי אמי ר' יהודה [בר']1004 


	 להשכים ולהעריב וכו'. אמר ר' מנא 
	 תניי בית דין שתהא השכמה [מ]של 


	 מקום שאין מנהג תניי בית דין הוא שתהא 
	 פועלין (קרי: בעל הבית)1005 והערבה 


	הוצאה (“יציאה לעבודה”) משל בעל הבית  
	 [מ]של בעל הבית (קרי: פועלין)1006 


	 והכנסה משל פועל &lt; מנין&gt; שנ' תזרח 
	 ומאי טעמא תשת וכו' תזרח השמש יאספון 


	 השמש יאספון ואל מעונתם ירבצון מיכן 
	 יצא אדם לפעלו. ערבי(ת) [שבתות]1007 בין 


	 ואילך יצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב. 
	 השכמה בין הערבה משל בעל הבית. עד 


	 אמר ר' אמי בשם ר' שמעון בן 
	 איכן עד כדי למלאות לו חבית מים וכו'. 


	 לקיש הטריחו על בעל הבית שאם היתה 
	 


	 ערב שבת שתהא הכנסה משלו. עד איכן וכו'. 








במקום “יהודה בן בוני” וכו' שבירוש' – כאן “אמר ר' מנא”,
ובמקום הסתם “ערבי שבתות” וכו' – כאן “אמר ר' אמי בשם רשב”ל" (בוודאי בשם
ר' יהודה ברבי).

2) ב“ר 279 וירוש' ב”מ פ“ד, ט ע”ג, וב“ר 257 (ושם 503) וירוש' ב”מ שם:









	ב"ר 279:
	ירוש'





	…כי מלאה הארץ חמס. אי זה הוא חמס ואי זה הוא גזל. 
	אמר רבי אחא כתיב בי מלאה הארץ חמס מפניכם. 


	אמר ר' חנינא חמס שוה פרוטה גזל פחות משוה פרוטה.
	ומה היה מָחֲסָן הוה בר נש נפיק טעין קופה מליאה


	 וכך היו אנשי דור המבול עושים היה אחד מיהם מוציא
	תורמוסין והיו מתכוונין ונוטלין פחות משוה פרוטה דבר 


	קופתו מליאה תורמוסין, בא זה ונוטל פחות משווה פרוטה
	 שאינו יוצא בדיינין. אמר רבי חייה בר ווה


	וכו' שלא יהא יכול להוציא ממנו בדין. 
	רבה רבה כמעשי אילו כך מעשי אילו.




	ב"ר 257:


	ר' ברכיה בשם ר' יוחנן שמענו בדור המבול שנידונו


	במים והסדומיים באש. מנ' ליתן את האמור כאן להלן 


	ושאמ' להלן כאן ת"ל רבה רבה לגזירה שוה.








3) ב“ר 301–302 וירוש' ב”מ פ“ב, ח ע”ג. המעשה בשינויי־לשון ושינויי תוכן גדולים ובחסר ויתר.

ובב"ר, 628: השדה והמערה וגו' אמר ר'
&lt; יוחנן &gt;
מניין תנינן המוכר שדהו צריך שיכתוב סימניה
&lt; ומצריה&gt;
מן הכא השדה והמערה
וגו'.

וזו ליתא בירוש' ב“ב במקומה (פ“ד ה”ח), ובהקבלה שבבבלי
שם (סט ב) בכ”י א"פ: א"ר חייא בר אבא א"ר יוחנן (במקום “אמר רב יהודה
אמר רב”).

כאן, בייחס לירוש' נזיקין, אין אנו יודעים אם החילופים
והשינויים היו רק בין נזיקין שלנו לב“ר, או שאף בין נזיקין של שאר
הירוש' וב”ר היו שינויים מעין אלו.

כל אלו, ירוש' של ב"ר וירוש' נזיקין, הם אפוא מהדורא אחרת של הירוש' של ישיבה אחרת, שבאותו זמן1008.

אלא שירוש' נזיקין אינו “ערוך” ו“מסודר” ואין בו בהרבה
מקומות אלא רשימות קצרות ורמזים לזכרון, שנעשו בוודאי בכל ישיבה
וישיבה, ולא נסדרו ולא נערכו ע"י מסדר ועורך.





ה. הבבלי והירושלמי





מחלוקת ישנה היא, אם הבבלי ידע את הירוש‘, את הירושלמי
שלנו, או לא ידע אותו. הגאונים והראשונים סוברים שהירוש’ אינו בן־סמך
בניגוד לבבלי, מפני שהתלמוד הבבלי בתרא הוא והמסקנא שלו מכריעה, ולא עוד
אלא (כך אומרים הראשונים), שהבבלי ידע את הירוש', והם הכריעו
נגדו.

רב שרירא גאון בתשובתו שבהמכריע סי' מב: ועיקר האי
טעותא מן בני [ארץ] ישראל הוא דבתלמודייהו [מפכי] דרבנן אדרשב“ג
ודרשב”ג לרבנן וכו'. ואנחנא לא איכפת לן בהכין ולא חשיבנא ליה דסמכא
ושמיע להון לרבותן דההוא אשתכח כמה שנין (כצ"ל) ואהדורי אהדורוהי
בנוסחאי וכיוצא בהן ‏ ותלמודא דידן נקיט להו לרבנן לטעמיה כדבר תורה ומאי
דמשתכח מן חלופי האי הוא דסמכא וההיא לאו דסמכא.

וכן רב האיי בנו בתה"ג אסף, 125: ומלתא דפסיקא בתלמוד
דילנא לא סמכינן בה על תלמודא דבני ארץ ישר' הואיל ושנים רבות איפסיקא
הוראה מתמן בשמאדא והכא הוא דאיתבררי מסקני (אי נמי) אנן על מסקאני
דהכא סמכינן אבל מילתא דלית עלה פלוגתא בתלמוד דילנא חזיננא מאי דאיתמר
התם, אי נמי לגלויי טעמא כגון פירושא דאיירוח ביה מסברא התם והכא
קוטא.

וכיו“ב בתשובתו שבתה”ג ליק סי' מו (שע"ת סי' לט): אנו על
תלמוד שלנו סומכין ומאי דפסיק הכא לא חיישינן למאי דאיתא התם. ודאי לגלויי
מלתא דמסתמא הכא או דלא מפרשא הכא ולא מכחשא נמי סמכינן עליה. אי נמי מלתא
דפירושא.

וכיו"ב בתשובתו שבאשכול הוצ' אלבק 158–159 (הוצ' אוירבך
ח"ב 49): ונשאל ממר רב האיי שאנו מוצאין בתלמוד בבלי הלכות סתומות כגון
וכו' ובתלמוד ארץ ישראל פרשו חשבונם וכו' יש לנו לסמוך על פירוש תלמוד ארץ
ישראל ולהחזיקו בידינו עקר או נאמר שמא חולקין ויש לנו לבקש לתלמודינו טעם
אחר. והשיב דבר זה אינו מסויים, מיהו כל מה שמצינו בתלמוד ארץ ישראל מפורש
שאין חולק על דבר שיש בתלמודנו או שמשמיע בסתמא ונותן טעם נאחזנו ונסמוך
עליו דלא גרע מפרושי ראשונים, אבל מה שמצינו שחולק על תלמודנו
נעזבנו.

וכיו“ב בתשובתו שבתה”ג הרכבי סי' תלד: והא מילתא דרב עמרם
(“גאון”) אע"ג דלא מיפרשא בגמרא וקבלה היא בידנא כבר מיפרשא בתלמוד ארץ
ישר' וכו' וכי הא מילתא דאיתא בידנא מעשים בכל יום דמיסתיעא מן תלמוד דא'
ישר' דסמכא הוא.

ואחרי הגאונים הוסיף הרי"ף (בסוף עירובין) והחליט:
דכיון דסוגיין דגמרא דילן להיתירא לא איכפת לן במאי דאסרי בגמרא דבני מערבא
דעל גמרא דילן סמכינן דבתרא הוא ואינהו הוו בקיאי בגמרא דבני מערבא טפי
מינן ואי לאו דקים להו דהאי מימרא דבני מערבא לאו דסמכא הוא לא קא שרו ליה
אינהו.

ואחריו רבי' יהונתן מלוניל (שמ“ק לב”מ, יב ע“ב ד”ה
במגורשת): ואין אנו חוששין לגמרא דירושלמי דאותן רבנן בתראי שסדרו לנו
התלמוד הבבלי הביאו בו אותן סברות שהן כהלכה הנאמרות בתלמוד הירושלמי
ורוב התלמוד הבבלי מהן כגון דברי ר' יוחנן וריש לקיש וכל הנקראים בשם רבי
ומה שראו שהוא שלא כהלכה הניחו אותו בתלמוד ירושלמי.

ובשיטה זו הולכים רוב הראשונים.

אבל כל המשווה את הבבלי עם הירושלמי אפילו השוואה כל שהיא
– רואה תיכף שלא הבבלי ידע את התלמוד הירושלמי שלנו ולא הירושלמי
את התלמוד הבבלי שלנו:

הרי ישנם בירוש' כמה וכמה מימרות של אמוראי בבל שאינם בבבלי1009, ואם היה לפניהם התלמוד
הירושלמי המסודר, למה לא השתמשו בו, ולמה לא הזכירו דבריהם של אותם
חכמי בבל, ולא הגיבו עליהם?!

ולמה הביאו בכמה מקומות דברי אמוראי א“י (ר' יוחנן וכדומה) בנוסח אחר בשם עולא, רבין, רב דימי ור' יצחק1010, ולא שמו לב לנוסח השונה של אותן המימרות של אמוראי א”י בתלמוד
הירושלמי1011?!

וכמה וכמה דברים, שנדחק בהם הבבלי, מיושבים ומפורשים היטב בירוש', ולמה לא הזכירם הבבלי?!

ואף כמה וכמה הלכות ישנן בירוש' שלא נזכרו בבבלי, ולמה לא נגע בהן הבבלי כלל?

אמנם כן נָ“חוֹתי” אלה הנזכרים, ואחרים שלא נזכרו, הביאו
כמה מימרות של אמוראי א"י לבבל, בין אלה שנזכר בהם שם המביא (כי אתא ר'
פלוני אמר) ובין אלה שנמסרו סתם1012. ולא רק
דבריהם של האמוראים הראשונים, כריב“ל, ר' חנינא, ר' ינאי, ר' יוחנן ור”ל,
ר' אלעזר, ר' אמי ור' אסי ור' אבהו, וכדומה, אלא אפילו את דברי האחרונים
ואחרוני האחרונים, כר' יונה ור' יוסי (בר זבדא), ר' מנא וד'
יוסי בר אבין ור' יצחק בר מריא (קסקסאה), כמו שנזכיר עוד. ואף יש
שהביאו לפעמים, כמו שנראה להלן, קטעים של סוגיות, כשם “שנשנו במערבא”
(“במערבא מתנו”), או סתם, בלשונה ממש.

אבל את התלמוד המסודר של חכמי א“י בכל היקפו לא
ידעו בבבל, לא ידעו גם מפני שהתלמוד הזה נגרס, בא”י כמו בבבל, בעל פה,
ובכתב לא היו בו אלא רשימות ו“מגילות־סתרים” שלא ניתנו להוציאן לחו“ל. ואף
מה שידעו מ”תלמודא דבני מערבא" אינו התלמוד שלנו, אלא בהרבה והרבה
מקומות – תלמוד במהדורא אחרת, מהדורא של ישיבה אחרת שבמקום אחר בא"י,
או תלמוד של דור קדום או מאוחר לסידור הירושלמי שלנו: הכל לפי זמנה של
הסוגיא שבבבלי ולפי שכבותיה.

וכשאנו רוצים לדעת את היחס שבין הבבלי והירוש' הרי
יספיקו לנו בעיקר אותם הדברים שנזכרו בפירוש בבבלי בשם “מערבא” (אמרי
במערבא, במערבא אמרי, וכדומה) בהשוואה עם אותו הענין שבירוש‘. וכן הדברים
שנזכרו בירוש’ בשם “תמן” (תמן אמרין, וכדומה) בהשוואה לאותו ענין
שבבבלי.





ו. במערבא אמרי (אמרי במערבא) וכדומה.

א. סתם

1. ברכות מה א־ב: איתמר שנים שאכלו (כאחת פליגי)1013 רב ור' יוחנן חד אמר אם רצו לומך
מזמנין וכו' תסתיים דר' יוחנן הוא דאמר אם רצו לזמן אין מזמנין דאמר
רבב“ח א”ר יוחנן שנים שאכלו כאחת אחד מהם יוצא בברכת חבירו וכו' ואמר
ר' זירא לומר שאין ברכת הזימון ביניהם תסתיים. א"ל רבא בר רב הונא לרב
הונא והא רבנן דאתו ממערבא אמרי אם רצו לזמן מזמנין, מאי לאו דשמיע
להו מר' יוחנן. לא, דשמיע להו מרב מקמי דנחית לבבל.

בירוש' רפ“ז, יא ע”א: רבי אבא בשם רב הונא רבי
זעירא בשם אבא בר ירמיה שלשה חובה שנים רשות. אמרה רבי זעירא קומי
רבי יסא א"ל אני אין לי אלא משנה שלשה שאכלו כאחת חייבין לזמן (“הא
שנים לא”). רבנן דהכא כדעתון ורבנן דהתם כדעתון. שמואל אמר שנים שדנו
דינן דין וכו' ר' יוחנן וכו' אפי' שנים שדנו אין דינן דין.

“רבנן דהכא” סוברים אין מזמנין, והוא ר' אסי, אלא שר'
זירא מסר בירוש' בשם אבא בר ירמיה (בשם רב) מזמנין. דברי ר' יוחנן
לענין זימון לא נמסרו בפירוש בירוש‘, ואף דברי רבב"ח בשם ר’ יוחנן
ודברי ר' זירא שעליהם לא נזכרו שם. ואלו ה“רבנן דאתו ממערבא”, שרבה בר רב
הונא מזכיר אותם1014, באו כנראה לפני שעלה ר' זירא לא"י.

2. ביצה ח ע"ב: אמרי במערבא פליגי בה (רב יוסף בר חמא
ורבי זירא ואמרי לה) רבא בריה דרב יוסף בר חמא ור' זירא חד אמר כוי הרי הוא
כצואה (“הכניס עפר לכסות בו צואה מותר לכסות בו דם כוי דזה וזה ספק”) וכו‘.
תסתיים דרבא הוא דאמר כוי הרי הוא כצואה דאמר רבא הכניס עפר לכסות בו צואה
מותר לכסות בו דם צפור, דם צפור אסור לכסות בו צואה (כרב יהודה בירוש'
שם: הכינו למצוה מכסין בו מצוה צואה מכסין בו צואה [ו]מצוה) תסתיים.
רמי בריה דרב ייבא (לתרוצי מתיבי דדף ח ע"א אתא) אמר כוי היינו טעמא
דלא מכסינן גזירה משום התחרת חלבו וכו’.

בירוש' שם פ“א, ס ע”ב: ר' יוסה בי ר' בון אמר איתפלגון
רב (“רבי”) זירא ורבי אבא (“רבא”) בר יוסף חד אמר יש הכן לצואה (“הכינו
למצוה מכסין בו צואה”) וחורנה אמר אין הכן לצואה. מתיב מאן דאמר אין הכן
למאן דאמר יש הכן ויכסה בו את הכוי. אמ' ליה כוי דרך בני אדם לטעות בו
וכו' (כאמי בבלייא!).

המחלוקת נמסרה בירוש' בלשון אחר, ולפי לשון המחלוקת שבבבלי אין מקום ל“מתיב” שבירוש'.

ומה שמסר סתם הבבלי בשם רמי בריה דרב ייבא (“אמי בבלייא” בירוש" תמיד), נכנס בירוש' כתשובת אחד החולקים.

והתבונן שהביאו מחלוקת רבא ור' זירא מא"י (וכיו"ב להיפך, עי' להלן).

3. ברכות מד ב: ולבני מערבא דבתר דמסלקי תפילייהו מברכי אקב"ו לשמור חוקיו.

בירוש' ברכות פ“ב, ד ע”ג: כשהוא חולצן מהו אומר ברוך אקב"ו לשמור חקיו ואתיא כמאן דאמר בחוקת תפלין הכתוב מדבר וכו'.

4. סוטה יח ב: אמר רב המנונא שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה
וכו‘. אמרי במערבא לית הילכתא כרב המנונא, אלא הא דקתני (פ“ב מ”ה) שומרת
יבם וכנוסה הא מני ר"ע היא דאמר אין קידושין תופסין בחייבי לאוין
וכו’.

בירוש' שם פ“ב, יח ע”ב: שומרת יבם שזינתה רבי לעזר אמר
מותרת לביתה ריב“ל אמר אסורה לביתה וכו‘. אלא כיני מאן דמר מותרת לביתה
דרבנן דלא כר’ עקיבה ומאן דמר אסורה לביתה ר' עקיבה דלא כרבנן. א”ר ינאי
וכו' מותרת לביתה. ר' יעקב בר זבדי בשם ר' אבהו מעשה היה וכהנת היתה
והתירוה לביתה.

אבל הבבלי (יבמות צב ב וגטין פ ע"ב) לא ידע הא דאמרי במערבא1015.

5. נדרים ג ע"ב: במערבא אמרי אית תנא דמפיק ליה
לידות מן לנדור נדר ואית תנא דמפיק ליה מן כל היוצא מפיו
יעשה.

בירוש' נדרים רפ“א, לו ע”ג (נזיר פ“א, נא ע”א): כתיב איש
כי ידר מה ת“ל נדר אלא מיכן שכינויי נדרים כנדרים וכו‘. עד כדון
כר' עקיבה דאמר לשונות ריבויין הן. כר' ישמעאל דאמר לשונות כפולין
הן וכו’ מנלן. איש כי ידר נדר לה' או השבע שבועה לאסור אסר על נפשו לא יחל
דברו. מה ת”ל ככל היוצא מפיו יעשה אלא מיכן שכינויי נדרים כנדרים
וכו'.

הלימוד של “מערבאי” שבבבלי הוא מן “לנדור נדר” שבפרשת
נשא, וזה של הירוש' מן “איש כי ידר נדר” שבפרשת מטות. אף “ידות” לא
נזכרו כאן בירוש' אלא “כינויים”, ואין זכר ל“ידות” בירוש' אלא במימרא של ר'
הושעיא רבא (להלן שם, לו ע"ד), כשם שלא נזכרו בכלל “ידות” במשנת
התנאים, ואין זכר להם אלא בברייתא שבנדרים ג ע“א1016 ושם ו ע”א1017.





ב. הכא – במערבא

6. נדרים לח ב: א“ר ירמיה א”ר יוחנן המודר הנאה מחבירו
מותר להשקותו כוס של שלום. מאי ניהו. הכא תרגימו כוס של בית האבל, במערבא
אמרי כוס של בית המרחץ.

וליתא בירוש'.

7. יבמות עז א: (“דרכו של איש לקדם ולא דרכה של אשה לקדם”)
הכא תרג[י]מו כל כבודה בת מלך פנימה. במערבא אמרי, ואיתימא ר' יצחק, אמר
קרא ויאמרו אליו איה שרה אשתך (“ויאמר הנה באהל”).

בירוש' (עי' פ“ח, ט ע”ג) ליתא. ובמדרש שמואל פכ“ב א1018 טעם ד”הכא“: להוציאך חלק אי אפשר כל כבודה בת מלך פנימה הא לאיש לקדם ולא לאשה, וכן הוא ברות רבא פ”ד ט.

8. יבמות סג ב: נתנני ה' בידי לא אוכל קום אמר רב חסדא אמר מר עוקבא (בר חייא)1019 זו אשה רעה וכתובתה מרובה, במערבא אמרי זה שמזונותיו תלויין [לו]1020 בכספו (“שקונה תבואה מן השוק”)1021.

בירושי שקלים פ“ח, נא ע”א1022.
דריש לה מן “והיו חייך תלויים לך מנגד”: רב ביבי יתיב מתני וכו' אמר ליה
רבי זריקן וכו' אמר ליה בגין דלא הוות דעתי בי דאמר רבי חנין והיו חייך
תלויים לך מנגד זה שהוא לוקח לו חטים וכו'.

ובאיכ“ר פ”א סי' מו (בובר 78) כרב חסדא: נתנני וכו' רבנן
אמרי זו אשה רעה וכתובתה מרובה. והשוה מעשה דר' יוסי הגלילי שבירוש'
כתובות פי“א, לד סע”ב (ב“ר פי”ז ג).

9. גטין סח א: שדה ושדות הכא תרגימו שידא ושידתין (“שדים זכרים ונקבות”) במערבא אמרי שידתא1023. א"ר
יוחנן שלש מאות מיני שָׁדִים (“שָׁדות”) היו בשיחין ושידה עצמה איני יודע
מה היא.

בשהש“ר פ”ג ו בסופו וקה“ר פ”ב ח אות א: ותענוגות בני אדם,
פרובטייה (“מרחצאות”). שדה ושדות, שידה ושידתה דהו אזיין בהון (שהיו
מעסיקים אותם במרחצאות).

וזו כ“הכא”; אלא א“כ נֹאמר ש”במערבא אמרי" במקום “שידא
ושידתין” – “שידא ושידתא”, אבל א“כ אין כל חילוק ביניהם אלא שזה
ארמית בבלית וזה ארמית של א"י, ואף דברי ר' יוחנן שאחריו אינם
מתאימים לזה, שכן “שדים” של ר' יוחנן הן “שִׁדות” – תיבות. ובירוש' תענית
פ”ד, סט ע“א: ר' ירמיה בשם ר' חייה בר בא (תלמידו של ר' יוחנן!) שמונים
שידות של מתכת היו בשיחין. א”ר יניי (רבו של ר' יוחנן) שידה לא
היתה בימינו.

10. סנהד' קג ב: וגם דם נקי וכו', הכא תרגימו שהרג ישעיה במערבא אמרי שעשה צלם1024, משאוי אלף בני אדם ובכל יום ויום הורג את כולם.

בירוש' סנהד' פ“י, כח ע”ג: והכתיב וגם דם נקי וכו‘. וכי
איפשר לבשר ודם למלאות את ירושלים דם נקי מפה לפה אלא שהרג את ישעיה שהיה
שקול כמשה וכו’.

א“כ תרגמו ב”מערבא" של הירוש' כ“הכא”.

והנה כי כן כל הסימנים 6–10, המקבילים “מערבא” ל“הכא”, אינם מתאימים לירוש' שלנו.





ג. בסדר קדשים (ועי' עוד להלן):

11. חולין סו ב1025: אמר רבינא
כדאמרי במערבא כל מקום שאתה מוצא שני כללות הסמוכים זה לזה הטל פרט ביניהם
ודונם בכלל ופרט.

ליתא בירוש‘, ועי’ ירוש' סנהד' פ“ז, כה ע”ב.

12. זבחים צ ע"ב: (פשיטת בעיא) במערבא אמרי עיילא בה עולת בהמה בחטאת העוף ואגבהתה ממעשה.

13. שם צא ב1026: אמרי במערבא תני רישא משום סיפא.

“בגין מתני דבתרה”, רגיל בירוש'.

14. חולין נה א: אמר רכיש בר פפא משמיה דרב לקתה בכוליא
אחת טרפה, אמרי במערבא והוא דמטאי לקותא למקום חריץ וכו‘. אמר רב
נחומי1027 שאילתינהו לכולהו טרופאי דמערבא ואמרו לי הילכתא כרכיש בר פפא וכו’.

עי' להלן “מעשים לבני א"י”.

15. שם נה ב: אמרי במערבא כל הפוסל בריאה כשר בכוליא שהרי
נקב פסול בריאה וכשר בכוליא וכו'. מתקיף לה רבי תנחומא וכללא הוא והרי
מוגלא דכשר בריאה ופסול בכוליא והרי מים זכין דכשרים הכא והכא (ועי' מח
א).

עי' להלן שם ל“מעשים לבני א”י".

16. בכורות יג א: אמרי במערבא איבעית אימא איידי דחביבא לית וכו' ואיבעית אימא איידי דזוטרן מיליה דבהמה טמאה וכו'.





ד. אמרי במערבא משמיה דר' פלוני.

בין שסתם התלמוד מוסרו כך ובין שהמוסר הוא אחד מאמוראי א"י.

בסתם התלמוד:

א) – משמיה דר' יוסי בר חנינא.

17. ב"ב פח א: – לא חרדל מסרסן (כדברי שמואל) אלא מתוך שפיהן חד חוזרות ואוכלות את דובשנן.

ירוש' ב“ב פ”ב, יג ע"ג (למשנה של פ"ב): ר' אבהו בשם ר' יוסי בן חנינה מפני שפי הדבורים חד ומחריבות את הדבש.

18. כריתות כד ב (מנחות קב ב): אמרי במערבא (במנחות: משמיה דר' יוסי בר חנינא1028, קסבר ר' יוסי (“דאמר אפילו הדם בכוס יזרק והבשר יאכל”) כלי שרת מקדשין1029
את הפסולין כתחילה1030 ליקרב. וזו בעיא דר“ל (זבחים פז א): בעא מיניה ר”ל מר' יוחנן כלי
שרת מהו שיקדשו את הפסולין א“ל תניתוה כשם וכו' כך כלים מקדשין א”ל לכתחילה
ליקרב קמיבעיא לי וכו'. ובמנחות ז ע“א: והא בעא מיניה ר”ל מרבי יוחנן כלי
שרת מהו שיקדשו פסולין לכתחילה ליקרב וא"ל אין מקדשין1031.

19. חולין לב א: אמרי במערבא משמיה דר' יוסי בר' חנינא
(“שיעור כדי שחיטה”) בדי שיגביהנה וירביצנה וישחוט דקה לדקה וגסה לגסה
(ולפניו שם: כי אתא רבין א"ר יוחנן אפילו בהמה לעוף).

20. שם נ ע"ב (נב ב):1032 אמרי
במערבא משמיה דר' יוסי בר' חנינא כל הכרס כולו זו היא כרס הפנימי ואיזהו
כרס החיצון בשר החופה את רוב הכרס. (ולהלן שם: ודר' אבינא ודבני מערבא
מאי).

21. שם נז א: חזקיה אמר איז ריאה לעוף וכו' אמרי במערבא משמיה דריב"ח מדבריו של בריבי ניכר שאינו בקי בתרנגולין.

(ועי' להלן “משמיה דר' יוסי בר אבין”)

א*) משמיה דר' חנינא

בכורות טו ב: אמרי במערבא משמיה דר' חנינא סמוך לפדיונן מתפיסן לשם אותו זבח. וליתא בירוש' שקלים פ“ד, מח ע”ב.

ב) משמיה דרב.

22. כתובות יט רע"ב: במערבא משמיה דרב אמרי אם און בידך הרחיקהו זה שטר אמנה ושטר פסים (πίστις) ואל תשכן באהלך עולה זה שטר פרוע.

ירוש' כתובות פ“ב, כו סע”ב: רב חונה בשם רב נאמנין העדים
לומר שטר אמנה ושטר פוסיטים היא וכו' א"ר חגי לא דרב אמר אסור לחתום
(“בשטר אמנה ובשטר פוסיטים”) אלא אסור לקיים כהדא אם און בידך הרחיקהו
זה שטר אמנה ושטר פיסיטים ואל תשכן באהלך עוולה זה שטר פרוע.

“כהדא” ברייתא היא, שהסמיכה רבי חגי לפירושו, אבל רב לא אמר אלא “אסור לחתום בשטר אמנה ובשטר פיסטיס”.

ג) משמיה דר' אלעזר.

23. גטין כד סע"ב: במערבא אמרי משמיה דר' אלעזר שמאל
(“חלצה בשמאל”) ולילה פסולות ופוסלות (“לכהונה”), קטן ואנפיליא פסולות ואין
פוסלות.

ירוש' יבמות פי“ב, יב ע”ג: אמר רבי לעזר יש מהן שאמרו
חליצתה פסולה ואם רצה להחזיר יחזיר. ויש מהן שאמרו חליצתה (כשירה)
[פסולה] ואם רצה להחזיר לא יחזיר. באמפילייא והחולצה לקטן חליצתה פכולה
ואם רצה להחזיר &lt;יחזיר, בשמאל ובלילה חליצתה פסולה ואם רצה
להחזיר&gt;1033 לא יחזיר.

ועי' “משמיה דר' אלעאי” (“אלעזר”).

ד) משמיה דר' זירא.

24. ברכות מה ב: אמר רבא הא מילתא אמריתא אנא ואיתמרה [במערבא]1034 משמיה דר' זירא כוותי1035 שלשה שאכלו כאחת אחד מפסיק לשנים וכו'.

25. מנחות מ ע"ב: אמר רבא הא מילתא אמרי ואיתמר במערבא משמיה דר' זירא כוותי1036 היא של בגד וכנפיה של עור חייבת וכו'.

26. ב“ק ט ע”א־ע“ב: אמר ר' זירא אמר רב הונא במצוה עד שליש
וכו'. במערבא אמרי משמיה דרבי זירא עד שליש משלו מכאן ואילך משל
הקב”ה.

בירוש' פיאה פ“א, טו ע”ב: רב הונא אמר למצוה עד שליש1037. וכו‘, ודברי ר’ זירא האחרונים ליתנייהו שם, ועי' להלן “רבנן דתמן”.

ה) משמיה דר' חגי.

27. תענית ח ע"ב: ומנלן דלא מצלינן אתרתי דכתיב ונצומה
וכו‘. במערבא אמרי משמיה דר’ חני מהכא ורחמין למבעא מן קדם אלה שמיא על רזא
דנא וכו'.

ירוש' תעניות פ“ד, סח ע”ב: ואין מתענין על שני דברים כאחד
מן הדא ונקומה (!) ונבקשה וכו‘. אמר רבי תנחומה לא מן הדא אלא מן הדא
ורחמין וכו’. רבי חגיי בשם רבי זעורה שאם היו שני דברים כגון עצירת
גשמים וגוביי מתריעין עליהן.

הירוש' מביא זה בשם ר' תנחומא, אבל בשם ר' חגיי הוא מביא הלכה הנוגעת לענין זה.

ו) משמיה דר' יוסי בר אבין.

28. בכורות מה ב: אמרי במערבא משמיה דר' יוסי בר אבין
עדא אמרה חנניה היא דתניא אותו ואת בנו וכו' חנניה אומר נוהג בזכרים
ובנקבות.

29. ב"ק צא א: אמרי במערבא משמיה דר' יוסי בר אבין זאת אומרת ביישו בדברים פטור מכלום.

ירוש' ב“ק פ”ז, ו ע"ג: אמר רבי יוסי הדא אמרה המבייש את חבירו בדברים פטור1038.

ונחלף להם לבבלים ר' יוסי בר זבידא (= ר' יוסי סתם בירוש') בר' יוסי בר אבין, כרגיל בבבלי בכ"מ1039: “ר' יוסי בר אבין ואיתימא ר' יוסי בר זבידא”.

אמנם בכ"י ר' ליתא “בר אבין”, אבל ר' יוסי סתם שבירוש'
מובא בבבלי תמיד בשם “ר' יוסי בר זבידא”, חוץ
מתענית1040.

ועי' ברכות נ ע“ב: אמר רב יהודה שכח והכניס אוכלין לתוך
פיו בלא ברכה מסלקן לצד אחד ומברך. תני חדא בולען ותניא אידך פולטן ותניא
אידך מסלקן, ל”ק הא דתניא בולען במשקין וכו' והא דתניא מסלקן במידי דממאיס,
במידי דלא ממאיס נמי ליסלקינהו וכו‘, תרגמה רב יצחק1041 קסקסאה קמיה דר’ יוסי בר אבין משמיה דר' יוחנן משום שנא' ימלא פי
תהלתך. ירוש' שם פ“ו, י רע”ב: רב הונא אמר הרי וכו' אם היו משקין פולטן
אם היו אוכלין מסלקן לצדדין. ר' יצחק בר מרי קומי ר' יוסי בי ר' אבון
בשם ר' יוחנן אפילו אוכלין פולטן דכתיב ימלא פי תהלתך.

ז) “פליגי בה תרי אמוראי במערבא ר' יוסי בר אבין ור' יוסי בר זבידא”.

30. ברכות כב א: פליגי בה… חד תני שנאה (“בעל קרי שנתנו
עליו תשעה קבין מים טהור נחום איש גם זו לחשה לר' עקיבא ור' עקיבא לחשה לבן
עזאי ובן עזאי יצא ושנאה לתלמידיו בשוק”) וחד תני לחשה, מאן דתני שנאה משום
בטול תורה וכו' ומאן דתני לחשה שלא יהו ת"ח מצויים וכו'.

בירושי פ“ג, ו ע”ג, ליתא, ושם: א“ר יעקב בר אבון כל
עצמן לא התקינו את הטבילה הזאת אלא שלא יהו ישראל וכו'. ולהלן שם: ביומוי
ריב”ל ביקשו לעקור את הטבילה הזאת וכו'1042.

31. ברכות לג ב: פליגי בה… חד אמר מפני שמטיל קנאה במעשה
בראשית (“על קן ציפור יגיעו רחמיך”) וחד אמר מפני שעושה מדותיו של
הקב"ה רחמים ואינן אלא גזרות.

בירוש' פ“ה, ט ע”ג (מגילה פ“ד, עה ע”ג): ר' פינחס1043 בשם ר' סימון כקורא תיגר על מידותיו
של הקב“ה, על קן ציפור הגיעו רחמיך ועל אותו האיש לא הגיעו רחמיך. ר'
יוסי (=“ר' יוסי בר זבידא”) בשם ר' סימון כנותן קיצבה למדותיו של הקב”ה,
עד קן ציפור הגיעו רחמיך, וכו'. אמר ר' יוסי בי רבי בון לא עבדין
טבות שעושין למדותיו של הקב"ה רחמים1044.

ח) “אמר עולא פליגי בה תרי אמוראי” וכו' (ועי' להלן, עולא).

32. שבת כא ב: אמר עולא פליגי בה תרי אמוראי במערבא ר'
יוסי בר אבין וכו' חד אמר טעמא דב“ש (“יום ראשון מדליק שמונה מכאן ואילך
פוחת והולך”) כנגד ימים הנכנסין וכו' וחד אמר טעמא דב”ש כנגד פָרי החג
וכו'.

וליתא בירוש'.

33. שם צו א: אמר עולא פליגי בה וכו' חד אמר כמוציא רימון וחד אמר כשורש קטן.

וליתא בירוש'1045.

ט) משמיה דר' אבין.

34. תמורה כד א (בכורות לג ב): ת"ר אין מרגילין וכו' בבכור ולא בפסולי המוקדשין וכו'. אמרי במערבא משמיה דרבי אבין1046
מפני שנראה כעובד עבודה בקדשים. ר' יוסי בר אבין אמר גזרה שמא יגדל מהם עדרים עדרים.

בירוש' ביצה פ“ג, סב רע”ב: תני אין מרגילין וכו'. א"ר
אבון שלא יהא כעובד בו עבודה בחייו. אמר רבי יוסטה בר שונם גזרו
עליהן שלא ירעו אותן עדרים עדרים. (ולהלן שם: אמר רבי יוסי בי רבי בון
כל עמא מודיי למיחבוט אסור, למינפח רבי חייה רבה ור' שמעון בר' וכו‘,
ודבריו אלו נמשכים לפי ק"ע לטעמו של ר’ אבון, ולפי פ"מ לטעמו של ר'
יוסטא).

י) משמיה דרבה בר מרי.

35. ב"ב טז ב: אמרי במערבא משמיה דרבה בר מרי מה עדשה זו
אין לה פה אף אָבל אין לו פה דבר אחר מה עדשה זו מגולגלת אף אבילות מגלגלת
ומחזרת על בל באי עולם.

בירוש' ליתא; ב“ר פס”ג יד סתם: מה עדשה זו עשויה כגלגל וכו' מה עדשה זו אין לה פה וכו'.

36. הוריות יג א (זבחים צ ע"ב): פר ע“ז קודם לשעיר ע”ז,
אמאי האי (“שעיר”) חטאת והאי (“פר”) עולה, אמרי במערבא וכו' חטאת ע"ז
חסר1047 א' לחטת כתיב.

בירוש' הוריות פ“ג, מח ע”א: אמר רבי בא1048 מרי לית יכיל חטאת דידיה חסר.

ונראה כי “רבה בר מרי” הוא “רבי בא מרי” שבירוש‘. וכך אנו
מוצאים בירוש’ ברכות פ“ט, יד ע”א: ר' בא אבוה דר' בא מארי, ובפיאה פ“א,
טו ע”ד: רבי אבא אבוי דר' אבא בר מרי1049,
וקיצרו את שם האב: “ר' בא” במקום “ר' אבא מרי”, או “מרי” במקום “אבא מרי”,
והשם המלא הוא: ר' אבא מרי בר ר' אבא מרי.

בסנהד' יז ב אמרו: אמרי במערבא – ר' ירמיה; אבל בכתובות יט
ב הוא – ר' חגי, בב“ב פח א – ר' אבהו, ובביצה ח ע”ב – ר'
יוסי בר' בון (עי' לעיל). ואף א“א שר' ירמיה ימסור בשם ר' יוסי ב”ר בון,
שהיה תלמיד־חבר לר' מנא בנו של ר' יונה, ור' יונה תלמידו של ר' ירמיה. צריך
אפוא לצמצם את הכלל הזה ולהגבילו לזמן ידוע ועריכה ידועה.

ה. דברים שאמוראים מוסרים אותם בשם “מערבא”: “א"ר פלוני אמרי במערבא”, וכדומה.

37. ר' יצחק. יומא פו א: א“ר יצחק אמרי במערבא
משמיה דרבה בר מרי בוא וראה שלא כמדת הקב”ה מדת ב“ו, מדת ב”ו מקניט את
חבירו בדברים ספק מתפייס הימנו וכו'.

38. רב יצחק בר יוסף. זבחים פא ב: כי אתא רב יצחק בר יוסף אמר אמרי במערבא הב"ע כגון דאיערב חטאת החיצונה בשירים.

39. שבת יג ב: כי אתא רב דימי אמר וכו' במערבא אמרי אמר1050 רב יצחק בר יוסף סינר מפסיק וכו'.
כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא.

40. עירובין ג ע"א: מאי אמלתרא וכו' כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא פסקי דארזא.

41. יומא נה ב: מיתיבי שלשה עשר שופרות היו במקדש וכו'
(שקלים פ“ו מ”ה) כי אתא ר"ד אמר אמרי במערבא גזירה משום חטאת שמתו
בעליה.

בירוש' שקלים שם ה“ה, נ ע”ב: שמא תמות אחת מהן ונמצאו דמי חטאות מיתות מעורבות בהן.

42. סוכה י ע“א: כי אתא ר”ד אמר אמרי במערבא אם אין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של העליונה וכו'.

בירוש' פ“א, נב ע”ב: מה דיורין ממש או אפילו ראויה לדיורין. מן וכו' הדא אמרה דיורין ממש. (ולא כרב דימי!).

43. חגיגה טו ב: כי אתא ר“ד אמר אמרי במערבא ר”מ אכל תחלא ושדא שיחלא לברא.

44. סנהד' סט א: כי אתא ר"ד אמר אמרי במערבא בן ולא הראוי לקרותו אב.

בירוש' שם, כו ע"א (אחרי הברייתא): מכיון שהוא ראוי לבוא על אשה ולעברה וכו'.

45. סנהד' ע ע“א: כי אתא ר”ד אמר אמרי במערבא האי קרא
(“למי אוי” וגו') מאן דדרש ליה מרישיה לסיפיה מדריש ומסיפיה לרישיה
מדריש1051.

46. סנהד' ק ע“א: כי אתא ר”ד אמר אמרי במערבא משמיה דרבא
בר מרי עתיד הקב"ה ליתן לכל צדיק וצדיק שלש מאות ועשרה עולמות שנאמר
להנחיל וכו'.

בהוספה שבסוף עוקצין – בשם ריב"ל.

47. זבחים קה א: כי אתא ר"ד אמר אמרי במערבא צריכין הכשר טומאה ממקום אחר (עי' ירוש' יומא פ“ו, מג סע”ד).

48. בכורות ח ע"א: כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא הואיל ודיברה עמהם שכינה.

ב“ר פ”כ ג: חוץ משלשה שמשמשין פנים כנגד פנים מפני שהשכינה דיברה עימהם וכו'.

49. רב שמואל בר יהודה. ברכות יד ב: דכי אתא רב שמואל
בר יהודה אמר אמרי במערבא ערבית דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם אני ה'
אלהיכם אמת וכו'. אמר ר"פ קסברי במערבא (כי"מ: בני מערבא) ואמרת
אליהם נמי לא הויא התחלה עד דאמר ועשו להם ציצית. אמר אביי הלכך אנן אתחולי
מתחלינן דקא מתחלי במערבא וכיון דאתחלינן מגמר נמי גמרינן דהא אמר רב
כהנא אמר רב לא יתחיל ואם התחיל גומר.

בירוש' פ“א, ג ע”ד: תמן אמרין לא יתחיל ויאמר ואם התחיל
גומר ורבנן דה[כא] אמרין מתחיל ואינו גומר וכו‘. ר’ בא בר אחא נחית לתמן
חמיתון מתחילין וגומרין ולא שמיע דתמן אמרין וכו' ורבנן דהכא אמרין
וכו'.

ואם כן חולקין בני מערבא על רב, ולא כבבלי.

50. רב יהודה בר שילא. יבמות כא ב: דכי אתא רב יהודה וכו' כל שבנקבה ערוה בזכר גזרו על אשתו משום שניה.

בירוש' פ“ב, ג ע”ד – בשם רב.

אמר ליה ר' אבא לרב אשי –

51. שבת קנ סע“ב: א”ל ר' אבא לרב אשי במערבא אמרינן הכי1052 המבדיל בין קודש לחול ועבדינן צורכין (בה"ג: ועבדין עיבידתא).

וליתא בירוש' ברכות פ“ה, ט סע”ב.

אולם,

52. ב“ק כז רע”ב: אמאי פטור איבעי ליה לעיוני ומיזל אמרי
(ד)בי רב משמיה דרב בממלא ר"ה כולה חביות שמואל אמר באפילה שנו וכו‘. אמר
ליה ר’ אבא לרב אשי (הכי) אמרי במערבא משמיה דר' אלעא1053
(“אלעאי”), לפי שאין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים.

בירוש' ב“ק רפ”ג, ג סע"ב: ואין דרך אדם להיות מְבַחֵן1054 ברשות הרבים. רב אמר במְמַלָא את
כל רשות הרבים. אבל אם אינה ממלָא את כל רשות הרבים (אין) דרך אדם להיות
מבחן1055 ברשות הרבים. שמואל אמר וכו', אמר רבי לעזר ואפילו אינה ממלא כל רשות הרבים ואפילו1056 אינה נתונה על קרן זוית איז דרך אדם להיות מבחן ברשות
הרבים.

ואלה הם ממש דברי הבבלי בשם ר' אלעא1057: לפי שאין דרכן של ב“א להתבונן בדרכים; אלא שבא”י השתמשו
ב“מְבַחֵן” במקום “מתבונן”.

בכמה מקומות אומר ר' אבא לרב אשי: אתון מהכא מתניתו לה
אנן מהכא מתנינן לה (תענית ד ע"א): אנן אדר' פלו' מתנינן לה, אתון מהתם
– אנן מהכא – (ב"ב קמז א, קמח א, בכורות נה א, וכן בכתובות קיא
א)1058.





ז. בעו במערבא. הוו בה במערבא





“בעו במערבא” – פסח' מה ב: אמר עולא בעו במערבא
בית ועליה מהו וכו‘, ב“מ קה סע”ב: אמר עולא בעו במערבא נשדף תלם אחד על
פני כולה מאי וכו’, מנחות מו רע“א: אמר עולא בעו במערבא תנופה עושה
זיקה וכו'; בכורות לח סע”ב: אמר רבא (כי“מ ושמ”ק: עולא) בעי (בי"מ:
בען) במערבא כגרוגרת בסעודה ראשונה וכו‘. יבמות כב א: א“ל רבא לר”נ חזי
מר האי מרביֵן דאתא ממערבא1059 ואמר בעו
במערבא גזרו שניות בגרים או לא וכו’; שם קיז סע“א: אמר רב אחא בר עויא
בעו (כי"מ: בען) במערבא חמוחה הבאה לאחר מיכן מהו וכו‘; תמורה כא א:
אמר רבא בר רב עזא1060 בען במערבא המטיל מום
בתמורת בכור ומעשר מהו וכו’ א”ל אביי ותיבעי לך המטיל בתשיעי של מעשר
וכו‘. רב נחמן בר יצחק מתני לה הכי א“ר אחא בריה דרב עזא1061
בען במערבא המטיל מום בתשיעי של מעשר מהו א”ל אביי ותיבעי לך המטיל מום בתמורת בכור וכו’.
וכולם אינם בירוש'.

ואולם “הוו בה במערבא” – שבת קלד ב: כי אתא רב דימי
א“ר אלעזר הלכה כר”א בן עזריה. הוו בה במערבא הרחצת כל גופו או הרחצת מילה,
אמר להו ההוא מרבנן ור' יעקב שמיה מסתברא הרחצת כל גופו דאי ס“ד הרחצת
מילה מי גרע מחמין ע”ג מכה דאמר רב אין מונעין חמין ושמן מע“ג מכה בשבת.
מתקיף לה רב יוסף ולא שני לך וכו' מתקיף לה רב דימי וכו‘. כי אתא רבין
אמר ר’ אבהו א”ר אלעזר וכו' הלכה כראב"ע בין בחמין וכו' בין הרחצת כל גופו
בין הרחצת מילה וכו'.

בירוש' שם, פ“ט, יב ע”א (ופי“ט, יז סע”א): אנן תנינן
מרחיצין את הקטן וכו‘. אמר ר' יוסה על כורחך את אמר מרחיצין את הקטן.
תני שמואל לעולם אין מונעין לא שמן ולא חמון מעל גבי מכה בשבת. אמר רבי
יוסה כל שעה היה רבי זעירא רבי אמר לי תני מתניתך ולא עוד אלא שמזלפין חמין
ע"ג מכה בשבת. אם אומר את שמרחיצין את המילה מה בין מכתו של גדול למכתו של
קטן. רבי אבהו בשם ר’ אלעזר הלכה כרבי אלעזר בן עזריה.





ח. מחכו עלה במערבא1062





בסנהד' יז ב אמרו: שלחו מתם ר' יוסי בר חנינא, מחכו עלה
במערבא ר' אלעזר. והא שלחו מתם לדברי ר' יוסי בר חנינא (סנהד' לד א), אלא
איפוך שלחו מתם רבי אלעזר מחכו עלה במערבא ר' יוסי בר חנינא.

אבל כבר הקשו התוס' מנזיר מב א, דמחכו עלה במערבא על
דריב"ח. אמנם כמו שנראה נוסח שלנו, נוסח הצרפתים בנזיר, משובש שם, אבל
מביצה יד א, שבועות כו א בהקבלה לירוש', יוצא ברור שהמחייך הוא בכמה מקומות
באמת ר' אלעזר; אבל ישנם גם אחרים (גם ריב"ח):

1) ביצה יג סע“א: כיצד מנפח1063 אמר רב אדא בר אהבה אמר רב מנפח מקשרי אצבעותיו ולמעלה, מחכו
עלה במערבא כיון דמשני אפילו בכולה ידא נמי, אלא א”ר אלעזר מנפח בידו
אחת ובכל כחו.

ירוש' מעשרות פ“ד, נא ע”ב: הונא בר חיננא ורב תחליפא בר
אימי הוון יתיבין קומי רבי לעזר. וכו'. והויין (=“וחויין”) ליה עד
קישרי אצבעתיה והוון סבין מיניה1064 והפך אפוי לכותלא (כי"ר: לקטליה)1065 וחוי לון מלא שיעלון (כי"ר: שועלה). היינו חוכא!

2) נזיר מב א: אמר מר1066 וכולם
שגילחו שלא בתער או ששיירו שתי שערות לא עשו ולא כלום. אמר רב אחא (בריה
דרב איקא) זאת אומרת רובו ככולו מדאורייתא, ממאי מדגלי רחמנא גבי נזיר ביום
השביעי יגלחנו הכא הוא עד דאיכא כולו וכו‘. מתקיף לה רבי יוסי ברבי
חנינא האי (“ביום השביעי יגלחנו”) בנזיר טמא כתיב. מחכו עלה במערבא
מכדי גזיר טמא דבתער מנלן1067 מנזיר טהור יליף,
ליתי נזיר טהור וליליף מנזיר טמא מה טמא כי שייר שתי שערות ולא כלום עבד
וכו’. וזו, כדברי התוס', בניגוד לסנהדרין.

אבל הנוסח הספרדי בסוגיא זו הובא במאירי: הגירסא המדויקת
כך היא אמר מר וכו' אמר רב (צ"ל: רבי) אחא לא שנו אלא בנזיר טמא אבל
בטהור לא מדגלי רחמנא בטמא יגלחנו (“ר”ל כולו") אלמא בטהור רובו
ככולו, מחכו עלה במערבא טמא דבתער מנלן דיליף מטהור ליליף נמי טהיר מטמא
לשיור שתי שערות ותו לא מידי" (“ובתוספות וכן בפירוש גדולי הרבנים נסחאות
שלא מצאנום בספרים שלנו”).

ואמנם כך הוא בירוש' נזיר פ“ו, נה סע”א: תמן תנינן שלשה
מגלחין וכו' לא עשו כלום. אמר רבי אלעזר מתניתא בנזיר טמא אבל בנזיר
טהור כיון שגילח רוב ראשו אפילו שלא בתער יצא. רבי אמי כהדא [ד]רבי
אלעזר, רבי עזריה1068 בעי כל עצמו אינו
קרוי תער אלא בנזיר טהיר תער לא יעבר על ראשו עד מלאת הימים. הא אם השלים
צריך תער. דילמא לא אתאמרת אלא בנזיר טמא בשתי שערות (וכמו שמסר ר' אחא
בבבלי). וכו'.

וודאי שדברי ר' אחא שבבבלי משם ר' אלעזר נאמרו, שכן הוא רגיל למסור בשם ר"א: בבלי מגילה יח א וכמה פעמים בירוש'.

“מחכו עלה במערבא” כאן הוא “בעי” של הירוש', והיא נשאלה על דברי ר' אלעזר.

“מחכו” וכו' הוא אפוא כאן – ר' עזריה (עזרה, עזרא) תלמידו של ר' מנא (שהיה בדור שני לר' אחא חבירו של ר' יונה אביו).

א“כ אף “מחכו עלה במערבא” כ”שלחו מתם“, אינו מסויים לדור
אחד (ועי' להלן). ואשר ל”שלחו מתם" בסנהד' לד א, הרי “שלחו מתם” בכל
הדורות, עי' ברכות סד א (בימי רבה ורב יוסף) וחולין נט ב (בימי רב
שמואל בריה דר' אבהו הסבורא) ועי' חולין עו ב: שלחו מתם – הדר שלחו
– הדר שלחו1069 (ומש“כ בתרביץ ש”ב, 310)1070.

אלא שהרשימה שבסנהד' שם מכוונת לזמן ידוע ותלמוד ידוע.

3) ב“ק קב ב: תני(א) חדא (“הנותן מעות לשלוחו ליקח לו חטין
ולקח מהם שעורים”) אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותני חדא (“אידך”,
עי' ד"ס) אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע. אמר ר' יוחנן ל”ק
הא ר“מ (“קמייתא ר”מ") והא ר' יהודה, הא ר”מ דאמר שינוי קונה וכו‘. מתקיף
לה ר' אלעזר וכו’ אלא א“ר אלעזר הא והא ר”מ ול"ק כאן לאכילה כאן לסחורה
(“לסחורה בכל מידי דאיכא רווחא ניחא ליה וכי הותירו לאו שינוי הוא”).
מחכו עלה במערבא לר' יוחנן אליבא דר' יהודה (“דמוקים ברייתא ב' כר'
יהודה”) וכי מי הודיעו לבעל חטין שיקנה חטין לבעל מעות (“ולמה הוא חולק
עמו”). מתקיף לה רב שמואל בר ססרטי אי הכי אפילו חטין וחיטין נמי לא,
אמר ר' אבהו שאני חיטין וחיטין דשליחותיה קא עביד וכו'.

אבל בב"מ קיז ב אמרו: אמר רבי יוחנן בשלשה מקימות שנה
לנו ר' יהודה אסור לאדם שיהנה מממון חבירו, חדא וכו' אידך מה היא דתנן
לצבוע לו אדום וכו‘. אמאי דילמא וכו’. לצבוע לו אדום וצבעו שחור משום דקא
משני וכו'.

הרי שר' יוחנן אינו מפרש משנת ב“ק משום שינוי. ואמנם
בירוש' ב”ק פ“ט, ז רע”א: תני הנותן מעות וכו' אם הותירו חותירו לו. ותני
חורן אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לשניהן [. מן דמר אם פחתו פחתו לו
אם הותירו הותירו לו דר“מ1071, מ”ט דר“מ שלא נתבוון המוכר לזכות אלא ללוקח[. מאן] דמר1072 אם פחתו פחתו לו אם הותירו הותירו לאמצע דר‘1073 יהודה]1074. מאי טעמא דר’ יודן שלא נתכוון המוכר לזכות אלא לבעל המעות. ולמה (אין)1075 חולק עמו שאסור ליהנות מחבירו1076 (כדברי ר' יוחנן בב"מ). מעתה (לר' מאיר) א(פ)ילו1077
אמר לו ליקח לו חטים ולקח לו חטים לא נתכוון המוכר לזכות
אלא לבעל המעות ובשעה שאמר לו ליקח חטים ולקח לו שעורים לא נתכוון מוכר
לזכות אלא ללוקח וקיסמה (כצ"ל)1078 בידיה
(“וקסמים בידיו”). א”ר נסא (מעין תירוצו של ר' אבהו שבבבלי) בשעה
שקיים שליחותו (לא)1079 נתכוון המוכר לזכות לבעל
המעות, לא קיים שליחותו נתכוון לזכות ללוקח. ולמה חולק עמו (לר'
יהודה). אמ' (“אמרו”, או"ז) הואיל ובאת לו הנייה מתחת ידו אף הוא חולק עמו.
(“ע”י מעותיו של זה וע“י רגליו של זה” בדמאי, והסוגיא מוחלפת מדמאי פ“ו, כה
ע”ד) וכו'. והיינו חוכא.

4) שבועות כו א: על העלם שבועה הוא חייב ואינו חייב על
העלם חפץ. מחכו עלה במערבא בשלמא שבועה (“העלם שבועה”) משכחת לה בלא
חפץ כגון דאמר שבועה שלא אוכל פת חטין וכסבור שאוכל קאמר דשבועתיה אינשי
חפצא דכיר אלא חפץ בלא שבועה היכי דמי כגון דאמר שבועה שלא אוכל פת חטין
וכסבור של שעורין קאמר דשבועתיה דכיר ליה חפצא אינשי כיון דחפצא אינשי ליה
(כצ"ל) היינו העלם שבועה אלא אמר רבי אלעזר דא ודא אחת היא (“וזו אינה
משנה”).

בירוש' פ“ג, לד ע”ג: על העלם שבועה הוא חייב ואינו חייב על
העלם חפץ. ותֵן העלם חפץ על העלם שבועה ויהא חייב. ואִין כֵינִי
תֵן1080 העלם טומאה על העלם מקדש ויהא חייב שתים וכו'.

סובר הירוש' שא"א לחפץ בלא שבועה.

5) שבועות לד ב: ר“ש אומר חייב כאן וחייב בפקדון וכו'
(“ועוד ק”ו מה פקדון שעשה בו נשים כאנשים וכו' מה לפקדון שכן לא עשה בו
מושבע כנשבע" וכו', ברייתא דלעיל לג ב–לד א). מחכו עלה במערבא, מאי
חוכא דקתני מה לפקדון שכן לא עשה בו מושבע כנשבע וכו' מכדי מושבע מפי עצמו
בעדות לר”ש מנא ליה וכו' אלא חוכא אמזיד כשוגג וכו' אמר (להו) רב
חגא1081 ומאי חוכא וכו' אלא מאי חוכא כי אתא ר“פ ור”ה בריה דרב יהושע מבי רב אמרי היינו חוכא מכדי ר"ש וכו'.

בירוש' פ“ד, לה ע”ג־ע“ד, לא הביאו מן הברייתא אלא עד “ועוד ק”ו”.

6) זבחים טו א: איתמר אמר עולא א"ר יוחנן הולכה שלא
ברגל פסולה וכו‘. איתמר הולכה שלא ברגל מחלוקת ר“ש ורבנן (“לר”ש שאין מחשבה
פוסלת בהילוך כשרה"). בהולכה רבתי (ש“שחט רחוק מן המזבח”) דכ”ע לא פליגי
דפסולה כי פליגי בהולכה זוטרתי. מחכו עלה במערבא אלא חטאת העוף (“שעיקר
עבודתה היא הזאת דמה והילכה זוטרתי היא”) דפסולה בה מחשבה לר"ש היכי משכחת
לה וכו’ כי אתא ר“פ ור”ה וכו' אמרי היינו חוכא, וכו'.

ועי' ירוש' יומא פ“ה, מב ע”ב: אמר רבי בא וכו' שנייא היא הילוך בזר ושנייא היא הילוך מאיליו.

7) סנהד' קט א: מאי עבוד (“דור הפלגה”) אמרי דבי ר' שילא [אמרו]1082 נבנה מגדל ונעלה לרקיע ונכה אותו
בקרדומות כדי שיזובו מימיו. מחכו עלה במערבא א“כ ליבנו אחד
(ב)טורא1083. (אלא) א”ר ירמיה ב“ר אלעזר נחלקו לג' כיתות אחת אומרת נעלה ונשב שם וכו‘. ועי’ ב”ר פל"ח ד.

– בעירובין מח א: מחייך עלה ר' יוסי ב"ר חנינא (על
“תני ר”ח", שם מז ב, “חרם שבין תחומי שבת צריך מחיצה של ברזל להפסיקו”),
מאי טעמא קא מחייך וכו'.

בירוש' ביצה פ“ה, סג סע”ב: באר שבין שני תחומין רבי יוחנן
אמר עושין לה מחיצה של ברזל. רבי יוסי בן חנינה אמר אפי' מחיצה של קנים
וכו'.





ט. “במערבא מתנו”, סידור הסוגיא ע"פ מערבאי





1) ברכות ב ע"ב: במערבא הא דרבה בר רב שילא לא שמיעא
להו ובעו לה מיבעיא האי ובא השמש ביאת שמשו הוא וכו' והדר פשטו לה
מברייתא מדקתני בברייתא סימן לדבר צאת הכוכבים וכו'.

וליתא בירוש'.

2) יומא סט ב, ירוש' ברכות פ“ז, יא ע”ג (מגילה ספ“ג, עד ע”ג):









	יומא
	 ירוש'





	במערבא מתנו הכי (רב)1084 גידל אמר גדול שגדלו בשם המפורש
	גידול אמר1085 בשם המפורש רב מתנה אמר גידלו בברכה.


	ורב מתנא אמר האל הגדול הגבור והנורא והא דרב מתנא נטייא1086
	רבי סימון בשם ריב“ל למה נקרו אנשי כנה”ג שהחזירו


	לדרבי יהושע בן לוי דאריב“ל למה נקרא שמן אנשי כנה”ג שהחזירו עטרה 
	הגדולה ליושנה. אמר רבי פנחס משה התקין וכו' 


	ליושנה. אתא משה אמר האל הגדול הגבור והנורא, אתא ירמיה וכו' לא אמר
	ירמיה אמר וכו' דניאל אמר וכו' וכיון שעמדו


	נורא, אתא דניאל וכו' לא אמר גבור, אתו אינהו ואמרו וכו'. ורבנן
	אכנה"ג החזירו וכו'. אמר רבי יצחק בן אלעזר יודעין


	היכי עבדי הכי ועקרי תקנתא דתקין משה א"ר [יצחק בר']1087
	 הן הנביאים שאלוהן אמיתי ואינן מחניפין לו.


	אלעזר מתוך שיודעין בהקב"ה שאמתי הוא לפיכך לא כיזבו בו.








הסתם שבבבלי “אתא משה” וכו‘, הוא – ר' פנחס בירוש’;
השאר כבירוש‘, אלא שבירוש’ אין אצלנו המשפטים המקשרים: והא דרב מתנא נטייא
לדריב“ל, ורבנן היכי עבדי הכי ועקרי תקנתא דתקין משה. ר' פנחס ור”י בן
אלעזר שניהם רבותיו של ר' מנא.

זהו ממש ציטט מתלמודה של א“י, ואעפ”כ ישנם שינויים ביניהם.

3) סוכה לו סע“ב (מנחות סב א): [אמר ר' חייא בר אבא]1088
א”ר יוחנן מוליך ומביא למי שהרוחות
שלו מעלה ומוריד למי שהשמים והארץ שלו. במערבא מתנו הכי אמר רב חמא בר
עוקבא א"ר יוסי ברבי חנינא מוליך ומביא כדי לעצור רוחות רעות מעלה ומוריד
כדי לעצור טללים רעים. אמר ר' יוסי בר אבין ואיתימא ר' יוסי בר
זבידא1089 זאת אומרת שירי מצוה מעכבין את הפורענות שהרי תנופה שירי מצוה היא ועוצרת רוחות וכו'.

בפסיקתא דר“כ פיס' העומר (ע ע"ב) ופסיק”ר פי“ח סי' ד: כיצד
היה מניף רב חמא בר עוקבא בשם ריב"ח אמר מוליך ומביא לבטל רוחות קשות,
מעלה ומוריד לבטל טללים רעים. ר' סימון בשם ריב”ל אמר מוליך ומביא למי
שהעולם שלו מעלה ומוריד למי שהעליונים והתחתונים שלו1090.

דברי ר' יוסי ב“ר בון אינם במקורות א”י.

4) זבחים נה ב: איתמר נמי אמר רב חמא בר עוקבא1091 אמר ריב"ח שלמים ששחטן קודם שיפתתו
דלתות ההיכל פסולין וכו' במערבא מתני אמר ר' יעקב בר אחא אמר ר'
אסי1092 שלמים ששחטן וכו'.

5) חולין סח א־ב: (“הוציא העובר את ידו והחזירו מותר”) אמר
רב יהודה אמר רב ואבר עצמו אסור וכו‘. עולא א"ר יוחנן ואבר עצמו מותר,
וכו’. במערבא מתנו הכי רב אמר יש לידה לאברים (“אבר שיצא הרי האבר
כילוד”) ורבי יוחנן אמר אין לידה לאברים. מאי בינייהו (“בין לישנא דמערבא
ללישנא קמא”) א"ב למיסר מיעוט אבר שבפנים.

אלא שוודאי שכמה וכמה סוגיות ירושלמיות נמסרו בבבלי
כצורתן (בהוספות של הבבליים) וכלשונן, בלא כל
ציון1093:

6) זבחים ח ע“ב–ט ע”א: ת“ר פסח בזמנו וכו' ובשאר ימות השנה
לשמו פסול שלא לשמו כשר; מנה”מ אמר אבוה דשמואל א“ק ואם מן הצאן קרבנו לזבח
שלמים, דבר הבא מן הצאן יהא לזבח שלמים. אימא שלמים אין מידי אחרינא (“שחטו
לשם עולה”) לא. אמר רבי אילא א"ר יוחנן לזבח לרבות כל זבח, וכו'. אימא
לכל דשחיט ליה להוי כוותיה (“אם לשלמים שלמים ואם לחטאת חטאת”). א"ר
אבין דוחין קדשים הנאכלים (“פסח”) אצל קדשים הנאכלין ואין דוחין קדשים
הנאכלין אצל קדשים שאינן נאכלין ("אטו חטאת ואשם מי לא מיתאכלי אלא
דוחין קדשים הנאכלין לכל אדם אצל קדשים הנאכלין לכל אדם וכו').
רבי יוסי ברבי אבין אמר דוחין קדשים קלים אצל קדשים קלים ואין דוחין
קדשים קלים אצל קדשי קדשים. ("מתקיף לה רב יצחק בר'
סברון1094 אימא שחיטה לשם מעשר וכו')
מתקיף לה רב יימר בריה דרב הילל וממאי דבמותר פסח כתיב דילמא במותר
אשם כתיב (אמר רבא)1095 א”ק ואם מן הצאן קרבנו
לזבח שלמים דבר השוה בכל צאן (“בכבשים ועזים כגון פסח”), מתקיף לה ר'
אבין בר חייא ואיתימא ר' אבין בר כהנא בכל אתר את
אמר(ת) 1096 מן להוציא וכאן מן לרבות
אמר ר' מני הכא נמי מן להוציא דלא אתי בן שתי שנים ולא אתי בנקבה
(מתקיף לה רב חנא בגדתאה וכו').

כל סוגיא זו כולה (חוץ מדברי אמוראי בבל האחרונים
שהוסיף הבבלי) ישנה בירוש' פסח' פ“ה, לב ע”א ושקלים פ“ב, מו ע”ד: אמר ר'
יוחנן על דא אמר לי (“עלי”)1097 אבא בר
אבא דאינון אמרין מניין שהפסח משתנה לשם שלמים ת“ל ואם מן הצאן קרבנו
לזבח שלמים כל שהוא מן הצאן בא שלמים. התיבון הרי עולה
(מן)1098, דבר שאינו בא אלא מן הצאן יצאה עולה
שהיא באה אפילו מן הבקר. התיבון הרי אשם. אמר ר' בון בר כהנא מן הצאן
דבר הבא מכל הצאן יצא אשם שאינו בא אלא מן האילים בלבד. דכל אתר את אמר
מן לרבות והכא את אמר מן למעט1099, א”ר
מנא מיעטו (כלומר מיעט אשם) שאינו בא אלא מן האילים בלבד. התיבון
והכתיב אם מן הצאן קרבנו מן הכבשים או מן העזים לעולה. מעתה מותר הפסח
(אין)1100 בא עולה. א“ר אבון משנין דבר שהוא
לאכילה בדבר שהוא לאכילה ואין משנין דבר שהוא לאכילה בדבר שאינו לאכילה.
א"ר יוסי בי רבי בון משנין קדשים קלין לשם קדשים קלין ואין משנין קדשים
קלין לשם קדשי קדשים. א”ר יוחנן על דאמר (“דא עליל”)1101
ר' חנינה דאינון1102 אמרין אין
הפסח משתנה לשם שלמים אלא אם כן שחטו לשם שלמים. ואני אומר אפילו לשם
עולה. אמר ר' לא טעמא דר' יוחנן ואם מן הצאן קרבנו לזבח שלמים כל שהוא
זבח בא שלמים.

“התיבון הרי אשם” וכו‘, שבירוש’ – מובא בבבלי בשם “רב
יימר בריה דרב הילל” (שנזכר בבבלי רק כאן) ותשובת ר' בון בר כהנא
שבירוש‘, היא בבבלי סתם1103, ושאלת “בכל אתר
את אמר” וכו’ הסתמית בירוש‘, היא בבבלי בשם ר' אבין בר כהנא – או "ר’
אבין בר חייא" – שחסר בבבלי לעיל. ודברי ר' מני פירשו בבבלי על
פסח: דלא אתי בן שתי שנים וכו‘, אבל בירוש’ הם מפורשים על
אשם.

הביאו אפוא את כל הסוגיא לבבל, אלא שנפלו בה חילופים, וגם הרחיבוה.

וכיו“ב סוגיית אמוראי א”י בזבחים עה ב (על בעיא של רמי בר
חמא באות תשובות של אמוראי א“י: אמר ר' יוסי בר זבידא ת”ש וכו' רב הונא ור'
חזקיה תלמידי ר' ירמיה אמרי וכו' מתקיף לה ר' יוסי בר אבין וכו'). ובכלל
מרובים אמוראי א"י מאוחרים בזבחים.

a6) ואף סוגיא שלהלן עיקרה סוגיא ירושלמית (אף שנכנסו בה דברי בבליים), אבל אף בה חילופים:

כתובות נה א–נו א: איתמר רב ור' נתן (יונתן) חד אמר
הלכה כראב“ע וחד אמר אין הלכה כראב”ע, תסתיים דר' נתן הוא דאמר הלכה כראב“ע
דשמעינן ליה לר' נתן דאזיל בתר אומדנא דאמר ר' נתן1104 וכו‘. (ורב לא אזיל בתר אומדנא והא איתמר וכו'). יתיב ר’ חנינא
קמיה דר' ינאי וקאמר הלכה כראב”ע אמר ליה פוק קרי קראך לברא אין הלכה
כראב“ע, אמר ר' יצחק בר אבדימי משום רבינו (“רבי”) הלכה כראב”ע, (אמר רב
נחמן אמר שמואל הלכה וכו' ואע“ג דלט ר”נ וכו' אפילו הכי הלכה כראב"ע)
והלכה למעשה כראב"ע (רש“י: “הש”ס קא פסיק שכך נמנו וגמרו בני
הישיבה”).

ירוש' שם פ“ה, כט סע”ג־רע“ד: רבי יעקב בר אחא רבי אלכסא
בשם חזקיה הלכה כראב”ע וכו‘. ר’ חנניה אמר הלכה כראב“ע. א”ר אביי (צ"ל:
ינאי) אמרו לר' חנניה צא וקרא, ר' יונה ר' זעירא בשם רבי יונתן
אמר הלכה כראב“ע. רבי יוסה רבי זעירא בשם רבי יונתן אמר אין הלכה
כראב”ע. אמר רבי יוסי (יונה?) סימן היה לן דחזקיה ורבי יונתן שניהן אמרו
דבר אחד דתני וכו' ומר רבי יעקב בר אחא הלכה כראב“ע. והיא דראב”ע והיא דר“ש
בן מנסיא ומר רבי ינאי אמר[ו] לרבי חנינה צא וקרא (כצ"ל) ואמר
רבי יוסי רבי (כצ"ל) זעירא בשם רבי יונתן אין הלכה כראב”ע. וכן נפק עובדא
כרבי לעזר בן עזריה.

“והלכה למעשה” וכו‘, לא נמצא בבבלי בשום מקום כסיום
הסוגיא, וכאן בא עוד אחרי פסק־הלכה בבלי, “ואע”ג דלט וכו’ הלכה כראב“ע”;
אלא שזהו סיום הסוגיא הירושלמית: והלכה למעשה = וכן נפק עובדא, או: לעובדא,
הרגיל בירוש'.

ענין שלם ושורת אמוראים אחרונים הובא גם במו"ק.

7) מו“ק כ ע”ב: אמר ר' יוסי בר אבין שמע שמועה קרובה
ברגל ולמוצאי הרגל נעשית רחוקה עולה לו ואינו נוהג אלא יום אחד. תני רבי
אדא דמן קסרי קמיה דרבי יוחנן שמע שמועה קרובה בשבת ולמוצאי שבת נעשית
רחוקה [עולה לו ו]אינו1105 נוהג אלא יום אחד. [בעי ר' אדא דמן קיסרי]1106 קורע או אינו
קורע, ר' מני אמר אינו קורע רבי חנינא אמר קורע. א"ל רבי מני לר'
חנינא בשלמא לדידי דאמינא אינו קורע, היינו דליכא1107 אבילות אלא לדידך דאמרת קורע, קריעה בלא שבעה מי איכא. ולא והתני
איסי אבוה דר' זירא ואמרי לה1108 וכו' מי שאין
לו חלוק לקרוע ונזדמן לו בתוך שבעה קורע, לאחר שבעה אינו קורע, ועני רבי
זירא בתריה בד“א בחמשה מתי מצוה אבל על אביו ועל אמו קורע והולך.
[א”ל]1109 כי תניא ההיא לכבוד אביו ואמו.

וכל זה בירוש' מו“ק פ”ג, פב סע"ג:

הרי ששמע שמת לו מת ברגל לא הספיקו ימי הרגל לצאת עד ששלמו
לו שלשים חברייא אמרי מכיון ששמע בתוך שלשים מונה שבעה לאחר שלשים. אמר
לון רבי יוסי מכיון ששמע בשעה שאינו יכול להתאבל כמי ששמע לאחר שלשים
ואין לו אלא יום אחד בלבד. רבי אידי דקסרין בשם רבי יוחנן באת לו שמועה
קרובה בשבת קורע למחר ומתאבל (“הך גירסא פליגא אדידן דבדידן גריס ואינו
נוהג אלא יום אחד”, מהר“מ שמחות סי' לב ו”שיטה על מו“ק” שם). א“ר חנניה
אינו מתאבל (“כלומר אבל קורע”, שם ושם). א”ל רבי מנא ויש קריעה בלא
איבול. שכן (“שינויא הוא”) על אביו ועל אמו אפילו לאחר כמה חייב
לקרוע.

החליפו כרגיל1110 ר' יוסי בר
זבדא (=ר' יוסי סתם בירוש') בר' יוסי בר אבין, ושינו גם דברי ר'
אדא.

וחילופים בין בבלי לירושלמי ישנם אפילו בדברי אמוראי א"י האחרונים, כן למשל:

8) קידושין סב א־ב: בעא מיניה ר' אסי (כי"מ: אמי) מר'
יוחנן וכו' פירות ערוגה זו מחוברים יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושים
לכשיתלשו ונתלשו מהו א“ל כל שבידו לאו כמחוסר מעשה הוא איתיביה האומר לאשה
הרי את מקודשת לי לאחר וכו' מתקיף לה ר' אבא בר ממל אלא מעתה הנותן
פרוטה לשפחתו ואמר הרי את מקודשת לי לאחר שאש(ת)חרריך ה”נ דהוו קדושין
הכי השתא התם מעיקרא בהמה השתא1111 דעת אחרת
ואלא הא דאמר ר' אושעיא הנותן פרוטה לאשתו וא“ל הרי את מקודשת לי לאחר
שאגרשיך אינה מקודשת ה”נ לר' יוחנן דהוו קדושין, נהי וכו'.

ובירוש' פ“ג סד ע”א: בעון קומי ר' יוחנן מה בינה לאומ' הרי
זו תרומה על המחוברין הללו שיתלישו אמר לון תמן יש בידו לתלוש ברם הכא אין
בידו לשחרר. התיב ר' פס הגע עצמך שהיתה שפחתו. אמר ר' בא בר ממל
כשתשתחרר נתלית בדעת אחרת. דלמא ר' הושעיה רבא ור' יודן נשייא הוון יתבין
אמרין נימא הדא מילה בקידושין האו' לאשה הא ליך פרוטה זו שתקדשי לי
לכשאגרשך מהו גחכון וקמון לון וכו'.

בבבלי הובאו אפוא דברי ר' פס (ר' אפס השני) בשם ר' אבא
בר ממל, ודברי ר' בא בר ממל שבירוש' – סתם (“הכי השתא”), אלא שבכ“י מ'
כאן הנוסח: מתקיף לה רב פפ' אלא וכו‘, וזה נשתבש בוודאי מן "ר’ פס
(אפס)”, ונזכר גם ביומא סא א ובירוש' שם פ“ה מו ע”א: ר' הושעיה בשם ר'
פס (והוא ר' הושעיא ב', חבריהון דרבנן), ו“הכי השתא” הם דברי ר' אבא בר
ממל!

9) אלא שכך נחלפו אמנם דברי רק אבא בר ממל בדברי אמורא אחר גם במקום אחר:

שבועות מג א: ומאי שנא מנורה גדולה ומנירה קטנה מה שטענו
לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו אי הכי בת עשר בת חמש נמי מה שטענו לא
הודת לו ומה שהודה לו לא טענו. אמר רבי שמואל בר רב יצחק הכא במנורה של
חוליות עסקינן דקמודה ליה מינה. אי הכי אזורה נמי ניתני ולוקמי בדלייפי
וכו' אלא א"ר אבא בר ממל שאני מנורה הואיל ויכול לגוררה ולהעמידה על
חמש ליטרין.

בירוש' פ“ו לז ע”ב, א"ר חנינה זה אומר מנורה גדולה וזה או'
מנורה קטנה חייב. דתנן (?) אין נשבעין אלא על דבר שבמדה ושבמשקל
ושבמיניין. א"ר בא בר ממל תיפתר במנורה של חליות. וכו'.

ודברי ר' אבא בר ממל שבבבלי אינם בירוש‘. ברור אפוא,
שמסדרי הבבלי לא ראו את הירוש’ שלנו ולא ידעו אותו, ושמהדורא אחרת
נמסרה להם בע“פ. שהרי אין אנו יודעים בכל מאמר ומאמר של אמוראי א”י את שם
המביאו, וא“א לנו לברר, אם היה מטבריא או מצפורי או מקסרין או
מלוד, המקומות הראשים של ישיבות א”י, ומכיון שבא"י עצמה היה הפרש
והיו חילופים רבים מישיבה לישיבה (כאותם ההבדלים שבין הירוש' של ב"ר
לירוש' שלנו ובין ירושלמי נזיקין לשאר הירושלמי, כאשר העירותי), הרי
ברור שמאמר שנמסר בבבל ע"י אחד מבני הישיבות של לוד וצפורי וקסרין,
יכול היה להמסר בטבריא, מקקם חיבורו של הירושלמי שלנו, באופן אחר
וסגנון אחר. – מכאן החילופים שבמאמרים אלה בין הבבלי והירושלמי.

ושינויים וחילופים כאלו וכאלו רגילים בין בבלי וירוש' לא
במימרות אמוראים ראשונים ואחרונים בלבד, אלא אפילו באלו של אחרוני
האחרונים, כמו:

10) תענית יח ב: אין גוזרין תענית על הצבור בתחלה בחמישי וכו'. וכמה הויא התחלה, רבי1112 אחא אמר שלש רבי יוסי1113 אמר אחת.

ובירוש' שם ספ“ב, סו ע”א: כמה היא התחלה ר' בא (בירוש' כ“י: אחא, מ”ש סוף פ"ב) אמר אחת ר' יוסה אמר שתים.

ר' יוסי זה הוא ר' יוסי בר זבידא, חבירו של ר' יונה ור' אחא זה הוא ר' אחא “חברו”1114.

11) מנחות ע ע"ב: מאי (“ואסורין בחדש”, ועי' תוס') קודם
לעומר. ר' יונה אמר קודם קצירת העומר רבי יוסי בר זבדא אמר
קודם הבאת העומר1115. תנן וכו' אלא אי איתמר
אסיפא איתמר אם השרישו קודם לעומר העומר מתירן רבי יונה אמר קודם
הבאת העומר רבי יוסי בר זבדא אמר קודם קצירת העומר.

ובירוש' חלה פ“א, נז ע”ג: (אם השרישו קודם לעומר)1116 ר' יונה אמר קודם להבאה. רבי
יוסי אמר קודם לקצירה. אמר רבי יונה הבאה מתרת להבאה קצירה מתרת
לקצירה. אמר רבי יוסי קצירה מתרת הבאה וקצירה. לפום כן רבי יוסי
הוי1117 בה: קצר לרבים ונטמא חזר היחיד
לאיסורו. רבי יונה אמר (“אסיפא איתמר, אם השרישו קודם לעומר”) קודם
לקצירה רבי יוסי אמר קודם להבאה. אמר ר' יונה מילתיה דכהנא
מסייעא לי. דכהנא אמר ואם תקריב מנחת בכורים לה‘. זו ביכירה האחרת לא
ביכירה, וכו’. ולא קודם לקצירה אנן קיימין. וכו‘. אמר רבי יוסי מילתיה
דרבי אבינא מסייעא לי וכו’.

המחלוקת הראשונה חוזרת על “ואסורין בחדש מלפני העומר”, והשניה על הסיפא, ושניהם מוחלפים מן הבבלי1118.

וישנם חילופים התלויים בדיאלקט הארמי השונה מבבל לא"י (“כההוא בר בבל דסליק לארעא דישראל”, נדרים סו ב), כך:

12) קידושין לא ב: ר' אסי וכו' אתא לקמיה דר' יוחנן א“ל
מהו לצאת מארץ לחו”ל א“ל אסור, לקראת אמא מהו א”ל איני יודע [אתרח]
(אירתח)1119 פורתא הדר אתא אמר ליה אסי
נתרצית לצאת המקום יחזירך לשלום. אתא לקמיה דר' אלעזר א“ל חס ושלום דילמא
מירתח רתח, א”ל מאי אמר לך, אמר ליה המקום יחזירך לשלום, א"ל ואם איתא דרתח
לא הוה מברך לך.

אבל בירוש' ברכות פ“ג, ו סע”א־רע“ב (ושביעית פ“ו, לו ע”ג
ונזיר פ“ז, נו ע”א): ר' יסא שמע דאתת אימיה לבוצרה. אתא שאל לר' יוחנן מהו
לצאת. א”ל וכו' אי משום כבוד אביו ואמו איני יודע. א"ר שמואל בר רב יצחק
עוד היא צריכה [לר' יוחנן] אטרח (ר' יוחנן) עלוי1120 ומר אם גמרת לצאת תבא בשלום, וכו'.

מארמית א"י “אטרח עלוי” נעשה בבבל “אתרח (איתרה) פורתא”.

וכיו"ב:

13) פסח' יג ב: פסולות וכו‘. אמאי פסולות אמר רבי חנינא מתוך שהיו (“שהן”) מרובות נפסלות (בלינה)1121 דתניא אין מביאין תודה בחג המצות וכו’ וכולי עלמא בשלשה עשר
מייתי להו' וכו' ומתוך שהן מרובות נפסלות (בלינה)1122. משום ר' ינאי אמרו כשירות היו ואלא אמאי קרי להו פסולות1123 שלא נשחט עליהן הזבח, ונישחוט שאבד הזבח וכו' אלא לעולם
שנשחט עליהן הזבח ונשפך הדם.

ובירוש' שם, כז ע"ד: רבי שמעון בן לקיש אמר בשם רבי ינאי
כשירות היו משם מאי הוא פוסלן (“פוסלן בידים”!) שלא לשחוט
עליהן את הזבח ולא בשחיטה הן קדישות, ויפדה ויאכל. אמר רבי חנניה חולייא
קומוי לא א(ו)כל ואת אמרת יפדה ויאכל. רבי [חנינה]1124 אמר פסולות היו מפני שהן ממהרין להביא תודותיהן מפני חמץ שבתודה
ואי איפשר שלא ישפך דמה על אחד מהן והיא נפסלת.

מן “שלא לשחוט עליהן את הזבח”, “דלא נֶשחַט עליהון
זיבחא”, בלשון א“י. נעשה בבבל “שלא נִשחַט עליהן הזבח”, אבל א”א כלל
לפרש את הירוש' ע"פ הבבלי.

ור“ל כדעתו במנחות עח ב (פסחים סג ב), שהשוחט את התודה
לפנים ולחמה חוץ לעזרה לא קדש הלחם, וכדעתו בזבחים פט ב בבשר קדשים
קלים שיצא לפני זריקה דמים שהוא פסול ש”עדיין לא הגיע זמנו לצאת“. והיסח
הדעת לר”ל (פסח' לד א) פסול הגוף.

וכדומה עוד כמה וכמה סוגיות.





[י. סוגיות בבליות בירושלמי]

וכשם שיש בבבלי1125 מחלוקת רבא
ור' זירא, שהובאה בבבלי בשם “אמרי במערבא” – כך יש אף בירוש' שלנו
דברים של אמוראי א"י, שמפורש בהם שנאמרו “תמן” (בבבל) בשמם:

1. ערלה ספ“ג, סג סע”ב: והכלאים מדברי סופרים. שמואל אמר
בכלאי הכרם. הא בכלאי זרעים מותר. רבי יוחנן אמר בכלאי הכרם הא בכלאי זרעים
אסור (“מן התורה”) אמר רב (כי“ר: א”ר) חונא בר (צ"ל: כד)1126 נחתון מערביא דתמן אמרונא בשם רבי יוחנן וקיימנוה את
חקותי תשמורו בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים [ובגד
כלאים]1127 שעטנז לא יעלה עליך. הקיש כלאי זרעים לכלאי בגדים וכלאי בהמה וכו'.

ואעפ“כ אמרו בקידושין לט א: א”ר אסי א“ר יוחנן לוקין על הכלאים (“בחו”ל") דבר תורה א”ל רבי אלעזר לרבי אסי1128 והאנן תנן הכלאים מדברי סופרים, לא קשיא (תירוץ הבבלי הוא?)
כאן בכלאי הכרם כאן בהרכבת האילן כדשמואל דאמר שמואל את חקותי תשמורו
וכו' אף שדך בהרכבה וכו' אף שדך נוהג בין בארץ בין בחו“ל, ואלא הכתיב שדך,
ההוא למעוטי זרעים שבח”ל. וכו‘. רב יוסף (רבו של ר' חונא שבירוש'!)
מערב ביזרני וזרע א“ל אביי והאנן תנן הכלאים מדברי סופרים א”ל לא קשיא כאן
בכלאי הכרם כאן בכלאי זרעים וכו’, הדר אמר רב יוסף לאו מילתא היא דאמרי דרב
זרע גינתא דבי רב משארי משארי וכו'.

2. ר“ה ספ”ד, נט ע“ד (ברכות ספ“ד, ח סע”ג): רבן גמליאל
אומר שלוח הציבור מוציא את הרבים ידי חובתן. רבי חונה רבה דציפורין בשם ר'
יוחנן הלכה כרבן גמליאל באילין תקיעתה. רבי זעורה ורב חסדא הוון יתיבין
תמן1129 בתקיעתא מן דצלון את[ת]1130 צלותא קם רב חסדא בעי מצלייה. א”ל ר' זעירא לא כבר צלינן. א“ל
מצלינא וחזר ומצלי דנחתון מערבייא ואמרון תמן1131 בשם ר' יוחנן הלכה כר”ג באילין תקיעתא ואנא דלא כוונית
וכו'.

בבבלי ר“ה לד ב–לה א: והאמר רבי הונא1132
ציפוראה א”ר יוחנן הילכתא כר“ג, הילכתא מכלל דפליגי וכו' כי סליק רבי אבא מימי1133 פירשה מודין חכמים לרבן גמליאל בברכות של ראש השנה וכו' איני והאמר ר' הונא1134 ציפוראה א”ר יוחנן הלכה כר“ג בברכות של ר”ה וכו'.

ועי' סוכה פ“ד, נד ע”ג (חגיגה פ“א, עו סע”ב): רבי זעורא
עולא בר ישמעאל בשם רבי לעזר שלמי חגיגה ששחטן מערב הרגל אינו יוצא בהן ידי
חובתו ברגל. התיב רבי בא והתני חגיגת ארבעה עשר יוצאין בה משום שמחה
ואין יוצאין בה משם שלמים (“חגיגה”). אמר רבי זעורה תפתר בששחטה ברגל. אמר
רבי בא וכו‘. אמר רבי זעורה עד דאנן (“דאנא”) תמן שמעתנה. עולא בר
ישמעאל בשם רבי לעזר (“כדלעיל”), כד סלקינן (“סלקית”) הכא שמעתנה. רבי
חייה בשם רבי לעזר והיית אך שמח לרבות לילי יום טוב הראשון (בחגיגה:
האחרון)1135 לשמחה. או יכול אף לילי יום טוב
האחרון (שם: הראשון, וכצ"ל) ת"ל אך. אך חלק. רבי חייה בשם רבי
לעזר ושמחת בחגך משאת מתחייב בחגיגה את מתחייב בשמחה. התיבון והתנינן
ההלל והשמחה שמונה, וכו’.

בבבלי פסח' ע סע“ב: אמר עולא א”ר אלעזר שלמים ששחטן
מערב יו“ט אינו יוצא בהן לא משום שמחה ולא משום חגיגה וכו' לימא מסייע ליה
והיית אך שמח לרבות לילי יו”ט האחרון לשמחה וכו' מתיב רב יוסף חגיגת
ארבעה עשר יוצא בה משום שמחה ואינו יוצא בה משום חגיגה וכו' אמר רב אידי
בר אבין שעיכב ושחטה וכו' מתיב רבא ההלל וכו' אמר רב הונא בר (יה
דרב)1136 יהודה (בירוש', רב אבודמי נחותה)
משמחו בשעירי הרגלים וכו‘. כי אתא רבין א"ר אלעזר שלמים ששחטן מערב
יו"ט יוצא בהן משום שמחה ואין יוצא בהן משום חגיגה וכו’.

ולא ידעו בא“י את דברי רבין בשם ר' אלעזר, ובבבלי – את
דברי ר' חייה בר אבא בשם ר' אלעזר. ואף נראה שלא ידעו בא”י את דברי עולא עד
שבא ר' זעירא. ועי' ירוש' פ“א, ס סע”ב: עולא בר ישמעאל (אמר) מְצַוֵית
דעתיה על דרבי לעזר (“מחבר דעתו עם זו של ר' אלעזר ואומרם יחד”) ולא שנייא,
היא שחלקו וכו‘, ואמנם רוב ההלכות שמסר עולא בב"ק יא א–ב מורחבות ואינן
מתאימות לדברי ר’ אלעזר בירוש' שם. ועי' ברכות לח ב: ארנב“י קבע עולא
לשבשתיה כרבי בנימין בר יפת (בשם ר' יוחנן), תהי בה ר' זירא וכי מה ענין ר' בנימין
בר יפת אצל ר' חב”א ר' חב"א דייק וכו' ור' בנימין בר יפת לא דייק
וכו'.





יא. תמן אמרין, רבנן דתמן





להיפך מוצאים אנו בירוש' כמה פעמים: תמן אמרין,
“רבנן דתמן”, ורובם של אותן הדברים שהובאו כך בירוש' – אינם בבבלי,
או אינם כמו שהובאו בירוש'.





I. תמן אמרין.

1) ברכות פ“א ג ע”ד: תמן אמרין לא יתחיל וכו'=רבנן דתמן, שם (לעיל עמ' 300).

2) ברכות פ“ג ו ע”ג: תמן אמרין אפילו לשמוע דברי תורה
אסור וכו' בשם ר' אלעזר בתחילה והיו נכונים ליום השלישי וכו' א“ר יעקב
בר אחא ונהנין תמן כר' וכו' וכריב”ב בבעלי קריין.

בבבלי כא ב בשם ריב"ל: מנין לבעל קרי שאסור בד“ת וכו'
(כב א) אמר רב נחמן בר יצחק נהוג עלמא וכו' כריב”ב בדברי תורה וכו' כי אתא
זעירי אמר בטלוה לטבילותא וכו' כר' יהודה בן בתירא (“אין דברי תורה מקבלין
טומאה”). (ועי' לעיל עמ' 298).

בירוש' נמסר אפוא בשם “תמן אמרין” ובטעמו של ר' אלעזר (שבא מבבל) – מה שנמסר בבבלי בשם ריב"ל.

3) ברכות פ“ו י ע”ג: תמן אמרין כל הקודם למקרא קודם לברכה וכל הסמוך לארץ קודם לכל.

בבבלי מא א אמר לה רב יוסף ואיתימא ר' יצחק, אבל גם רב חסדא ידעה, שם.

4) ברכות שם: תמן אמרין אפילו בירך על היין שלפני
המזון לא פטר את היין שלאחר המזון והא תנינן בירך וכו' רב הונא וריב"ל [חד
אמר] בהדין דשתי קונדיטון וחרנה אמר בהדין דשתי חמר בתר בילני.

בבבלי מב ב: אמר רבה בר מרי אריב“ל ל”ש אלא בשבתות וי"ט
ובשעה שאדם יוצא מבית המרחץ ובשעת הזקת דם אבל בשאר ימות השנה מברך על
כל כוס וכוס.

5) שביעית פ“ד, לה ע”א: שדה שניקווצה וכו'. תמן אמרין בשניטלו קוציה. ורבנין דהכא אמרין משחרש.

6) שם ספ“ד לה ע”ג: מאימתי קטני ישראל חיין ר"ח רובה וריש
ברבי חד אמר משיוולד וכו' תמן אמרי[ן] משימולו וכו' ורבנין דהכא
אמרין כשיוולדו וכו'.

בסנהד' קי ע“ב: אתמר קטן מאימתי בא לעוה”ב ר' חייא וכו'
איתמר רב הונא אמר משעה שנזרע וכו' רב נחמן בר יצחק אמר משעה שנימול
וכו'.

7) שבת פ“ב, ד ע”ג (מגילה פ“ב עג סע”ב): (תני ר' יוסי קומי
ר' יוחנן וכו' א"ל ר' יוחנן ויש כ(א)ן זו) כל מחוייבי טבילות וכו' נידה
שעבר זמנה טובלת בין וכו'. תמן אמרין אפילו עבר זמנה [לא] (אינה
טובלת אלא בלילה) מפני חמותה ומפני כלתה (שלא ילמדו ממנה ויעשו כן אף
בזמנה).

בבבלי נדה סז ב: אמר רב נדה בזמנה וכו' ר' יוחנן אמר
בין בזמנה בין שלא וכו' משום סרך בתה ואף רב הדר ביה דאמר רב חייא בר
אשי אמר רב נדה בין בזמנה וכו' אלא בלילה משום סרך בתה.

והחליפו אפוא בירוש' רב בר' יוחנן (ובמגילה מתחיל
בברייתא "כל מחוייבי טבילות וכו' “, ועיקר הברייתא עד “אלא בלילה”, ישנה גם
בבבלי פסח' צ ע”ב. ונראה כי “נדה שעבר זמנה טובלת בין ביום ובין בלילה”
לא מן הברייתא הוא אלא מדברי ר' יוחנן).

8) שבת פ“ג ו ע”א: תמן אמרין חמה מותרת תולדת חמה אסורה. רבנן דהכא אמרין בין חמה בין תולדת חמה מותרת.

בבבלי שבת לט א: א“ר נחמן בחמה דכ”ע לא פליגי דשרי
ותולדות האור כ"ע לא פליגי דאסור כי פליגי בתולדות החמה (“סודר שהוחם
בחמה”) מר סבר גזרינן תולדות החמה אטו תולדות האור ומר סבר לא
גזרינן.

בירוש' אינו מבדיל בין תולדות חמה לתולדות האור.

9) שבת רפ“ד ו ע”ד: ותמן (פ“ב מ”ז) תנינן ספק חשיכה ספק לא
חשיכה (“וטומנין את החמין”). הא אם חשיכה אסור לטמון בהן. תמן אמרין
מפני ביטול בית המדרש. אמר ר' בא מפני החשד, שאם אומר את לו שהוא מותר
אף הוא אינו עושה אותן כל צורכו מבעוד יום וכו'.

בבבלי שבת לד סע"א: ואמר רבא מפני מה אמרו אין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל משחשכה גזירה שמא ירתיח וכו'.

10) שבת ספ“ט יב ע”ב: ציפורת כרמים וכו' תמן אמרין מאן
דבעי ניפרוש מן דרך ארץ אכיל פלגא ושביק פלגא של שמאל אסור וכו' כיצד הוא
עושה א“ר יוסי ב”ר בון יהב לה גו צלוחית דבש.

בבבלי צ ע"ב: אמר אביי ומשתכח וכו' ועבדי לה לחוכמא אכיל ליה לפלגא דימינא וכו' רמי לה בגובתא דנחשא וכו'.

11) שבת ספי“ז טז ע”ב: ר' כהן בשם רבנן דתמן (עי'
להלן) תינוק (“נוטל אדם את בנו והאבן בידו”) עשו אותו כאוכלין (וכדבי רבי
ור' יוחנן בירוש' שם: [כלכלה] והאבן והאוכלין בתוכה, ובבבלי קמב א
בשם ר' יוחנן: בכלכלה מלאה פירות). תמן אמרין עשו האבן ביד תינוק
כקמיע מומחה ביד תינוק.

בבבלי שם ליתא.

12) סוכה פ“ג נג ע”ד: (עלתה חזזית על רובו) תמן אמרין רובו מצד אחד חוטמו כרובו לפסול.

בבבלי לה ב: אמר רב חסדא דבר זה רבינו הגדול אמרו וכו' ל"ש
אלא במקום אחד וכו' (ורבא פריך עלה לתני לה אסיפא). אמר רבא ועל
חוטמו ואפילו במשהו נמי פסול.

בא"י ידעו אפוא דברי ר"ח ולא דברי רבא, שנסח את דבריו, ולעומת זה ידעו דברי רבא לענין “חוטמו”!

13) סוכה שם: ניטלה פיטמתו. תמן אמרין שושנתו. ר' יצחק בר חקולא אמר פיקא.

בבבלי לה ב: נטלה פטמתו תנא ר' יצחק בן אלעזר (=חקולא)1137 נטלה בוכנתו.

ודברי “רבנן דתמן” ל א נזכרו בבבלי!

14) ביצה ספ“ב סא ע”ד (שבת פ“ה ז ע”ג): תמן אמרין שכינתו היתה.

בבבלי ביצה כג א (שבת נד ב): תנא לא שלו היתה אלא של שכנתו היתה וכו'.

“תנא” – ברייתא בבלית (כמו שהעירותי במק"א)1138 ועי' כזה להלן ב“רבנן דתמן”.

15) יבמות ספ“ה ז ע”א: תמן אמרין דברי ר' נחמיה ביאה פסולה פוטרת וכו'.

בבבלי קיא ב: הא מני ר' נחמיה היא דאמר ביאה פסולה פוטרת וכו‘, ועי’ שם נא ב.

16) יבמות פי“ב יב ע”ג: בסנדל שיש לו עקב. תמן אמרין כגון אילין קנסורס1139 ורבנן דהכא אמרין כגון אילין דידן.

17) יבמות פי“ג יג ע”א (מו“ק פ”ג פב ע"א): תמן אמרין
קרבת קדמנא ושלפת סיניה מעילוי ריגליה דימינא ורקת קדמנא רוק דמיתחזי
על ארעא ואמרה ככה יעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו1140. בסנהד' יט א: תני1141 בראשונה
היו כותבין שטרי חליצה במותב פלו' ופלו' חלצה פלני' בת פלו' לפלו' בר פלוני
(ליתא בתוס') דקרבת לקדמנא וכו' (כבתוס').

בבבלי יבמות לט ב: מדאתקין רב יהודה בגיטא דחליצה איך
פלונית בת פלוני א(י)קרבת ית פלוני יבמה קדמנא לבי דינא ואשתמודעינהו וכו'
ושרת סיניה מעל רגלוהי וכו' דמתחזיא לבי דינא על ארעא ורב חייא בר אויא
מסיים בה משמיה דרב יהודה ואקרינהו מה דכתיב בספר אורייתא דמשה. ונראה שרב
יהודה עיבד את הנוסח הישן.

18) יבמות פ“י י ע”ד (כתובות פ“ב כו ע”ב): אמר ר'
יוחנן ותני כן שנים אומרים מת וכו' ואם נישאת לא תצא שנים אומרים נתגרשה
וכו' לא תינשא ואם נישאת תצא. תמן אמרין לא שנייה היא מיתה היא גירושין
(“שנים אומרים נתגרשה ושנים אומרים לא נתגרשה”) לא תינשא ואם נישאת לא תצא
וכו‘. על דעתיהון דרבנן דהכא מה בין מיתה מה בין גירושין וכו’ רבי חייה בשם
רבי יוחנן אמר הדעת מכרעת בעידי מיתה מאחר שאילו יבוא הוא
מכחיש.

בבבלי כתובות כב ב: א"ר יוחנן וכו' מאי שנא רישא ומאי שנא
סיפא אמר אביי וכו‘. רבא אמר לעולם וכו’ וראה ר' יוחנן דבריו של ר'
מנחם בר' יוסי בגירושין ולא ראה במיתה מאי טעמא מיתה אינה יכולה מכחשתו
גירושין יכולה מכחשתו.

19) כתובות רפ“ב כו סע”א: בהינומה. תמן [אמרין] נמנומא רבנן דהכא אמרין פוריומא (“אפריון”).

בבבלי יז ב: מאי הינומא. סורחב בר פפא משמיה דזעירי אמר תנורא דאסא1142 ר' יוחנן אמר קריתא דמנמנמה בה כלתא.

20) כתובות פ“ז לא ע”ב: או שתהא ממלא ומערה לאשפות יוציא
ויתן כתובה. תמן אמרין כגון מעשה ער. ורבנין דהכא אמרין דברים של
בטלה.

בבבלי עב א: ותיעביד א"ר יהודה אמר שמואל שתמלא ונופצת
(=“כגון מעשה ער”), במתניתא תנא שתמלא עשרה כדי מים וכו' א"ר יוחנן
מפני שנראית כשוטה.

21) סוטה פ“ה כ ע”ב: תמן אמרין שתי שאילות שאלן חגי הנביא וכו'.

בפסחים יז א: רב אמר אישתבוש כהני וכו', בשינויים.

22) סוטה פ“ז כא סע”ד: תמן אמרין עד בבל נאמר כאן הרחק וכו'.

23) נדרים פ“ב לז ע”א: מהו כאימרה ר' יוחנן אמר כאימר
תמידא תמן אמרין(!) כוולד (!) חטאת רשב“ל אמר כאילו של אברהם אבינו,
ועי' ב”ר.

בבבלי ליתא.

24) נדרים פ“ד לח רע”ד: מהו תמחוי החוזר תמן אמרין פיסגתא. רבנן דהכא אמרין תמחוי שיש בו לאכול ולשבוע ולהותיר.

בבבלי מא ב: א"ר יוסי בר' חנינא מן התמחוי החוזר לבעה“ב, כ”רבנן דהכא".

25) נדרים פ“ט מא ע”ג: תמן אמרין מן תבנא לא גבאי ומן
גופיה גבאי. השוה “מיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה” (ב“ק יא סע”ב
וש"נ).

26) גטין פ“ה מז סע”ב: והוא שתהא אמת המים עוברת על גביו
(= שמואל אליבא דרב, בבלי ס ע"ב). שמואל אמר אפילו מן הצד. תמן
אמרין דרחיק וניחא למישתי קדים ליהָ[ן] דקריב וקשי למישתי.

בבבלי שם מחלוקת רב ושמואל: בני נהרא רב אמר תתאי
שתו מיא וכו' בדמיזל כ"ע לא פליגי (ר"ן: דעילאי שתו ברישא) וכו‘. ורב
הונא בר תחליפא מוסיף: "השתא דלא איתמר הילכתא וכו’ כל דאלים גבר".

ואולי זוהי דעתו של רב = “נהרא כפשטיה ליזיל” שבבבלי.

27) נזיר פ“ב נא סע”ד: איש מהו להתפיש לו נזירות בלשון אשה. תמן אמרין הא נזירה איעבר (“הרי נזיר עובר”).

28) נזיר פ“ב נב ע”א: הפריש קרבנותיו ולא הספיק לגלח עד
שנולד הבן תמן אמרין מגלח תגלחת אחת על שתיהן. ר' יוחנן אמר מגלח
וחוזר ומגלח וכו'.

29) קידושין ס ע"ג: מי שלף. תמן אמרין רב ולוי חד אמר הקונה וחד אמר המקנה.

בבבלי ב"מ מז א: במה קונין רב אמר בכליו של קונה וכו' ולוי אמר בכליו של מקנה וכו'.

30) ב“מ פ”ג ט רע“ב: תמן אמרין אילין עכברייא רשיעיא
כד חמיין פירי סגיין קריין לחביריהון ואכלין עמהון. א”ר יוחנן אובדות
הן וכו'.

בבבלי ב“מ מ ע”א: תניא1143 אמרו
לו לר' יוחנן [בן נורי] הרבה אובדות וכו‘. וכטעמיה דר’ יוחנן בירוש‘.
ועי’ הוריות יג סע"א: שסורן רע מאי היא רבא אמר אפילו גלימא גייצי רב פפא
אמר אפי' שופתא דמרא גייצי.

31) ב“ב פ”ד, יד ע“ג: תמן אמרין אדמון ורבי עקיבה – ירוש' כתובות פי”ג לו ע'“ב: א”ר ירמיה.

32) ב“ב פ”י יז רע“ד: המלוה את חבירו על ידי ערב וכו‘.
רבי אבהו בשם ר' יוחנן בשיש נכסים ללוה וכו’ תמן מרין בכל מקום
הלכה כרשב”ג חוץ מערב וציידן וראייה אחרונה. אמרין ובלבד במשנתינו.

בבבלי קעד א: אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן כל מקום ששנה רשב"ג במשנתנו וכו‘, ושם קעג ב: אמר רבה בר רב הונא1144
א"ר יוחנן לא שנו ("ואם אמר על מנת שאפרע ממי שארצה וכו' ") אלא שאין נכסים ללוה וכו’ והא מדקתני סיפא וכו'.

ואפשר אמנם שכוונו ב“תמן אמרין” לרבב"ח בשם ר' יוחנן.

a32) יבמות פי“א יא ע”ד (סנהד' פ“ט כז רע”א): תמן אמרין ולא
ידעין אין מן1145 שמועה
&lt; אין מן מתניתא &gt;
וכו'.





II. תמן אמרין בשם ר' פלו'.

33) מע“ש פ”ד נה ע"א1146: על
דעתין דרבנן דתמן ניחא דתמן אמרין בשם רב נחמן בר יעקב כל
שנותנין לו אגוז ומשליכו צרור והוא נוטלו וכו' אגוז והוא נוטלו וכו' גזילו
גזל מפני דרכי שלום. אגוז וצרור והוא נוטלן ומצניען ומביאן לאחר זמן גזילו
גזל גמור. זכה לעצמו אבל לא לאחרים. רב הונא אמר כשם שהוא זוכה לעצמו
כך וכו'.

בבבלי, גטין סה א, בשם רבא (תלמיד ר"נ): אמר
רבא ג' מדות בקטן צרור וזורקו אגוז ונוטלו זוכה לעצמו ואין זוכה
לאחרים וכו' הפעוטים וכו' הגיע לעונת נדרים וכו'1147.

34) פסח' פ“ה לב ע”ג: תמן אמרין בשם רב חסדא בשעברה
שנתו בין ראשון לשני, וכו‘. ר' יוסי בי רבי בון בשם רב חסדא
וכו’.

35) ע“ז פ”ג מג סע"ב: תמן אמרי[ן] בשם רב חסדא צילה
אסור. צל צילה מותר. אי זהו צל צילה ואי זהו צילה. תמן אמרי[ן] כל
שאילו תיפול והיא נוגעת בו זהו צילה. וכל שאילו תיפול ואינה נוגעת בו זהו
צל צילה.

בבבלי מח ב: לא ישב בצלה פשיטא אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן
לא נצרכא אלא לצל צלה, מכלל דבצל קומתה אם ישב טמא וכו' איכא דמתני לה
אסיפא ואם ישב טהור ארבב“ח אר”י לא נצרכא אלא לצל קומתה (= צילה) מכלל
דלצל צלה אפי' לכתחילה ישב, לא הא קמ"ל דאפי' לצל קומתה אם ישב
טהור.

“תמן אמרין” השני יוצא מן הבבלי, אבל את הראשון אין הבבלי יודע.

36) יבמות פי“ב יב סע”ג־רע"ד: ר' בא בשם רב והן שהיו מעמידין של עץ. תמן אמרין בשם רב והן שהיו תרסיותיו של עץ.

אבל בבבלי קג ב נזכרו רק דברי שמואל: סנדל של עץ מאן תנא אמר שמואל ר“מ היא וכו' אבוה דשמואל אמר במחופה עור וד”ה.

37) ב“מ פ”ג, ט ע"א: רבי ירמיה בשם רב כאן (משנת המפקיד,
מ"ג) בנשבע כאן בשלא נשבע. תמן אמרין בשם רב שם (בב“ק, וכס”ד דגמרא,
ב"ק קג ב) בנשבע כאן בשלא נשבע.

בב"מ לז א משני סתם: התם (ביבמות פט“ו מ”ז) דקתבעי ליה
הכא (בב"מ) בבא לצאת ידי שמים (כר' יוחנן בירוש' יבמות פט“ו, טו ע”ב!).
וכו' והלה מה טוען. רב יהודה אמר רב הלה שותק רב מתנה אמר רב הלה
צווח (“מכחיש”).

38) יבמות ספי“א יב רע”ב: תני רבן שמעון בן גמליאל אומר כל
המתקיים באדם שלשים יום אינו נפל וכו'. תמן אמרי[ן] בשם שמואל הלכה
כרבן שמעון בן גמליאל.

בבלי שבת קלו א: דא“ר יהודה אמר שמואל הלכה כרשב”ג.





III. ר' פלוני בשם רבנין דתמן, רבנן דתמן.

1. ר' אבא בשם רבנין דתמן.

א) שביעית פ“י לט סע”ג: ר' בא בשם רבנין דתמן שלשה שדנו ומת אחד מהן חותמין בשנים ואמר[ין]1148 אע"פ שחתמנו בשנים דננו בשלשה.

בבלי כתובות כב א: א"ר זירא הא מילתא מר' אבא1149 שמיע לי ואי לאו ר' אבא דמן עכו
שכחתה ג' שישבו לקיים את השטר ומת אחד מהן צריכין למיכתב במותב תלתא
הוינא וחד ליתוהי.

ב) ברכות פ“ט יד סע”א1150 וביצה
פ“ג סב ע”א: ר' בא בשם רבנין דתמן שחטה ואכלו זאיבים בני מיעיה כשירה
שחזקת בני מיעים כושר וכו'.

בבבלי חולין ט ע“א: כדבעא מיניה רבי אבא מרב הונא בא זאב ונטל בני מעים מהו וכו' א”ל אין חוששין וכו'.

ג) נדרים פ“ח מ ע”ד: ר' בא בשם רבנין דתמן והוא שאמר יום סתם, הא אם אמר יום זה מתענה ומשלים.

בבבלי תענית יב ב ליתא.

ד) ע“ז רפ”ד מג ע"ג: כמה הן רגלי מרקוליס. ר' בא בשם רבנין דתמן ג' אמה.

2. ר' אבון בשם רבנין דתמן.

א) פיאה פ“ז כ ע”א: אני אומר עם הנקרצות עם האשכולות.

ב) תרומות ספ“ו מד ע”ב: ואת אומרת שאין משלמין מפירות חוצה לארץ.

ג) שבת פ“ו ח ע”ב (עירובין פ“י כו ע”ג): נותנין [עלה]1151 ע"ג מכה בשבת שאינו אלא כמשמרה.

עי' בבלי שבת קלד ב.

ד) עירובין ספ“ג כא רע”ג: עשו אותו הולך לעירו וכו'.

ה) פסח' פ“ד לא ע”א (ע“ז פ”א מ רע"א): זאת אומרת שאסור להמציא להן זרע.

עי' בכורות ב א"ב.

ו) שקלים פ“ב מו ע”ג: מכיון שב"ד ראויין למשכן ולא מישכנו כמי שנהנה.

ז) ר“ה פ”א נו ע"ג: באומר הרי עלי עולה להביאה בשני בשבת וכו'.

ח) ביצה פ“א ס ע”ב: זאת אומרת שאין אפר הכירה מוכן אלא למצוה.

עי' ביצה ח ב: אמר רבה (רבא) אפר כירה מוכן לודאי, ואין מוכן לספק וכו' ואזדא רבא לטעמיה וכו'.

ט) כתובות פ“ח לב רע”ב: מתניתא כשנפלו לה זיתים ולא קרקען וכו' (ורבנן דהכא אמרין וכו').

בבבלי עט ב: אלא אי איתמר הכי איתמר אמר רב כהנא אמר רב מחלוקת בשדה שאינה שלה וכו'.

י) גטין פ“ה מו ע”ד: אין לך יורד ברשות וידו לתחתונה וכו' ר' יוסי בי ר' בון בשם רבנין דתמן אין לך יורד ברשות וכו'.

יא) סנהד' פ“ז כה ע”ב: מניין לאומר לו אלי אתה רב אבון
בשם רבנין דתמן וישתחוו לו ויזבחו לו ויאמרו אלה אלהיך ישראל וגו'
וכו'.

עי' בבלי סג א: אר"נ אמר רבה בר אבוה אמר רב כיון שאמר לו
אלי אתה וכו' דאתקושי איתקוש דכתיב וישתחוו לו ויזבחו לו ויאמרו
וגו'.

יב) ע“ז ספ”א מ ע“ב: זאת אומרת שדה שהיא נתונה ע”ג הדרך אסור להשכירה לגוים וכו'.

יג) ע“ז פ”ג מג סע"ב: זאת אומרת שאי' טומא' המתי' (ע"ז) מחוורת וכו'.

3. ר' אימי בבלייא בשם רבנין דתמן.

א) תרומות רפ“ח, מד ע”ג (כתובות פ“ג כז ע”ב): ר' אימי
בבלייא בשם רבנין דתמן טעמא דרשב"ל (“אין ממון אצל מכות”) רשע רשע
וכו'.

בבבלי כתובות לה א: אלא כי אתא רבין אמר וכו' כי פליגי בחייבי מלקיות וכו' אביי אמר אתיא רשע רשע.

ב) פסח' פ“ד ל סע”ד (ע“ז פ”א לט סע"ד): פעמים שהוא מוכרה לו לניסיון וכו'.

בבלי ע"ז טו א: אמר רמי1152 בריה דרב ייבא משום נסיוני.

ג) ע“ז פ”ד מג ע"ד: ואתיא כיי דמר ר' אמי בבלייא בשם רבנין דתמן לא התירו1153 שתחוייה אלא לתענית ציבור ובלבד על הצד.

עי' מגילה כב ב–כג א מעשה דרב ומנהג אביי ורבא ד“מצלו אצלוי”.

4. רב חביבא בשם רבנין דתמן.

א) פיאה פ“א טו ע”ב: רב הונא אמר למצות עד שליש וכו' רב
חביבא בשם רבנין דתמן מהו שליש לדמים. היך עבידא. לקח אדם מצוה וראה אחרת
נאה הימינה עד כמה מטריחין עליו עד שליש.

בבלי ב“ק ט ע”ב: אלא א"ר זירא בהידור מצוה עד שליש במצוה1154.

ב) מגילה פ"א ע עב: ר' חביבה בשם רבנן דתמן בכל מקום שכתוב
יום טוב אין כתיב וקיבל. בכל מקום שכתוב וקיבל אין כתוב יום טוב
וכו'.

בבלי מגילה ה ב: רבה בריה דרבא וכו' הספד ותענית קבילו
עלייהו מלאכה לא קבילו עלייהו דמעיקרא כתיב שמחה ומשתה ויום טוב ולבסוף
כתיב לעשות אותם ימי משתה ושמחה ואילו יו"ט לא כתיב.

5. רב הושעיה בשם רבנין דתמן.

שבועות פ“ז לח רע”א: רב הושעיה אמר קומי רב אמי בשם
רבנין דתמן חזרה שבועה לסיני. ר' יוחנן בשם ר' ינאי חזרה שבועה
לבעלין.

בבלי שבועות מז א: א“ר אמי רבותינו שבבבל אמרו
חזרה שבועה לסיני. רבותינו שבארץ ישראל אמרו חזרה שבועה למחויב לה. אמר
רב פפא רבותינו שבבבל רב ושמואל רבותינו שבא”י ר' אבא, רבותינו
שבבבל רב ושמואל וכו'.

אבל בירוש' מפורש: ר' יוחנן בשם ר' ינאי.

6. ר' הונא (חונה) בשם רבנן דתמן.

א) יומא פ“ג מ סע”ג: ר' חונה בשם רבנן דתמן תיפתר שבא מתרומת הלישכה ולית [את] שמע מינה כלום.

ב) סוכה פ“א נב רע”ב: ראשי פסל היוצאין מן הסוכה נידונין כסוכה. רבי חונה1155 בשם רבנן דחמן ובלבד על פני כולה.

עי' בבלי יט א: רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו הבא בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה ומשכא ואזלא חדא דופן בהדייהו.

7. רב יצחק בר משרשיא בשם רבנן דתמן.

שבת פי“ב יג ע”ד (גטין פ“ב מד ע”ב): ר' יוחנן ורשב“ל
תרווייהון אמרין והוא וכו' אבל דיו ע”ג סיקרא וסיקרא ע“ג דיו חייב. ר' יצחק
ב”ר משרשיא בשם רבנן דתמן חייב שתים אחת משום מוחק ואחת משום כותב.

בבלי גטין יט א: איתמר המעביר דיו ע"ג סיקרא בשבת ר"י ור"ל דאמרי תרוייהו חייב שתים אחת משום כותב ואחת משום מוחק.

8. ר' יוסי ביר' בון בשם רבנין דתמן.

שבת פ“ט יב ע”א (פי“ט יז סע”א) מחמין לו חמין בשבת.

רב ושמואל, בבלי קלד ב1156.

(ועי' עוד בערך ר' אבון אות י).

9. ר' כהן בשם רבנן דתמן.

שבת ספי"ז טז עב: ר' כהן וכו' תינוק עשו אותו כאוכלין.

ע"פ ר' יוחנן בירוש' ובבבלי קמב א: בכלכלה מלאה פירות1157.

10. רב עוקבה (או: ר' מר עוקבן) בשם רבנן דתמן.

א) עירובין פ“א יט ע”ב: רב עוקבה בשם רבנן דתמן לִגְדוֹלה הן נידונות וכו'.

ב) מגילה פ“ד עה ע”ג: ר' מר עוקבן בשם רבנן דתמן לא דומה גנאי יחיד בציבור לגנאי ציבור בציבור.

11. רבנן דתמן

א) ביכורים פ“ב סה ע”א: א“ר הילא תניי תמן התרומה
והביכורים אחד הנותנן ואחד הנוטלן (“הכהן”) טעונין וידוי. א”ר זעירה
רבנין דתמן סברין ורבנין דהכא אמרין מי שיש לו מעשר בפני עצמו מתודה
וכו'.

ב) עירובין פ“א יח ע”ד: רבנין דהכא כדעתון ורבנין דתמן כדעתון = רב ואבא בר הונא, שם.

ג) יבמות פ“י י סע”ד (כתובות פ“ב כו ע”ב): רבנן דתמן =
רב נחמן בר יעקב בשם רב, יבמות שם יא א וב“ב פ”ג יד ע“א. והם “רבנן
דתמן” שביבמות פי”ג יג ע“ד וכתובות פ”ב כו ע“ד. ור”נ – כ“רבנן דהכא” כתובות
פ“ב כו ע”ד וב“ב שם, בבלי ב”ב לא ב.

ד) סוטה פ“ט כג סע”ד: רבנין דהכא פתרין קראה בהורג ורבנין
דתמן פתרין קרייא בנהרג וכו' ורבנן דתמן פתרין קרייא בנהרג לא בא על ידינו
ופטרנוהו בלא הלוייה ולא ראינוהו והנחנוהו בלא פרנסה.

בבבלי מו ב: [תנא]1158 לא
בא לידינו ופטרנוהו בלא מזונות וכו‘. (והיא ברייתא בבלית, עי' כזה “תמן
אמרין”, 14)1159, ועי’ “רבנן דהתם”, ב־מערבא אמרי", 1.

ברור אפוא שמסדרי הבבלי אע“פ שידעו כמה וכמה סוגיות
מתלמודה של א”י לא ראו את הירוש' שלנו ולא ידעו אותו, ושהרבה סוגיות של
א“י שהזכירו הן סוגיות של תלמוד א”י במהדורא אחרת, של ישיבה אחרת,
שנמסרו בבבל בעל פה. ומכיון שאין אנו יודעים בכל סוגיא וסוגיא של א“י
ובכל מאמר ומאמר של אמוראי א”י את שם המוליך והמביא, אם היה מטבריא או
מצפורי או מקסרין או מלוד, מקום הישיבות הראשיות בא“י, ומכיון שבא"י עצמה
היו חילופים רבים מישיבה לישיבה (כאותם ההבדלים של הסוגיות המתחלפות
שבירוש' שלנו, או שבין הסוגיות שבירוש' בכלל לירוש' נזיקין, או שבין
הסוגיות שבירוש' לאותן שבב"ר), – הרי ברור שסוגיא או מאמר שנמסרו בבבל ע”י
אחד החכמים של הישיבות שמחוץ לטבריה, – שאותן הסוגיות או המאמרים יכולים
היו להמסר בטבריה, מקום סידורו של רוב הירוש' שלנו, בצורה אחרת
ובשיטה אחרת: מכאן החילופים שבמאמרי א“י וסוגיותיה בין הבבלי והירוש',
ומכאן החילופים שבין ה”נחותי", רבין ורב דימי ור' יצחק (כי אתא רבין – כי
אתא רב דימי – כי אתא ר' יצחק) וכדומה, הרגילים בבבלי, ומכאן יסוד העובדא שהרבה והרבה מקבלותיהם של נחותי אלו1160 אינן מתאימות כלל לירוש' שלנו.





יב. הקבלות והעברות





ספרות:

רז"פ, מבוא לט א־ב, ושם לז א.

מ. שלזינגר, דאס אראמ' וורבום, מנצין ח"ו [1889], 5 ואילך.

דוה“ר, ח”ב רסה א–רסח א.

רז“וו רבינוביץ, שערי תורת א”י, 5–7.

ליברמן, תלמודה של קיסרין, 20 ואילך.

לשרידי הירושלמי, תרביץ ש"ג, 123־122.

ליברמן, תרביץ ש"ה, 108 ואילך.





במקום שהסוגיא שייכת, בכולה או בחלקה, לכמה מקומות –
דרך הירוש' להעביר את כל הסוגיא בלשונה ממקומה למקום אחר, או
למקומות אחרים, ואפילו באותה מסכת ואפילו באותו פרק.

סוגיות כאלה מועברות ממקום אחר עם כל סימני־לשון השייכים
לאותו מקום, ורק לאותו מקום, כמו “תמן תנינן”, “דתנינן תמן” (או
להיפך בלא “תמן” אע"פ שהסוגיא אינה במקומה), “תמן – הכא”, אע“פ שמקומה
של המשנה המובאת הוא כאן, ו”תמן" זה אינו אלא כאן, או ששניהם גם
“תמן” גם “הכא” אינם “כאן”. פיאה פ“ג יז ע”ד: תמן תנינן רע“א קרקע וכו'
– שהועברה מקידושין פ”א עג ע“ד; תרומות פ”י מז ע“א: תמן תנינן שעורים
שנפלו וכו' – שהועבר מע”ז פ“ה, מד רע”ד; דתנינן תמן
וכו‘1161; תרומות פ“ח, מו ע”א־ע"ב: דתנינן
(בפסחים!) מודי רבי ליעזר ורבי יהושע זו לעצמה וכו’. ועוד מן הדא
דתנינן (בפסחים!) אמר ר' יוסי אינה היא מידה וכו‘. תמן (בתרומות!)
התורה חסה על ממונן של ישר’. הכא (בפסחים!) מה אית לך מימר, והכא
(בפסחים) אינו מפסידו ממון שהוא צריך עצים לשורפו זה לעצמו וזה לעצמו. וכו'
תניין אינון. תמן (בתרומות) רבי מאיר בשם רבי יהושע ברם הכא
(בפסחים) ר' שמעון בשם ר' יהושע. וכו' – שכל הסוגיא הועברה בלשונה
מפסחים פ“א, כח ע”א־ע“ב; ברכות פ”ב, ד ע“ד: היידין רבי יוסי הדא דתנינן
תמן1162 הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו וכו‘.
אמר רב חסדא לית כאן חרש וכו’ – שכולה הועברה מתרומות פ”א, מ ע“ג
ומגילה פ”ב, עג ע“ב, ועיקרה במגילה (אע"פ ששם חסר “היידין ר' יוסי” וכו');
מע”ש פ“ד, נה ע”א: מה נן קיימין אם בגדולה וכו' דתנינן תמן (בגטין!)
אפיוטות מקחן מקח וכו' והתנינן (בעירובין!) אבל אינו מזכה לא על ידי
בנו ובתו הקטנים וכו‘. תמן תנינן השואל וכו’ (עד סוף ה"ד) – הועבר
מעירובין פ“ז, כד ע”ג1163 (ושם מובן “והתנינן” בלא “תמן”, שהמשנה במקומה היא)1164; ר“ה פ”א, נז
רע“ג (“דברי הכל היא הכא”) – שבועות פ”ז, לז ע“ד וסנהד' פ”ג, כא
ע“א: חגיגה פ”א, עו ע“א: תמן (בשבת) תנינן וכו' תמן (בחגיגה!) הוא
אמר פרט והכא (בשבת!) הוא אמר וכו' – כמו בשבת פי”ט, יז רע“ב: ב”מ פ“ה,
י ע”ג: רבי ירמיה בעי תמן (בבכורות!) את מר צאן ברזל לראשון וכא
(ביבמות!) את מר לשני – שהועבר מיבמות פ“ז ח ע”א: תמן תנינן המקבל צאן
ברזל מן הגוי וכו' תמן את אמר הוולדות לראשון ‏והכא (ביבמות!) את אמר
הוולדות לשני; שבת פ“ט, יב ע”א: אנן תנינן וכו' – שהועבר מפי“ט, יז ע”א
(ואח"כ קיצרוהו שם, עי' להלן); יומא פ“ג, מא רע”א – שהועבר מאותו
פרק1165; ביצה פ“א, ס רע”ג: מחלפה שיטתון דבית
שמאי וכו' – שכפול בספ“ד, סב רע”ד, וכאן כמו בכמה מקומות אחרים הותאם
“תמן” למקום המשנה; אבל מסוטה פ“א, יז ע”א – שהועבר לסנהדרין פ“ו, כג ע”ג,
נשׂרד בסנהדרין ב“מחלפה שיטת רבנן” לשון סוטה: תמן אמר (“אמרין”) האיש
נסקל ערום וכא אינון אמרין הכין.

וישנן עוד כמה העברות שאינן מתפרשות כלל במקום שהועברו,
כמו שבת פי“ג, יד ע”א: אמר רבי חיננא מתניתא דלא כר' יהודה וכו' –
שלקוח מביצה רפ“ג, סא ע”ד, ו“מתניתא” דביצה היא; שבת פט“ז, טז ע”ד: ר'
שמואל בשם ר' זירא (“זעירא”) דרבי יוסה היא וכו' – שהועבר מסוף פ“ג, ו
סע”ג, ומשנת ספ“ג “היא”; שקלים פ”א, מו ע“א: מתקנין את הדרכים וכו' אילו הן
צורכי הרבים דנין וכו' (תוס' מו"ק פ"ב יא). תמן תנינן משקין בית
השלחין, ומציינין על הקברות. ולא כבר ציינו מאדר וכו' לא כבר יצאו
באדר וכו' – שלקוח ממו”ק פ“א, פ סע”ב, ולמשנת מו"ק איתמרא.

והועברו סוגיות אפילו במקום שהסוגיא נמצאת אצלנו רק
במקום ההעברה ולא במקומה העיקרי, כמו שבת רפ“כ, יז ע”ג: כל שכן מחלפה
שיטתיה דרבי אליעזר. מה אם תמן (במשנתנו!) שמכשירה לכלי את אמר מותר
כאן (בפי“ז מ”ז) שאינו מכשירה לכלי לא כל שכן1166 והסוגיא היתה סדורה ראשונה בספי“ז1167. וכן הסוגיא המוחלפת של חלה פ”ג ה“ו הועברה מסידור אחר
לפ”ב ה“ו1168, ועי' עוד ב”גרש".

ויש שהועברה סוגיא ממקום אחר על יד סוגיא עיקרית שבמקומה,
אע“פ שהסוגיא שהועברה ממקום אחר היא סוגיא של ישיבה אחרת, כמו שבת פי”ט, יז
ע“ב, כאן עד “איתא חמי” הועבר מפסחים פ”ו לג ע“ג־ע”ד, ומשם ואילך
להיפך הועבר משבת לפסחים.

בהעברות אלו רגיל שעם הדברים השייכים גם למקום השני הועברו
דברים שאינם שייכים כלל וכלל למקום השני, אלא שכל הסוגיא הועברה בצורתה
ולפעמים אפילו עם דברים מענין אחר הסמוכים ותכופים לה; כך למשל פסחים פ“ד,
לא ע”ב: כיצר היו מתירין בגמזיות של הקדש. אמרו להן חכמים וכו' (תוס' פסח'
פ"ד) והורון כרבי יוסה. (עד כאן מאותו ענין, ואח"כ:) לית הדא פליגא על
ר' יוחנן וכו' שנייה היא בעריס וכו‘1169 –
שכל הקטע הזה כמו שהוא לקוח עם הסוגיא שלפניו מפיאה פ“ז כ ע”ג, ושם:
תמן תנינן מתירין בגמזיות של הקדש. אמרו להן וכו’, ששייך למ"ח רישא
(המקדיש את כרמו וכו'), אבל “לית הדא פליגא” וכו' שייך לסיפא שם,
“איזו היא שכחה בעריס בל שאינו יכול לפשוט את ידו” וכו', שהוא ענין אחר
לגמרי, שאינו שייך כלל לפסחים.

וכיו"ב עוד כמה העברות שיש בהן יתר שאינו שייך כלל למקום העברה1170.





[יג. קצור ע"י “גרש”]





והנה הסופרים הקדמונים היו רגילים לקצר סוגיא שהיתה
ידועה להם ממקום אחר (באותו ספר או בספר אחר), וכך קיצרו במה כפולות בירוש'
ע“י סימן־הקיצור “גרש” – וכו'; מהן שישנם גם בד”ו ויותר בכי"י:

בד"ו:

יומא פ“ג, מא רע”א: אי זהו צפונו של מזבח שהו' כשר בשחיטה
קדשי קדשים מקירו של מזבח צפוני גר“ש בהילכתא עיליתא ע”ד מקירו של מזבח
הצפוני ועד בותל העזרה המזרחי, – היא הברייתא שהובאה בהלכה שלפניה, ה“ז, מ
ע”ד.

שם פ“ח, מח ע”א: כהרא דתני בשבת בין סיבה שהיא של תענוג.
גר“ש בהי”ל קדמי"יתא. מניין שהיא מחוור בעשה וכו' – לעיל בה“א, מד
ע”ד.

כתובות פ“ד ה”ח, כה סע“ד: מה חומש בכל שנה. גר"ש בהילכתא
קדמייתא דפיאה. ולא מָוֶת. אלא שלא ימות לעתיד לבוא – פיאה פ”א ה“א, טו
ע”ב באמצע, עד סוף העמוד.

נזיר רפ“א, נא ע”א: אלא מיכן שביטוי (קרי: שכינוי) שבועה
כשבועה. גר“ש רא”שה דנד"רי' עד דמטי אשכח תני רבי ישמעאל נדר נזיר
להזיר מיכן שאדם קובע וכו' – נדרים רפ“א, לו ע”ג, ושם מסיים: מה מקיים ר'
ישמעאל נדר נזיר להזיר [אשכח תני ר' ישמעאל נדר נזיר להזיר] מיכן
וכו'.

נזיר פ“ו ה”ד, נה ע“ב: מאחר שאין מתרין בו על הטומאה אין
מתרין בו על היין גר”ש כ“ו הי”ל בפר“ק ג' – לעיל פ”ג ה“ה, נג
סע”ג־ע"ד.

מכות פ“ב, לא סע”ד: כל מקום שנאמר דיבור חידוש מקרא יש שם.
והכתיב וידבר אליהם כו' גרש"ה –נמצא כולו בשם “ירושלמי” בילקוט המכירי
ישעיה ט ז, עמ' 741171: אל נח לאמר מה חידוש
מקרא יש שם, חדש בו אבר מן החי אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, וכו‘. וכל
הענין היה נמצא בוודאי בירוש’ ע“ז פ”ה (“פ' השוכר”), שכמה ציטטים מענין
בני נח, ובתוכם גם מענין שלנו, הובאו במ“כ לב”ר פט“ז ו ופי”ח
ה1172. בפט“ז: על שש מצות. וכו' ולא חשב ז'
דאתיא כמ”ד אדם הראשון לא נצטוה על אבר מן החי כדאיתא בירושלמי דעבודה
זרה פ' השוכר רבי יוסי בר בון בשם רב אדם הראשון שלא הותר לו בשר תאוה לא
נצטוה על אבר מן החי בני נח שהותר להם בשר תאוה נצטוו על אבר מן
החי1173. ושם במ“כ ד”ה על הגזל: ועיין
בירושלמי דע"ז פרק השוכר דנפקי ליה דיוקא מהאי קרא מכל עץ הגן אכול
תאכל שאסור להנות במה שלא הורשה. ושם ד“ה רבנן פתרין כל עניינא:
בירושלמי גרס חברייא שמעו כלהון מן קריין סגין כו' פי' מצות שנצטוו
עליהון אדם הראשון ובני נח למדו אותם מהרבה פסוקים לא בלבד מכתוב זה מפ' זו
וכדמפרש התם באורך. וכן י”ל כאן משום דבר הלמד מענינו שכל סוגיא דהכא
איתא התם ולמדין מן השווין אע“ג דלא מייתי הכא כל הני דמייתי התם.
ז”א שכל הענין שבב“ר שם היה נמצא בירוש' ע”ז באריכות. ובמ“כ פי”ח ה ד“ה
(“כביכול לא יחול שמו”) אלא על ישראל. מפרשים בירושלמי במסכת ע"ז פרק
השוכר גירושי ישראל נקראו גירושין ולא של גוי. והיא הסוגיא שבירוש'
קידושין פ”א, נז ע“ג, שגם היא היתה כפולה בע”ז. וכיו“ב בב”ר פל“ד יג
(תיאודור 324): ר' יוסי בר' אהין וכו', ואח”כ קצת מן הסוגיא של קידושין שם,
נח רע“ג. וכאן, בקשר עם ענין בני נח, היה נמצא כנראה “הלכתא רבתי” שנזכר
בתוס' ר”י הזקן כ“י שבפתח עינים לחיד”א קידושין כב א, “וז”ל ובירושלמי
בהלכת' רבתי הכתובה אחר מס' ע"ז גרסינן רב אמר לא התירו בה אלא ביאה
ראשונה ר' יוחנן אמר לא ביאה ראשונה ולא ביאה שנייה אלא אחר כל המעשים“.
וכן בתוס' הרא”ש שבשמחה לצדיק שם: ובירוש' פליגי בה אמוראי בהל'
(ריווח!) אחר מס' ע"ז והכי איתא התם רב אמר…ובסמ“ג עשין ע”ה:
ובירושלמי דהלכות רבתי ראה מורי רבינו יהודה שרבי יוחנן חולק עליו
ואומר שאין שום מקום קולט אלא ערי מקלט בלבד וכו‘. והוא הנמצא בירוש’ מכות
פ“ב לא ע”ד (חיד“א שם, ועי' אהצ”ו שבת, 166)1174. ונתקצרו בע"ז ולא נשאר להם כל זכר בירוש' שם.

ויש עוד מקומות שאין אצלנו סימן־הקיצור “גרש”, ומהן שישנן
בכי“ל ובכי”ר, כפסחים פ“ה, לא ע”ד: מאבות למדו אב בית דין, אבל בכי“ל מאבות
למדו גר"ש ע"ד אעׄפׄכׄ, לא הורידו אותו מגדולתו אלא מינו אותו אב
בית דין1175 – ירוש' ברכות פ”ד, ז ע“א־ע”ד, והיה
בפסחים גם לפני רב נסים, מפתח לברכות כז ב, ומג“ס שלו שבמנהיג ד”ב, 48,
ועוד1176; סוטה פ“ד, יט ע”ג: אמר ר' יאשיה סח לי
זעירא משום אנשי ירושלים גר"ש – כ“ה בכי”ל וכי“ר, והמגיה בכי”ל מחקו
והשלים: שלשה הן שאם בקשו למחול מוחלין להן ואילו הן סוטה ובן סורר ומורה
וזקן ממרא כו‘1177 – סנהד’ פ“ח, כו ע”ב: סוטה
פ“א, טז ע”ב, סוף ה“א: וכה כל סימן וסימן צריך שני עדים, ובכי”ל עוד:
גׄרׄשׄ, ובכי“ר: גרבו, וצ”ל: גר' כו', כלומר כולו כמו בסנהד' פ“ג,
כא ע”ד, ז“א אף: כהדא אין שומעין וכו', שהוא כמו “אמר מר”, ומחקו המגיה
בכי”ל, ובכתובות פ“ב, כו ע”ג אין גם בכי"ל יותר.

בכי“ל וכי”ר ישנו סימן־קיצור זה עוד כ"פ, אלא שהמגיה מחקו והשלים הכל בגליון, כך:

בכתובות שם בכי“ל: מודין חכמים לר' יהושע בן קרחה בעידי
בכורה וכעידי חזקה גׄרׄשׄ בהילכתא קדמיתא דסוטה כולה וכה כל סימן
וסימן צריך שני עדים; ערלה פ”א ה“ז, סא סע”ב בכי“ל: אמר רבי זעירה לרבי פדת
גרסי' בשביעית פרק ז' כלל גדול ז' הוורד והכופר עד דמטי הניית ערלה
אסורה – שביעית פ”ז, לז סע“ג; ערלה שם ה”ח, סא רע“ג, בכי”ל: ר' חגיי בשם ר'
יאשיה גרסי' בע"ז פרק ג' כל הצלמים הל' ו' הגוים העובדים עד סופה ופודה
אותן בזמן זרעה – ע“ז פ”ג, מג רע“א: ביכורים פ”א, סד ע“א, בכי”ל: ר' יהודה
או' גירש. בקידושין פרק רביעי עשרה יוחסין הל' ז' ר' ליעזר בן יעקב או'
יש' שנשא גיורת עד מטי ועשה שבכהנים מותר – קידושין פ“ד, סו רע”א. בכל
שלשת אלה האחרונים מצוין גם שמם ומספרם של הפרק וההלכה: סימן שהוא ציון
מאוחר, ז“א שהסופר האחרון פירש את סימן־הקיצור הישן ההוא, שאין בהם
כאלה, ואף לשונם הוא ארמית של א"י, ללמדך שהקיצורים נעשו בא”י ע“י
סופרים קדומים, בשעה שהארמית היתה עוד מדוברת בא”י.

עירובין רפ“ו, כג ע”ב, בכי“ל: רבי חיננא בשם כהנא או (צ"ל:
אֵן) גר"ש בראשי"ה דפירקי"ה קדמיי"ה דראשי"ה דסמכתא (צ"ל: דמסכתא!) –
עירובין פ”א, יח ע“ב; פסח' פ”א, כז סע“ג: רבי יודה אית ליה גר"ש גו
סנהדרין עד לעולם אין החמה – סנהד' פ”ה, כב סע“ד, ונמ' ונשלם בפסח' ע”י
המגיה; יומא פ“ח, מד ע”ד: דל כן דבר שהוא בא משני לאוין מצטרף. גרש עד
הגוף הקדוש בשוכח – תענית פ“א, סד ע”ג־ע“ד; יבמות פ”י סוף ה“ח, יא סע”א:
רבי בא ורב המנונא עד ראשו של פרק – לעיל בה“ג, י ע”ד; שם הי“ז, יא
סע”ב (– רע"ג): עשו ביאת בן תשע שנים ויום אחד כמאמר בגדול ע"ד הלכת"ה
( – לעיל פ“ה ה”ח, ז ע"א, עד "הלכה ו' "). אילו שומרת יבם שנפלה לפני כמה
יבמין עד סוף הילכתא ( – עיל פ“ג ה”י, ה ע“א, עד הי”א, אבל המגיה לא
השלים אלא עד “ר' אבון ר' ביסנא” וכו'); שם פי“ג יג סע”ב ( – יג רע"ג): ר'
יוחנן אמ' ממאנת היא ביבם גר"ש ע"ד מ"טי ˙˙ כלתו של רבי ישמעאל –
לעיל

פ“א ה”ב, ב ע“ד; סוטה פ”א, יז ע“ב, בכי”ל: הדא הוא דכתיב
ואבי ראה גם ראה גׄרׄשׄ עד ולא מיחה, וכן בכי“ר ואבי ראה גם ראה
וג'. גרש ולא מיחה – פיאה פ”א, טז ע“א; שם ספ”א, יז רע“ג, בכי”ל: תני
בשם ר' יודה אילולא… כארבעת מיל מנחלת בני גרשון כי שם חלקת מחוקק
ספון, ובכי“ר: מנחלת בני גרני שם חלקת מחוקק ספון, וצ”ל: גר' כי
שם; כלומר: גַרְשוּן, או: גר', – תוס' סוטה פ“ד ה”ח
והקבלות1178; נזיר סוף פ“א, נא ע”ג, בכי“ל:
מספיק על ידם חטא גרש דה"ל קדמיית"א דריש"א דנד"רים ע"ד מ"טי סופ"א
דה"יל' וזה מתוך יישוב נדר ופיו ולבו שוין – נדרים פ”א, לו ע“ד, עד סוף
ה”א; ב“ב פ”ג סוף ה“ו, יד סע”א: אמ' ר' זירא הדא אמרה עד זומם אין נפסל
בבית דין כ“ל הי”ל גר"ש, ז“א כמו בב”ק פ“ז ה”ד, ה סע"ד (ומכות פ“א ה”ח,
לא סע"א), ומחק המגיה “כל היל' גרש”, אבל לא השלים.

ולפעמים מקוצר בכי“ל ע”י “כול' “, פסח' פ”ו סוף ה”ט, לה
ע“א: ירדו לה בשיטת ר' ישמעאל כול', ז”א כשבת פ“ב ה”א, ד ע“ג ונמ'
והושלם. ויש כיו”ב אף בדפוסים ב“מ סוף פ”ג, ט ע“ב: יכול אין לי אלא הוא
כו' – כולו בשבועות פ”ח, לח ע"ב1179.

אבל הרבה חסרונות ישנם בכי“ל, שאין אצלם כל ציון־קיצור, ונשלמו ע”י המגיה1180, כמו שקלים
ספ“ג מז ע”ג, שחסר בכי“ל מן “וכן (צ"ל: מיכן) היה ר' פינחס” ואילך, והוסיפו
המגיה, וחסר גם בקטע שבשרי”ר, אבל שם רשום: גרש, שהוא שייך לסוף פ“א
(ציון־הפרק והפיסקא נוספו אח"כ), ז”א כמו בירוש' שבת פ“א, ג ע”ג, והיה אף
בירוש' שקלים גם לפני רב נסים במג“ס1181, וכן לפני ר' אלחנן בתוס' ע”ז כ ע"ב ותוס' שם.

וכיו“ב בשבת פי”ט, יז ע“א, חסר בכי”ל: “רבי אבהו בשם רבי
יוחנן הלכה וכו' ונותנה על גבי מעיים בשבת”, והשלימו המגיה, ובוודאי שהיה
כאן “גרש” באחד מטופסי הירוש', ולו רמז כנראה כעל הגליון בשרי"ר 228 (עי'
בסמוך): וכך בשבת.

“גרש”, וכדומה, נמצא עוד כמה פעמים בקטעי הגניזה שבשרי"ר:

שרי“ר 128 ב”פ, ה“א בסוף פ”ג (עי' לעיל), והב' בריש פ“ד
דשקלים: גרש בתעניות עד והיינו מתענים ולא מש' (תענית פ“ד ה”ו, סח
ע"ב), וכאן כתב הסופר בגליון: “פיר' גׄרש יעני כול' וכך בכל מקום
שאת מוצא סימן גרש בתל' ארץ ישראל וכך בשבת” (עי' לעיל); 14158:
גׄרׄשׄ, וישנו כולו בקטע השני שבעמ' 159 ובכי”ל וד"ו (וישנו בעירובין
ושביעית); 8190: גרש (שביעית ספ“ב, לד ע”ב); 13221: גרש שתיתייה עד
מטי כע[ד בעד] (כצ"ל) אינון (לעיל בפ“ו ה”ד, כא ע"א); 28230: גרש
בסוף פרקה תניינה דיבמות עד לא הכל [ממנו] (יבמית פ“ב הי”א, ד ע"א);
3232: [מחלפה שיט]תיה דר' מאיר גר[ש ב]פרקה [ט' דנדרים] (שם, מ
סע"ד); שם שו' 17: גרש בראש פרקה ט' דיבמות (שם, י ע"א); 3234: מן
ארמיי גרש וגו' (יבמות פ“ד, ו רע”ג); שם שו' 19־18: [גרש בפרק] ב'
דיבמות (שם, ד ע"א); 33245: ומית אריסה דבר זיזה וגו'. (שבועות
פ“ז, לז ע”ד).

וכל אלה ישנם בשאר הנוסחאות ככי“ל, כי”ר וכי“מ (שקלים) וד”ו.

סימן־קיצור זה ישנו גם בב“ר כ”י רומי, שכמה מאמרים. שנמצאים במקום אחר, קטועים בו ומסומנים בסימן זה1182: תיאודור 39: גרשה דראשה דההודש עד מטי ר' ברכיה וכו'
(פסיקתא ראש פרשת החודש), 576: וגו' גרש בשלח (פסיקתא בשלח) יתושים
וכו‘, 580: גרש בשלח ויחי וכו’, 626: וגו' גרש בשער (פסיקתא פ' עשר
תעשר), 717: גרשה כת' ויהי אחר הדב' האלה (פצ“ז בכ”י זה), 772: וגו'
גרשה כי תשא (פסיקתא ותנחומא תשא), 867: גרש בשמעו (פסיקתא פ' שמעו),
941: גרש בשלח (פסיקתא בשלח) עד מטי וכן הוות לה, 955: גרש דכתב
(צ"ל: דכבת = דכוות) ראשה (ב“ר פי”ח) עד מטי והרי היא וכו‘, 1111: כל
גרשה דברכות (ירוש' ברכות פ"ז) שנים בפת, 1232: גרשה דכבת וישכם
אברהם בבקר (פנ"ה) עד מטי אריק חרבי תורי’ ידי, וכן ישנם כאן קיצורים
ע"י “כולי”, "וגו' "1183.

“גרשה” הוא “גירסא”, ו“גרש” – “גרס”, ובב“ר כמו שראינו בא “וגו' " עם “גרש” ו”גרשה”; “גרש” אנו איפוא אלא גרס, ולא יותר.

רוב הסימנים האלה הם, כמו שאמרתי, ישנים, והלשון ואף
טעויות הסופרים המאוחרים: דסמכתא (במקום “דמסכתא”), דכתב (במקום “דכבת”
בב"ר), ואף הכתיב “דכבת” במקום “דכוות”, מוכיחים1184.

אבל כמובן שלא כל הסופרים קיצרו, וע“י כך נשארו לנו הסוגיות בלשונן בכי”י אחרים.

והנה במקצת כבר רז“פ1185, ויותר רז”ו רבינוביץ1186 וכן ר"ש ליברמן1187, חושבים שאותן הסוגיות הכפולות, שיש
בהן יתר ודברים שאינן שייכים כלל לענין שלנו – מטעויות הסופרים הם, והם
הם שהשלימו את הסוגיות הכפולות ואת הקיצורים מתוך ההקבלות, ובטעות השלימו
את הכל משם, ולא שמו לב לסוגיא שלנו.

אבל אי־אפשר כלל וכלל להניח, שסופר ת“ח היה מרשה לעצמו
להשלים ההחסרונות שבירוש' מדעתו בהסתמכו על ההקבלות בלבד בלא כ”י
אחר שלם במקומו, שאין בו אותו הקיצור, ואי־אפשר כלל לתלות את המון
ה“טעויות” כביכול האלה בסופרים; הרי בכלל ברובם של המקומות אין כל קיצור
וסימני־קיצור בספרים שלנו ובכי"י, ומי אומר שבכלל היו כאן בזמן מן הזמנים
קיצורים, ואחריהם, אחרי זמן, השלמות מידי סופרים אחרים.

אלא שהֶסְבֵר זה הוא בכלל קלוש וחלוש יותר מדי, ואף לא שמו לב למנהגם של התנאים והאמוראים המסדרים בהקבלות:

הרי גם בבבלי ישנן כמה וכמה הקבלות, אלא שהן סוגננו
ברובן והותאמו למקום ההעברה, ואעפ“כ ישנם עוד כמה מקומות שנשארו בהן
דברים, שאינם שייכים כלל לענין השני1188, ואפילו עם “הכא” – ו”התם", שאינו מתאים למקום השני (כגון ע“ז כג א, פסח' לא ב ד”ס, ועוד הרבה).

אבל ביחוד היה זה מנהג חכמי א"י להעביר ממקום למקום את הכל וכמו שהוא:

כן הדבר במדרשי־הלכה, שכל מדרש ששייך לשנים או שלשה
כתובים מועבר כמו שהוא ממקום למקום, אפילו עם “נאמר כאן – ונאמר
להלן”, שאינו מתאים למקום, ולפעמים אפילו עם הכתוב של המקום הראשון
(וע"י כך נדחקו המפרשים בכמה מקומות)1189.

וכך הדבר גם בב"ר, שמרובות בו ההקבלות, וכאן אנו
מוצאים בדברים הלקוחים מתלמוד ירושלמי שלהם דברים כיוצא בהקבלות שבירוש‘:
בב“ר פמ”ז י (תיאודור 477־476): וכל אנשי ביתו יליד בית ומקנת כסף וגו’.
תני הולכים ליריר של גוים וכו' לא סוף דבר עבדים מהולים וכו‘. שלשה
ירודים הן וכו', – ש“שלשה ירודים” וכו’, אינו שייך לפסוק שלנו כלל, אבל
הכל לקוח מירוש' ע“ז פ”א, לט ע“ג־ע”ד1190; ב“ר
פצ”ו (תיאודור־אלבק 1238): ר' יונה ור' יוסי גלילייה וכו‘. תני הכתפים
אסורים לנעול את הסנדל וכו’. ר' זעירה שרע בדיבורה וכו‘, – ש“תני הכתפים”
וכו’, אינו שייך כאן כלל, ומפסיק בין הדברים שלמעלה ובין “ר' זעירה שרע
בדיבורה”, ששייך לענין, אבל הכל לקוח מירוש' ברכות פ“ב, ו ע”ב והקבלות
וכסדר הירוש‘; ב“ר פ”ק (1292־1288): ויספדו שם וגומ’, ומנין לאבל שהוא שבעה
וכו' (ירוש' מו“ק פ”ג, פב ע"ג) [ניחא] ז' ושלשים שמא שנים אלא שאם
היה עני מדוקדק בראשון ובשני אינו עושה מלאכה וכו' (שם פ"ב ב‘: הרי
שאין לו מה לוכל ביום הראשון ובשני וכו’) מהו ליתן תפילין ר' אליעזר ור'
יהושע וכו' (שם פב ע"ב: אבל ביום הראשון אינו נותן תפלין וכו') ומנין
שאין אבל בשבת וכו' (שם פב ע"ד) – שהכל לקוח מירוש' מו“ק (שהוא
לפנינו בסדר אחר), אע”פ ש“מהו ליתן תפילין” וכו' אינו שייך
לכאן.

העברות בכלל, ובהן כמה העברות כמו שהן במקומן העיקרי,
רגילות כבר במשנה, למשל חולין פ“י מ”ב (לענין מתנות כהונה) ובכורות פ“ב
מ”ב ומ“ג; שבת פי”ג מ“ה: רשבג”א וכו' (לענין שבת) וביצה פ“ג מ”א (לענין
יו“ט; בשניהם בנוסחאות ישנות: פטור – חייב, אע”פ שאינו מתאים לביצה, כהערת
הירוש' שם); ר“ה פ”א מ“ח וסנהד' פ”ג מ“ג (“ועבדים” בשניהם); סנהד' פ”א סוף
מ“ג ומגילה פ”ד סוף מ“ג (“ובקרקעות”) וכמה משניות ישנן עם “ש־” המקשר,
שאינו מתאים למקום זה, כמו כלים פ”ח מ“ג: שאין מצילין מיד כ”ח אלא
כלים, שהיא העברה מפרה פ“ה מ”ה (וידים פ“א מ”ב), וכיו“ב עירובין פ”ד מ“ג:
שכל היוצאים להציל וכו', ביצה פ”א מ"ב: שאפר כירה מוכן הוא, והרבה
כאלה.

ועוד יותר הדבר רגיל ורגיל בתוספתא, שהיא בעיקרה
בסידורה האחרון “תלמודה” של המשנה, מפרשה משלימה ומרחיבה – שהיא מעבירה
הרבה ממקום למקום בלשונו ממש (אפילו אם אינו מתאים למקום השני), ומעבירה עם
אותו החלק השייך אף למקום השני גם חלקים שאינם שייכים כלל לאותו מקום,
כך:

פיאה פ“ד ו וכתובות פ”ג א; פיאה פ“א יג וב”ב פ“ט יא; דמאי
פ”ה יד־טו וע“ז פ”ו י (אומר אדם)־יא; כלאים פ“ה יא וב”מ פ“ח יב סיפא;
שביעית פ"א י ושבת פ"ז טו; תרומות פ"ז ג ופסחים פ"א יב ויומא פ"ה ג
וכריתות פ"ב ב־ג1191; שבת פי”ד ד (לשבת פי“ז
מ”ז) וסוכה פ“א ח (לסוכה פ“א מ”ג!); שבת סוף פי”ד וביצה פ“א כ; שבת פי”ח
ז־ט וב“מ פ”ח א; עירובין פי“א יג וביצה ספ”ב יט; פסח' פ“ו ה ונזיר פ”ו ב־ג;
פסח' פי“ב יח־כ ותמורה פ”ב ד־ה וג‘; שקלים פ“א י ומעילה פא כו־כז; שקלים
פ”ב ח־ט ומעילה פ“א כג; יומא פ”א י־יא וסוכה פ“ג טז; סוכה פ”ג יח ור“ה פ”א
יב; סוכה פ"ב ג' ויבמות סוף פ"א ועדיות פ"ב ב־ג; ביצה פ“א ז וחולין פ”ו
ב־ג; מגילה פ“א ח סיפא ונדרים פ”ב ז; מגילה פ“ד טז וכתובות פ”ז ו; מו“ק פ”ב
א וע“ז פ”א ח; חגיגה פ“ב ט וסנהדרין פ”ז א; חגיגה פ“ג ה וכלים ב”ב פ“ג יב;
יבמות פ”ד ד וב“מ פי”א טו; כתובות פי“ג ג וב”ב פי“א ג; כתובות פ”ח ט־י וב“ק
פ”י ו־ז; נדרים סוף פ“ו וב”מ פ“ד י; נזיר פ”ג טז ומעילה פ“א ט־י; נזיר פ”ד
ב ומכות פ“ה א; נזיר פ”ה א (אר"א בראשונה וכו') ואהלות פ“ד יג־יד; סוטה פ”א
ט ומנחות פ“א יז; סוטה פט”ו יב (סד אדם וכו')־טו וב“ב ספ”ב יז; קידושין פ“א
ח (אימתי אמרו) וב”ב פ“ה ב; ב”ק פ“י ה־ו וכתובות סוף פ”ח ט־י; ב“ק פ”י
כג־כד וכתובות פ“ח ג; ב”ב פי“א יא (שטר) וגטין פ”ט יא־יב (גט); סנהד’ פ“א ב
וערכין פ”ד ב: סנהד' שם: מום שבגלוי וכו' ובכורות ספ“ג כה; מכות פ”ה ד
ותמורה פ“א י־יב; עדיות פ”ב ב (ביצה) ותוס' ביצה פ“א א; עדיות פ”ב ד;
בה“א וכו' (לעדיות פ“ד מ”ז וגטין פ“ח מ”ד), כתב לשם הפרכין וכו' (שאינו
שייך אלא לגטין פ“ח מ”ה, או פ“ט מ”ח: חניכתו וכו'!) ותוס' גטין פ”ח
ג; עדיות שם: אמר רשב“א וכו‘, וגטין שם ח; עדיות שם: המדיר וכו’,
וכתובות פ”ה ו; עדיות שם: כלכלת שבת וכו‘, ומעשרות פ"ג ב־ד, עדיות
שם: אמר ר’ ישמעאל וכו‘, ונזיר פ“ג א; עדיות פ”ב ו וזבחים פ"ד ט;
עדיות שם ז: המקשה וכו’, ונדה פ“ה ז; עדיות שם ה ונדה פה ו; ע”ז פ“א
יז־יח ושבת פי”ז ב־ג; ע“ז פ”ה ח־י (וחסר) ותמורה פ“ד א־ג; ע”ז פ“ו ג
וזבים פ”ה ו.

ובסדר טהרות למשל: כלים ב“ק פ”ג ו־ז ואהלות פי“ז ז
וחולין פ”א כב (המביא – נמצאת אומר); כלים ב“ק פ”ג יג (וחביר בא אפילו לאחר
שלשה ימים ונוטל וכו‘, כנו’ כי"ו)־י“ד ופרה פ”ה א־ג (ומשם קוטעה
בכלים).

יש לנו אפוא כאן כפולות בשלשה וארבעה מקומות ובהן כמה
דברים שאינם שייכים כלל למקום השני, או שאינם מתאימים בצורה זו למקום
השני.

וכדוגמא של תוס' עדיות פ“ב ד, שיש בה יתר שאינו שייך כלל
למשנה זו אלא למשנה אחרת, – יש לנו גם בציטט מתוס' שבירוש' ב”מ
סוף פ“ז, יא ע”ג:… כל המתנה על מה שכתוב בתורה וכו‘. תני (תוס' קידושין
פ"ג ז־ח) כל המתנה על מה שכתוב בתורה וכו’. זה הכלל שהיה ר' יודה בן תימא
אומר כל דבר שאיפשר להתקיים וכו' (תוס' גטין פ"ז ח) מתקיים בכתב. וכפר
עותני כגליל ואנטיפטרס ביהודה את שבינתים מטילין אותו לחומרו (תוס' שם
ט!). תוס' גטין שם ה“ו־ה”ח שייכת למשנתנו פ“ז מ”ו, ואולם ה“ט שייכת
למ"ז (הגיע לאנטיפטרס וכו' והגיע לכפר עותנאי וכו'), והובאה בבבלי שם
עו סע”א, ואינה ענין כלל לכאן, ואעפ“כ הובאה כולה! 1192 אפשר מפני שהובאה בתלמוד א”י של עריכה אחת למשניות גטין
שם.

זוהי איפוא שיטה, ולא מעשי ידי סופרים טועים1193.





יד. חסרונות1194





ע"י הקיצורים, שלא תמיד נשרדו בהעתקות אחרות של הירושלמי,
נשמטו בירוש' כמה דברים שהיו סדורים בסוגיא שחלקה מקבילה למקום אחר (כחסרון
שבמכות וע"ז, עי' לעיל).

אבל ישנם חסרונות של פרקים שלמים בסופי מסכות, שאינם בנוסחאות שלנו והיו עוד לפני כמה מן הראשונים:





א. סוף שבת

בשבת חסר הירוש' לד' פרקים האחרונים. בכי“ל כתוב בסוף פ”כ:
לא מצאתי ממנו יותר בתלמוד ירושלמי, וכבר חסרו בקטע שפירסמתי בתרביץ ש"ג,
שהיא גומר (שם 245): פרק כא, חסרה מסכתא זו ארבעה פר[קים נוטל אדם את]
בנו וחבית שנשברה: ושואל אדם [מח]בירו: ומי שהחשיך בדרך: וימל[א ה'
חסרוננו] פנימי וחיצון: וכו'.

והמשניות של ד' פרקים אלו אינם בכי“ל, ובד”ו העירו המדפיסים לפני משניות אלו:

באלו הארבעה פרקים שלפנינו לא מצאנו להם בריתות (תלמוד) בארבעה העתקות ישנות שהיו לפנינו.

אפשר שהיו עוד מצויים בספרים שהיו לפני הראשונים; “אפשר”, אבל אין שום ראיה מפורשת לזה1195.





ב. מכות

במכות אין לנו ירוש' לפ“ג ואחרי המשנה של פ”ג כתוב
בכי"ל: לא מצאתי (והוגה: מצאני. וכן בד"ו) גמרא ירושלמית בפרק הזה
(וחסר כנראה כבר בספרו של הרמב"ן, עי' לעיל).

אבל הירוש' לפרק זה היה עוד לפני הראשונים והאחרונים:

1) הרשב“ץ במגן אבות, אבות פ”ב מ“ט, מביאו: ואמרו במדרש רבה1196 ובירושלמי בסוף מסכת מכות מפני מה
מכנים שמו של הקב”ה מקום שנאמ' ויפגע במקום שהיא מקומו של עולם אמר רבי
יוסי בן חלפתא איני יודע אם הוא מקום עולמו או עולמו מקומו וכו‘. וכן במ“כ
לב”ר שם: ה“ג בילקוט ואין עולמו מקומו א”ר יוסי בן חלפתא אין אנו יודעין אם
הקב"ה מקומו של עולם או אם העולם מקומו מן מה וכו’, וגירסת הירושלמי
במסכת מכות סוף פר' אלו הן הגולין (צ"ל: הלוקין) נוטה לגי' הספר. ושם ד"ה
משופעים: ובירושלמי גרס לא הסוס סובל את הגבור אלא הגבור סובל את
הסוס.

ז“א שהיה לפניהם בירוש' שם כל הענין שבב"ר שם. זהו
אפוא בוודאי ירוש' לפ”ג מט"ז (רצה המקום לזכות וכו', כברוב
כי"י).

2) ר' בחיי, תצא (כה ג): ומצינו בירושלמי מנין לרצועה
שהיא מכופלת שנאמר והפילו השופט אל תקרא והפילו אלא והכפילו (בבלי כג א בשם
ר' יוחנן).

זה אפוא ירוש' לפ“ג מי”ב (כפולה)1197.





ג. נדה

בנדה יש לנו ירוש' לג' פרקים, ומן פ"ד – רק המשנה של הפרק
ואחריה ברייתא קצרה (בבלי סה ב); חסר איפוא ירוש' לפ"ד –
פ"י.

אבל לראשונים היה עוד יותר מירוש' נדה, לכל הפחות לפ“ד – פ”ז:

בתוס' נדה סו ע“א ד”ה ותיבדוק: וכן משמע בירושלמי בפרק
דם הנדה (פרק ז'!) דפריך ותיבדוק עצמה בבעל שני ומשני לפי שאין כל
האצבעות שוות, ובאו“ז ח”א סי' שנו: וגרסי' בירוש' סוף נדה ותבדוק
וכו'.

א“כ נראה שגם לפניהם חסרו כבר בנדה פ”ח־פ“י וחשבו פ”ז ל“סוף נדה”.

ועי' ב“ר פי”ח א, תיאודור 160, הלקוח כנראה מתלמוד א"י השייך
לנדה פ"ה מ"ו1198.





טו. ירושלמי קדשים





ספרות:

רז“פ, מבוא מח ע”ב ול“ט ע”ב, ועי' הוספות קמד ע"א.

רבינוביץ, שערי תוא"י 308; 128, 222; 590, 351.

אהצ"ו ערלה 225.

אלבק, מבוא לב"ר, 73.





וודאי שעסקו בא“י בסדר קדשים, והבבלי קדשים, שחכמי א”י
לוקחים בו חלק בראש, וכמה וכמה “אמרי במערבא” מצויים בו, מוכיח. ביחוד
חולין ובכורות הנוגעים גם בזמן הזה בוודאי שלמדון ופירשון. ובה'
טרפות יש לנו כמה הלכות ב“טריפות דארץ ישראל” שפירסמתי בתרביץ ש“ב 308,
שאינן מתאימות עם הבבלי, ושיסודן בוודאי תלמודה של א”י1199. ואפשר, כדעתו של אלבק (שם), שב“ר פנ”ו ו (601) ופע"ח ו (923)
לקוחים מתלמוד ירושלמי של חולין1200, של איזו ישיבה ארצי־ישראלית.

אבל כל הראיות שהביאו החכמים הנזכרים מירושלמי שלנו על מציאות ירושלמי לקדשים אינן עומדות בפני הבקורת:

א) רז“פ (מבוא, לט ע"ב) מוכיח מירוש' פיאה פ”ה ה“ב, יח
סע”ד, מציאות תלמוד ירוש' בכורות; שכן אמרו שם: רבי אבהו בשם רשב“ל
דרבי יוסי היא דתנינן תמן (בבכורות) שרבי יוסי אומר כל וכו' אמר רבי יוסי
הדא דרבי בא פליגא על דריש לקיש דתנינן תמן (והיא משנתנו כאן!) אלא
מזכה את העני בגדיש וכו‘1201, “וזה מורה – אומר
רז”פ – דהמאמר אמר ר’ יוסי הדא דר' בא וכו' נשנה בעיקרו במס' בכורות ומשם
הובא להלכה זאת דמס' פיאה”. אבל א“כ למה השאירו “תמן” אצל הציטט מבכורות?!
אלא שכל הסוגיא נשנית בוודאי בפיאה פ”ד ה“ו, שכן סופה (יח סע"ד): רבי אבהו
בשם רבי יוחנן מחלפא שיטתיה דרבי ליעזר תמן (בפ“ד ה”ו) הוא [אמר] זכה.
וכא הוא אמר הכין וכו‘, – שייך גם לפ"ד, וכדרך "מחלפא שיטתיה דר’
פלוני”, שהוא כפול כרגיל בשני המקומות (עי' לעיל), והוא מותאם כרגיל
ב“תמן” – “וכא” לכל מקום ומקום1202.

ב) רטנר1203 מוכיח מערלה פ“ג
ה”ב, סג ע“א: תמן תנינן אלו הן הנשרפין ותנינן אלו הז הנקברין (ובתוכם
“שער נזיר ופטר חמור”). הכא (בערלה!) את אמר ישרפו. והכא (בתמורה שם)
את אמר יקברו. ורטנר אומר: ראוי היה לומר “הכא תנינן” וכו', ונראה
שהמאמר נעתק מירושלמי קדשים תמורה פ”ז על המשנה ואלו הן הנקברין וכו'. ושם
נאמר “תמן תנינן אלו הן הנשרפין”, וכן נעתק כאן.

אבל כאן בערלה אין כלל “אלו הן הנשרפין”, ו“תמן תנינן”
פירושו באמת בתמורה, אלא שצ“ל: תמן תנינן אלו הן הנקברין ותנינן (שם)
אלו הן הנשרפין (כלומר שהמשנה מדייקת ומבדילה שם ביניהן), וע”ז מקשה הכא את
אמר וכו'.

ג) רז“וו רבינוביץ (שם) מוכיח ממגילה פ”א הי“ד, עב סע”ג:
ר' פינחס בשם ר' יוסה (צ"ל: יודה) ביר' אילעאי כתוב אחד אומר ויטוש משכן
שילה וכו' הא כיצד בית של אבנים מלמטה ויריעות מלמעלן. וכו', שהוא מתקשר
לדעתו יותר לזבחים פי“ד מ”ו, “ומזה מוכח שהיה תלמוד ירושלמי על זבחים
ומשם נעתקה כל הסוגיא כאן עם השמטת תמן תנינן”.

אבל “אין בין” שלנו הוא כללה של משנת זבחים, ושייך לכאן כמו לשם.

ד) ושהיה תלמוד ירוש' למנחות, מוכיח רבינוביץ 1) מחלה
פ“ג ה”ה נט ע“ב: כהנא אמ' דברי ר”ע אין מירוח פוטר במקום הקדש וכו‘, ששייך
לדעתו למנחות פ“י מ”ד (בבלי סו א), ומימרא שלו הובאה בבבלי (שם ב). אבל
הירוש’ מסיים: אמר ר' יונה הדא דבהנא פליגא על רבי לעזר (“מודה ר”ע לחכמים
בעיסת הקדש לגלגולה פוטרה") וכו', וא"כ הדברים שייכים לחלה.

2) ועוד קלושה יותר ראייתו מפסחים פ“ה ה”ט, לא ע"ב: מאן
תנא קוצרין וכו‘, שאינו נמשך אלא על משנת פסחים שם: וקוצרין וגודשין
וכו’ (עי' בבלי), ולא על משנת מנחות, כדעתו.

ה) אין שום ראיה מנדה סוף פ“ג, נא סע”א: רבי יצחק בר נחמן
בשם רבי לעזר גולגולת העוף ברובו וכו', שמאמרים אלו לקוחים מחולין; שכן
נסדר כאן בנדה אגב “רובו”.

ו) הראיה לבכורות מיבמות ריש פ“ח, ח סע”ג: א"ר הילא לא
למדו תחת תחת אלא דברים האמורי' בפרשה וכו‘, – תלויה בהגהתו: כמה דאת
אמר תמן לא למדו וכו’ וערבך ערבא צריך, ואפי' אם נקבל
הגהתו1204 אין זו ראיה.

וציטטים מפורשים מירוש' קדשים אין בראשונים. להיפך יש
לנו עדותושל פירקוי בן באבוי, תלמיד תלמידו של רב יהודאי,
האומר1205: תדע לך מפני מה אוכלין סירכא בארץ
יש' מפני שאין בידם הלכה אחת מתלמוד הילכת שחיטה ולא מסדר קדשים כולו
נשתכח מהם סדר קדשים כולו ותלמוד סדר טהרות כולו1206.

ודברים מפורשים אלו מבטלים את הדברים הכלליים של
הראשונים, כרמב“ם בהקדמתו לפיה”מ (בהו' המבורגר, 58): “ונמצא מן הירושלמי
חמשה סדרים שלמים אבל סדר טהרות לא נמצא לו תלמוד בשום ענין לא בבלי
ולא ירושלמי אלא מסכת נדה”.

ואחריו הרשב"ץ בסוף פירושו לקינים: והסדר החמישי חכמת הוא
סדר קדשים וכו' ובכל הסדר יש תלמוד בבלי וגם ירושלמי זולתי מס'
מדות.

והמאירי בפתיחה לאבות (ווינא, טו ע"ב): וחבר (“ר' יוחנן”) התלמוד ירושלמי בכל הששה סדרים לבד טהרות.

כל אלו הם דברים כלליים שלא נאמרו בדקדוק, ובוודאי שצדקו דברי הרז“פ1207, ש”כל זמן שלא נמצאו בדברי
הראשונים מאמרים שלמים אשר חזותם וענינם מוכיחים שהם מהירושלמי לסדר קדשים
יש להחליט שלא היה הירושלמי לס' זה ולא נפן אל רמזים וראיות חיצוניות, אשר
מקורן לרוב המהירות ושגירת הלשון או שגיאת הסופרים".

ואמנם “חזותו” של הירוש' לקדשים שפירסם פרידלנדר
(חולין, בכורות, זבחים, ערכין) מוכיחה עליו שאינו אלא ליקוט מתוך
הירוש' שלנו בהוספות מדברי הראשונים, עם סימני־לשון בבליים וטעויות־סופרים
של הירוש' שלנו1208.

אלא שאפשר שלא הכל מעשי־ידי פרידלנדר, שכן גם רש"ס עשה
כמתכונתו לעדיות (ציטטים במ"ש), עד שטעה בו ר' שלמה עדני בפירוטו
לעדיות וחשב שהוא ירושלמי ממש.

____________________

סידור הירושלמי נפסק באמצע לרגלי המצב בא“י, הגזרות
והשמדות. אבל תורת א”י לא פסקה, והיא המשיכה את פעולותיה ב“הלכה למעשה”,
ב“מעשה”, עד ימי “ר' יונתן סוף מעשה” (סתו"א), ואלו הם “מעשים לבני א”י“,
“ספר המעשים”, שקטעים רבים מהם נתפרסמו בשנים האחרונות1209, פסקי בית דין והלכות מסודרות (“טרפות דארץ ישראל”) וכללי הפסק
(“הלכות קצובות דבני מערבא” שבה"ג), ופעולתם נמשכה עד סוף ימי ביצנץ, “עד
שכילה הקב”ה מלכות אדום ובטלו גזירותיה ובאו ישמעאלים והניחום לעסוק
בתורה”1210.

לא פסקה תורה מארץ־ישראל ולא תיפסק!





חלק ד': דקדוקי ירושלמי

שינויי נוסחאות לירושלמי דפוס ויניציא מכתב־יד ליידן

עם

הערות מפרשות והשלמת החסרונות





מאת י. נ. אפשטיין

נערך והשלם בידי תלמידו ע"צ מלמד





אמר עצ“ם: מו”ר זצ“ל עסק ב”דקדוקי ירושלמי" אלה בשנים תרפ“ד־פ”ה, ועל תיק כתב־היד מצאתי רשום בכתב ידו:

כ"י ליידן עד

11.X.24

כנראה שהפסיק את עבודתו זו בעלותו ירושלימה להרצות
באוניברסיטה העברית כפרופסור לתלמוד וראש החוג. עומס המלאכה (הכנת הרצאותיו
בענפים השונים של ספרות התלמוד, כתיבת מחקריו השונים והרבים, עריכת התרביץ
והדפסת ספריו) מנעוהו מהשלמת אסוף החומר וחבורו לספר.

בשנות חייו האחרונות התחיל בעריכת החומר והכנתו לדפוס,
והספיק להעתיק ולהכין את החומר בצורה שלפנינו עד סוף פ“ז דברכות (עם השער).
מפ”ח דברכות ועד סוף שבת (פט“ו טו סע”א) השאיר אחריו ברכה רק הערות, שרעיתו
שתחי', פילולוגית במקצועה, יגעה והעתיקה אותם בהבנה רבה ובטוב־טעם, ואני
הכותב ערכתי את ההערות הללו והוספתי להן את הטכסטים שבפנים (ד“ו
וכי”ל).

במשך כל העבודה בחלק זה היו לפני צלומים של כי“ל וכי”ר,
ובדקתי כל פרט ופרט מחדש, ופעמים הוספתי [בין סוגרים מרובעים] השואה
(שנשמטה ממו“ר זצ”ל) והערה.

ומאחר שלא זכינו לא לספרו המיועד של מו“ר זצ”ל “דקדוקי
ירושלמי” ולא למבואו המאיר עינים, ראיתי להביא בזה את פתיחתו של המחבר
למחקרו “מדקדוקי ירושלמי” (שגם הוא רק ראשית מפעל, ולא זכינו לקיום “המשך
יבוא” שלו), שנתפרסמה בתרביץ ש“ה (ירושלים, תרצ"ד). וז”ל (בהשמטת
ההערות):

למימי רז“פ (מבוא הירושלמי, קמב ב–קמג א) זלזלו לגמרי
בערכו של כ”י ליידן לתיקון נוסחאות הירושלמי, מכיון “שהירושלמי ד”ו מסכים
עם כ“י זה”, או ביתר דיוק: מכיון שעל־פי כ“י זה נדפס ד”ו, על־כן חשבו שאין
לכ“י ליידן כל ערך. אבל לא שמו לב לעובדא, שד”ו נדפס מכ“י ליידן המוגה
על ידי המגיה בדפוס וויניציא, ש”הכין" את עיקר כתב־היד, העתקת הרב ר' יחיאל
בר' יקותיאל הרומי, בשביל ד“ו, והגיהו על־פי כי”י אחרים (חתימת המגיהים
בסוף נדה), אבל גם משיקול־דעתו, והרבה מתיקוניו הם

תיקונים־שיבושים וטעויות. וד“ו נדפס על־פי כ”י זה
המוגה על מחקיו וגליונותיו של המגיה, שלא תמיד השלימם במקום הנכון ולא
תמיד השלים את כל החסרון, ועל הוספותיו (מכי"י אחרים או מדעתו), שלא תמיד
הן נכונות. וזה לי עשר שנים (מיום שזכיתי לראות כ"י זה ולהשתמש בו), שאני
מבליט בכל הזרמנות את ערכו של כי“ל לתיקון נוסחאות הירושלמי, ושעוד הרבה
והרבה דברים אפשר ללמוד ממנו ושהרבה נוסחאות טובות ישנן בו, שתיקנן ושיבשן
המגיה, ושאפילו מגוף כתב־היד שלא הוגה השמיטו לפעמים מדפיסי ד”ו מימרות
ומשפטים, וגם טעו לפעמים בקריאת כתב־היד ואפילו בהגהות המגיה שלהם. (עכ“ל
המחבר ב”תרביץ" ש"ה).





במחקרו זה עומד המחבר גם על חילופים בירושלמי בתואריהם של אמוראים, ואני מסדרם לפניך לפי א"ב:

אבא בר בר חנה – תרביץ ש"ו עמ' 43.

אבא בר חייה (בשם רב) – 45.

אבא בר (רב) חונה (הונא) – 43.

גידול – 42.

חונה (הונא) בר חייה – 44.

חיננא בר אידי (בשם רב) – 45.

חנן (חנין) בר אבא (בא) – 45.

חנניה (חיננה, חיננא) בר שלמיה – 44.

ירמיה בר אבא – 45.

עמרם – 45.

שמואל בר שילת – 44.

שמעון בר אבא (בא, ווא) – 44.





ברכות





ב ע"א













	1211
	 
	  


	29 
	איתא חמי 
	 אתה חמי1212 (ונ“ב עי”ע: נ"א איתא חמי)


	30 
	יממה 
	 איממה (ונמ' א' עי"א)


	33 
	יממא 
	 איממא1213








ע"ב1214













	1 
	ולואי 
	 וולואי1215 (ונמ' ו' ראשונה עי"א)


	 6 
	למשמר – למלאכה – 
	 משמר – מלאכה1216 (והוגה עי“א כד”ו) 


	8 
	שנים ספק (לילה) 
	 ליתא1217 (ונ“ב עי”א) 


	18 
	של מוצאי (שבת) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)








ע"ג













	2–3 
	כד תנינן 
	 כיי דתנינן (והוגה עי"א: כדתנינן)


	3 
	ואחת בין השמשות ואחת למחר 
	 השמשות [אחת בין השמשות] ואחת למחר (ונמ' עי"א)1218


	 15
	 בי ר' בון 
	 ביר'1219 בון 


	 29 
	רבי חצנא 
	 חיננא1220


	 32 
	ומן סדום 
	 מן (ר' נו' עי"א)


	36 
	דקורנין 
	 דוקרנין1221


	 42 
	(כך) כתחילה 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 49 
	חוג חוג 
	 חוג חוג [חוג] (ונמ' עי"א)1222


	 50 
	טפו 
	 נופו1223


	 51 
	(שתול) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 56 
	לרקיע (מהלך חמש מאות שנה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	59 
	ובשני קדשו 
	 ובשיני קרשו


	62 
	דא"ר אחא 
	 דמר ר' (והוגה עי"א: דאמר)1224


	63 
	(תרקיע) מלמד 
	 ליתא (ותלוי עי"א)








ב ע"ד













	1 
	 נראין (מוצקים) 
	 נראין [כנרתקים]1225 (והוגה עי“א כבד”ו)


	 
	 רבי יוחנן (אמר) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	2 
	 על ידי שהוא דפה 
	 על ידי שהות [קימעא.. ]1226 רפה (והוגה עי"א: שהוא רפה, והשאר נמ')


	3 
	 כלים 
	 כלום1227 [והוי“ו תוקנה ליו”ד]


	5 
	 רבי עזריה (אמר) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1228


	9 
	 בהבראם ביום 
	 בהבראם [כי בה' בראם כי] ביום1229


	12 
	 בשם רבי חלבו (אמר) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1230 


	15 
	 רבי זריקן ורבי אמי 
	 רבי אמי1231 (והוגה עי“א כבד”ו)


	20 
	 בשעה שהיה (דוד) סועד 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1232


	22 
	 לא הוה ארחא אתיא 
	 שחרא1233


	23 
	 איתער יקרי 
	 איקרי1234 (ואות א' נמחקה עי"א)


	25 
	 יצירו 
	יצרו


	28 
	 ברבי 
	 ביר'1235


	 30 
	 חבירי תורה אומר 
	 אומ' (= אומרים)


	31 
	 והי' רוח 
	 והיה


	 36 
	 קדמיתא 
	 קדמייתא1236


	37 
	 בשם ר' יוחנן 
	 יוחנן [אמ'] (כך תלוי עי"א ונמ')


	{40 
	 שאמר דברים 
	 שאומ' [= שאומרים, כי"ר]


	 
	 1237
	 


	 45 
	 מקבל רבי 
	 מקבל [גבי] רבי


	47 
	 (גו) שינתיה 
	 ליתא (ותחלוי עי"א)


	59 
	 בני אינשי הבין 
	 אינש יהבין








ג ע"א













	1–2 
	 או יהא בה כיי דמר 
	 או הא בה כיי מר (והוגה עי“א כבד”ו)


	2 
	 דמר ר' זעירא תנאי אחוי דרב חייא בר אשיא ודרב אבא בר חנה
	 תנא1238


	6 
	 ועבד עובדא 
	 וכו' ולא עבד וכו'


	 6–7 
	 והא רבי מאיר וכו' והא רבי עקיבא וכו' 
	והא ר' עקיבא וכו' והא ר' שמעון וכו' והוגה עי“א כבד”ו) 


	9 
	 אלוונתית 
	אלוונתין (והוגה עי“א כבד”ו)1239


	 
	בזמן שטרפו (ביין ושמן) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1240


	13 
	 חברי 
	 חבריי1241


	15, 18 
	 השדרה, שדרה 
	 השזרה, שזרה1242


	25 
	 חבירי 
	 חביריי1243


	 
	1244
	 


	31 
	ואכילת פסחים (מצותן) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	32 
	 (אית דלא תני אכילת פסחים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	37–40 
	 (אם כן וכו' עד שיעלה עמוד השחר)
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	41 
	 אוכל אחר חצות 
	 עד (ונ“ב עי”ע1245), ותלוי עי"א: אחר)


	42 
	 בשחרית 
	 בשחרין1246


	45 
	 בעי מתניתא 
	 מני1247 (מ מסופקת והוגה עי"א: בעי?)


	52–53 
	 רב חסדא (אמר) בהדא 
	 ליתא1248 (ותלוי עי"א)


	 
	1249 
	 


	55 
	 בההוא דאזיל 
	 מוגה עי"א: כההוא1250


	61 
	 אמר מר עוקבא 
	 עוקבן1251 (ונמ' ן והוגה א עי"א)


	63 
	 מהלך (בדרך) אחרי 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1252








ג ע"ב













	2–3 
	 רבי אידי ורב המנונא 
	 רב המנונא


	 
	ורב אדא 
	 רב אדא1253 (ונוספו ווי“ן עי”א)


	4 
	 מגיב ליה חבריה 
	 מתיב1254 (ואות ת' הוגהה עי"א)


	7 
	 (תפילה אין זמנה קבוע) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	12 
	 ואפילו לתפילה 
	אפי'


	30 
	 באדם 
	כאדם


	 
	 1255 
	 


	32 
	 שמאי 
	 שמי1256, וכן בשו' 36, 42, 48, ו־60.


	46 
	 בשם ר' יוחנן 
	 [חברייא] בשם1257


	47 
	 וסמנטירין 
	וסלמנטירין1258 (ונמ' ל עי"א)


	65 
	 אילו (ואילו) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)








ג ע"ג













	2–3 
	 (ובערב וכו' ושתים לאחריה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	10–12 
	 ה' 
	 יי'1259


	14 
	 (דכתי') ואת שבת קדשך הודעת להם (ומצות וחוקי' 
	 [אמ' ר' אלעזר בר' אבינא מצות דשבת מלא] ואת1260


	 
	 ותורה צוית) וגו' להודיעך 
	 (והשאר ליתא, והוגה עי“א כבד”ו)


	18 
	 (כתיב) תנה 
	 ליתא (ונ“ב עי”א: נינהו דכתי')1261


	 
	אי יהבת 
	 אין (ונגרדה ן עי"א)1262


	 
	 1263 
	 


	25 
	 ר' אמי בשם ר"ל 
	 [ר' זריקן] ר' אמי (ונמ' עי"א)1264


	27 
	 דרב מתנה ורבי שמואל אמר תרויהון אמרין 
	 אמ'1265


	28 
	 טענת המינין 
	 טינת1266 (והוגה עי“א כבד”ו)


	31–32 
	 שכתיב – שכתיב 
	 שכת' – שכת' (= שכתוב)


	42–43 
	 ביומוי דר' יוחנן הוינן נפקין
	 


	 
	 לתעניתא וקרוי שמע (בתר) תלת שעין 
	 בתלת1267 (והוגה עי“א כבד”ו)


	45 
	 והלא כבר 
	 לא (והוגה עי“א כבד”ו)1268


	54 
	 בראשו' 
	בראשונה1269


	60 
	 הראה בריכה 
	 כריעה1270 (והוגה עי"א: “בריכה”)


	60–61 
	 (ר' לוי וכו' ולא נתרפא) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	62 
	 ככפים הללו שלא נטפו בבניין 
	 [הזהר] בכפיים… שלא יטנפו1271 (והוגה עי“א כבד”ו)


	64 
	 סבר לקרוב' 
	 סמוך1272 (והוגה “סבר” עי"א)








ג ע"ד













	1 
	ר"ש בשם ר' יוחנן בשם ר' 
	 ר' שמעון1273


	 
	ירמיה ר' חנינא (בשם) ר' מ[יי]שא 
	ליתא (ותלוי עי"א), ואותיות ‏ יי של “מיישא” מוגהות1274
		


	5–6 
	 (כי אזמרה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	16 
	 ואית [דא]מרין 
	 “דא” על הגרד1275 עי"א


	25 
	 לא הוה (מעביר) אלא גער 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1276








ד ע"א













	10 
	 (אבל) ברשעים 
	 ליתא1277 (ונ“ב עי”א)








פרק שני













	4 
	 באותיותיה 
	באותותיה1278


	5 
	 ובראש הנדבך 
	בראש1279 (ונו' ו עי"א)


	 
	 1280 
	 


	60 
	 והראשון לתלמוד הראשון1281 
	(ונו' ו עי"א)


	 
	 1282 
	 


	65 
	 מאריכין (לו ימיו ושנותיו) בטובה 
	מאריך [ימים] בטובה1283 (והוגה עי“א כבד”ו)








ד ע"ב













	1 
	 ולינא חמי {לינא1284 (ונו' ו' עי"א)


	 
	(עול) מלכות 
	ליתא1285


	12 
	 תקיעה אחת 
	 תקיעה [האחרונה] אחת (ונמ' עי"א)


	13 
	 (ברכותיה) ולא היא 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	19 
	 דרבי אליעזר 
	אלעזר1286


	25 
	 אם לאחר זמן צריך
	 [אינו] צריך (ונמ' עי"א) [ול“ג שנמחק תחילה עי”ע בנקודות: אינו.]


	28 
	 ויאמר לו 
	יאמר (ונו' ו' עי"א)


	29 
	 והיה ר' (אלעזר) 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	31 
	 בשלמיה דרבה 
	דרובה1287 (ונגרדה ו' ונתחברה לר' עי"א)


	33 
	 מן שמיה דר' (ישמעאל וכו' מן שמיה דר') עקיבה
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	36 
	 (יאות) עבד דלא
	 עבר (!) (“יאות” נ“ב עי”א)


	 
	א"ר יעקב 
	אמ' יעקב1288


	40 
	 מהניא ליה 
	מה הנייא ליה1289


	42 
	 חנינא בר פפאי 
	חננא בר פפא1290


	44 
	 (עתיק) 
	ליתא (ותלוי עי"א)"


	53–55 
	 ומשיב מפני הכבוד (דברי ר"מ וכו' ומשיב מפני הכבוד) הא
	חסר (ונ“ב עי”א)1291


	57 
	 רבי ירמיה מדמי1292 
	 יונה (ונ“ב עי”ע: ירמיה)








ד ע"ג













	1 
	 (תחילה) משלם 
	ליתא (ותלוי עי"א)1293


	2 
	 מתניתא רב פליגא עילוי 
	מתניתא דרב (ונמ' אות ד' עי"א)1294


	4 
	 לא (שאדם) יקבל עליו 
	אלא יקבל1295 (ונמ' “אלא” עי“א ונ”ב כבד"ו)


	14 
	 הוו יהבין לה וכד הוה מייתן לי ליה 
	יהבין לה [מעיינא] כד הוה [מעניי הוו] מייתן ליליה1296 (והוגה עי“א כבד”ו)


	19 
	 של חי עולמים 
	שלחי העולמים1297


	21 
	 [ל]מימר 
	מימר (ל כתובה על גרד של אות)1298


	 
	 1299 
	 


	29 
	 ימימ' פרט לשבתות 
	ימים (והוגה עי"א: ימימ')


	30 
	 וימי' טובי' והא 
	וימי' טובי' [ימים ולא לילות] והא (ונמ' עי"א)1300


	 
	 מצדדי' 
	מצדדן


	31 
	 אבל אם 
	אלא אם (והוגה עי“א כבד”ו)


	33 
	 ולא כן כתב 
	כת' (= כתיב)


	37 
	 ואשתו של יונה 
	אשתו (ו' תלויה עי"א)1301


	37–38 
	 (ר' חזקיה וכו' חכמ') 
	ליתא (ונ“ב עי”ע)1302


	 
	1303 
	 


	51 
	 פעמין 
	פעמיים1304


	53 
	 לבית המי' 
	המרחץ (ונ“ב עי”ע: נ"ל המים)


	60 
	 (אבל) אם אין 
	ליתא (ותלוי עי"א)1305


	61 
	 מבזי (לון) 
	ליתא (ונו' עי"א, כנראה על גרד של אות ן: מבזין?)


	65 
	 עושהו 
	עושה (ר' נו' עי"א)








ד ע"ד













	10 
	 בשם רבי שמעון 
	בשם ר' [אבין] שמעון (ונמ' עי"ע)1306


	 
	 1307 
	 


	20 
	 ששע' מיתתו (כשעת וכו' יהא) נקי 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1308


	 
	 1309 
	 


	28 
	 ולא השמיע לאזנו 
	את אזנו (והוגה עי“א כבד”ו)


	 
	 1310 
	 


	33 
	 דיודי 
	דיורי (!)


	 
	א"ר חנינ' 
	אתא ר'1311 (והוגה עי"א: אמר ר')


	35 
	 דתנינן חמשיתא 
	חמשתי1312


	37 
	 אלו צריך 
	אילו1313 צריך


	40 
	 דלא יימר שם 
	יימר [לך] שם (ונמ' עי"א)


	42 
	 להתיז כי 
	להתיס1314 (ומוגה ז' על הגרד)


	43 
	 [ו]עיינין א[אי]ן 
	ו־עיינין א־־ן (“ו”, “אי” על גרד ומחק של שתים שתים אותיות)1315


	45 
	 בדרך 
	כדרך


	50 
	 מי שהתקין 
	משהתקין


	56 
	 לית צורכוה דבנה 
	צורכיה1316


	63 
	 (הרופא לכל תחלואיכי) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1317


	 
	 1318 
	 








ה ע"א













	2 
	המילה (שהיא לשמנה) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	6 
	 נתקבצו הגליות והדין נעשה 
	הדין1319 (ונו' ו עי"א)


	10 
	 אנא אמרית 
	ונא1320 (והוגה עי"א: אנא)


	13 
	 ד(ה)דין (כחושבניה דהדין) 
	דדין (והמוקף ליתא, והוגה ונ“ב עי”א)1321


	14 
	 דדי 
	דרי (והוגה עי"א: רדי)


	19 
	 ונפקא קיריה 
	ונפק1322 קיריה


	20 
	 ואימה דמנחם 
	ואימיה1323


	21 
	 איתיי זובנין לברך 
	לברך [אין לית קומך יומא דין בתר יומין לברך] (ונמ' עי"א)


	22–23 
	 (אמר לה רחיציא וכו' לית לי פריטין) 
	ליתא1324 (ונ“ב עי”א, ושם: רחיצא)


	23–24 
	 והוא מ[ה איכפת] ליה 
	והוא מפכליה1325 (והוגה עי“א כבד”ו)


	37–38 
	 כוין 
	כיוין1326


	43 
	 מטי מודים 
	מודים (ומוגה עי"א: למודים)1327


	48 
	 שטרחות' 
	שטרחותן


	51 
	 ואם היה 
	אם (ונו' ו' עי"א)1328


	 
	1329 
	 


	56 
	 מה אנן 
	מהנן [= מה נן] (והוגה עי“א כבד”ו)


	64 
	 קרית שמע (צריכה כוונה תפילה) אינ' צריכ' 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1330








ה ע"ב













	3 
	 (לימדתנו) 
	ליתא (ונ“ב עי”ע)


	4 
	 אלעזר בן אנטיגנס 
	לעזר1331


	5 
	 בתחילה בשבת 
	כתחילה1332


	7 
	 בר זבדי 
	בר [אידי] זבדי (ונמ' עי"א)


	9 
	 וכאן שמתכוין 
	לעשותה וכאן [מיכיון] שמתכוין לעשותה [כלי]


	 
	בעולה 
	בעולה (ונמ' “כלי” עי"א)1333


	16 
	 ומית עילוי וקרי 
	ומית וקרי עילוי1334


	17 
	 למעשה 
	מעשה (ל נו' עי"א)


	20 
	 בשבאו ליה 
	לה


	22 
	 דהו' סב' 
	דו סבר (והוגה עי“א כבד”ו)1335


	35–36 
	 רבנן דרומיא. רברבייא וכו' 
	דרומייא [אנן (!) שרי ואינון אסרין] (ונמ' עי"א)1336


	37 
	 דתני מקום 
	תני (ונו' ד' עי"א)1337


	47 
	 אול לחד אתר 
	אזל


	52 
	 חיליה 
	חייליה1338


	53 
	 כמ' דתימא 
	דתימ' (= דתימר)1339


	56 
	 הא וכו' אחרים מקבלין 
	[אין] מקבלין (ונמ' עי"א)1340


	57 
	 תני מעשה 
	מתני' (והוגה עי“א כבד”ו)


	59 
	 כמדומה היית 
	הייתי


	64 
	 נימ' תלמידיה 
	נימא1341


	65 
	 לגנו (לערוגת הבושם) 
	חסר (ונ“ב עי”א)








ה ע"ג













	5–6 
	 עושי' רצונו של הקב"ה 
	של [מׄקׄוׄםׄ] הקׄבׄהׄ1342


	12 
	 מנעתונ' 
	מנעתונא


	30 
	 על אביו דשמואל 
	על [אבא] אבוי דשמואל (ונמ' “אבא” עי"א)1343


	32 
	 והיו עושו' (כל שנה ושנה) מאה 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1344


	32–33 
	 (עמד על חמשים עמד על ארבעים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	38 
	 וכן הוות ליה. (ומתפגע ביה) חמתיה
	 [אמ' מה] חמתיה


	 
	 
	(ונמ" עי"א ותלוי: ומיתפגע ביה)1345


	47 
	 בכמה (הדין) ליטרת' 
	ליתא (ותלוי עי"א)1346


	55 
	 א"ל (ארכונ') מאן הו' 
	ליתא (ותלוי עי"ע)1347


	57 
	 תרתי שרין 
	שריין1348








פרק שלישי

ה ע"ד













	25 
	 עד שלא יגיעו 
	יתחׄׄילו (ונ“ב מימין עי”ע: יגיׄׄעו;


	 
	 
	וכן נמ' עי“א, ונ”ב משמאל: יגיעו)


	40–42 
	 ואם באו פנים חדשות (הוא חולצן וכו' פנים חדשות)
	 ליתא (ונ“ב עי”א, ושם: אלעזר!)1349


	46 
	 וביני נתן 
	וכיני (ועי"א הוגה כ' לב'!)


	55 
	 הבלה 
	הכלה


	56 
	 מאימתי כופין 
	[מתני'] מאימתי (ונמ' עי"א)1350


	60 
	 כבר כפיטם 
	כפינום1351


	62 
	 (שומט) קלבינטרין 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	66 
	 הערסה 
	והערסה1352








ו ע"א













	5 
	 (ו)יכפה (כפה) הסרסור 
	ליתא (ותלוי עי"א)1353


	8 
	 אבל כל (זמן) 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	19 
	 ואייכלון [בשר] 
	על הגרד עי"א1354


	23 
	 מזרחייא 
	מרזחייא1355


	37 
	 לא הוה עבור 
	עבָור1356


	41 
	 טייסן 
	נוייסן1357


	43 
	 אם יש לו (מ)איכן 
	תלוי עי"א


	51 
	 דוחה למצות לא תעשה 
	בלא1358


	54 
	 שאלתון 
	שאילתון


	62 
	 אם בחייהן (אין) 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	63 
	 מהו שיטמא (כהן) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1359


	65 
	 אי מפני וכו' אי משום 
	אין – אין1360 (ונגרד עי"א)








ו ע"ב













	2 
	 תני 
	 מתני (ונגרדה מ עי"א)


	6 
	 כבוד הרבים 
	 זכות הרבים (ונמ' ותלוי עי"א “כבוד”)


	9 
	 שמוא' בן יוצדק 
	בין1361


	10 
	 מסקין ליה לסדרה 
	 לסכרה (ונ“ב1362 עי”ע: נ"א לסדרא, והגליון נמ‘, ונתקן בפנים כ’ לד' עי"א) 


	 20 
	 ואם מפסיקין 
	אין1363 (ונו' ו' עי"א)


	32 
	 משנה אחרונה. (ס"א ראשונ') 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1364


	50 
	 אם היה חייב 
	אם [יצא] היה (ונמ' עי"א)


	53 
	 שיהא (כל אחד ואחד) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	58 
	 ליטבל 
	 ליבטל


	 59 
	 [לא] כן א"ר 
	 על הגרד של אות אחת עי"א








ו ע"ג













	4 
	 וטהור שנפלו על 
	 שנפלו [עליו] על (ונמ')


	7 
	 רב חונא (אמ') 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 
	ראה (את) עצמו 
	 ליתא1365


	11 
	 דרבי יהושע בן לוי 
	 רבי (ונו' ד' עי"א)1366


	 15 
	 כתרנגולין 
	 כתרנוגלין1367


	17 
	 מה טובלי 
	 מה־ (גרד של אות)1368 


	 18 
	 מהו לערער 
	 מה (ונו' ו עי"א)


	24 
	 בשומר כרמים אחד 
	 באחד (ונגררה ב' עי"א)1369


	41 
	 כרבי אלאעי 
	 אלעאי


	 42 
	 בן בתירא 
	 פתירא1370 (והוגה עי“א כבד”ו)


	 42–45 
	(כרבי אלעאי בראשית הגז וכו' מקבלין טומאה) 
	ליתא (ונ“ב עי”א1371, ושם: דתנ' ר' אלעאי, ושערה)


	 46 
	מהלך (בתריה) 
	 [חודדי]1372 (ונמ' ותלוי עי“א כבד”ו)


	 48 
	 ההוא גברא (בעי למיסחי) " ליתא (ונ“ב עי”א)


	54–55 
	 (מקיל בה לרחוץ וכו' לטבול במים חיים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1373








ו ע"ד













	3 
	 לעבור ברגליו יעבור 
	 לעכור – יעכור1374 


	 
	 
	 (כ' מוגהת בכ“י עי”א)


	6 
	 ומן הצואה (ארבע אמות) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	9, 11 
	 מצואתו 
	 מציאתו (ונתקן עי"א י' לו')


	9–10 
	 (ואם אינו יכול וכו' ארבע אמות) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1375


	 17 
	 ומצואת התרנגולין 
	 התרנוגלין1376


	 19 
	 הדא דאמר לאחריו 
	 דא' [אמר]1377 (ונמ' “אמ' " עי”א)


	 21 
	 מיליא דאוריתא 
	 מילייא1378


	22 
	 הוינן חמיין 
	 חוינן (!)


	 23–24 
	 נתן לתוכו וכו' וקרא 
	 נׄתן1379 וכו' יקרא [ד־] (והוגה עי"א: וקרא)


	 
	 
	 ^[ ̞^ ־ ]


	 25 
	כדי רביעית (רביעית) בתוך וכו' 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	26 
	של אחר המיטה 
	 שלאחר1380


	30 
	בר זבדי 
	 אידי (ונמ' ותלוי “זבדי” עי"א)


	 32 
	 בשם ר' חונא 
	 חנינא (ונ“ב עי”ע: חונא)


	 34 
	 לא ישמש 
	 [מתני'] לא ישמע (ונמ' עי"א)1381


	 37 
	 לא ישב 
	 [מתני'] לא (ונמ' עי"א)1382


	38 
	 במרתיע 
	 כמרתיע


	 40 
	דייסקי 
	 [מתני'] דייסקי (ונמ' עי"א)1383


	 42 
	 ר' אלעז' בשם 
	 לעזר


	 45 
	אבל מלמ[עלה] לא 
	 “עלה” על הגרד עי"א1384


	 49 
	(בההין) דרקק 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 53 
	 המטיל מים 
	 המיטיל


	57, 59 
	 צואה 
	 ציאה (והוגהה י' לו' עי"א)


	 61 
	 אמר חוקיה 
	 חזקיה


	 
	 הצואה 
	 הציאה (והוגהה י' לו' עי"א)


	 63 
	שמ(ש)משה קיים 
	 שממשה (ש' תלויה עי"א)1385


	 
	(מים אין משמשה קיים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)








ז ע"א













	1 
	נשמענה 
	 [או] נשמענה (ונמ' “או” עי"א)








פרק רביעי













	5 
	 (בית) קדשי הקדשים 
	ליתא (ותלוי עי"ע)


	54–55 
	(א"ר מנא ובני בית' וכו' צלות' מיניה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א, ושם: ביתא, צלותא)








ז ע"ב













	4–5 
	ואת הכבש השני תעשה בין הערבים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	5 
	 לא מצאו (במה) לתלותה 
	 [חכמי] (ונמ' ותלוי עי“א כבד”ו)


	8 
	(למד) רבי יהודה 
	 [ולא מדברי] (ונמ', ונ“ב עי”א כבד"ו)1386


	 10 
	 כשהוא אומר (כחום היום) 
	 [וחם השמש ונמס] (ונמ' והוגה עי“א כד”ו)


	20 
	 שני טליים (מבוקרים) 
	 ליתא (וניב עי"א)1387


	23 
	 ובסוף שלשלו וכו' ועלו להן 
	 שילשלו וכו' והעלו1388


	 33 
	(אבל אם יש ביום כדי להתפלל שניהן) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	42 
	(והכא את עביד מנחה שלש שעות ומחצה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	43 
	 (לא) הוקשה 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	50 
	 ושמשא (ביר') בריש 
	 נמ' (עי"א?) ע"י קו שלמעלה


	57 
	 נבוכר נצר 
	 נבוכדנצר1389


	58 
	(אוף) רבנן מודו 
	 תלויה על גרד של אות אחת שלפני “רבנן” (“ורבנן”?)


	63 
	(דכתיב ומבן חמשים שנה ישוב מצבא העבודה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1390 








ז ע"ג













	1 
	 כן ליחיד הן לציבור 
	 כן לציבור1391


	 1392
	 
	 


	9 
	 דנצלי 
	 דניצלי


	11 
	 אמר רבי מתנה 
	 ר' (= רב)1393 


	16 
	 מה דאקשי ר' יונה 
	 דקשי (!)1394


	 26–27 
	 בחנוכה (אף על פי שאין מוסף וכו' שאין מוסף בחנוכה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1395


	27 
	 מזכיר (הוא) 
	 ליתא


	 30 
	 (מה) מצינו 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 31 
	 כחדא דרבי אבא 
	 כהדא1396


	 33 
	 דהיא (?) תעניתא1397 
	 דהיא


	 40 
	 יצחק סחורה 
	 [ר'] יצחק1398 (ונגרד ר' עי"א)


	 41 
	 א"ל קרין 
	 קורין


	44 
	 שלמיה 
	 שלמיא


	 45 
	 ולא שבעה 
	 לא (ונו' ו' עי"א)


	46–47 
	 לאבדן אמוריה 
	 לאבדן [דו] (ונמ' עי"א)1399


	47 
	 צלי דרמשא 
	יצלי (כך מוגה עי"א)1400 


	59 
	(אלא כהדא) 
	חסר (ונ“ב עי”א)








ז ע"ד













	10 
	ואמר לא שהוא 
	 וא' (= ואומר)1401


	11 
	ממני אלא וכו' 
	 ממנו (ונגרד ו' עי"א)


	21 
	 בעי מידעי 
	 מידע


	 
	 אוי לו לדור 
	 או (ונו' י' עי"א)1402


	41 
	 ותעשה עמנו (צדקה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	43–44 
	 יצר טוב (סבר טוב שם טוב עין טובה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1403


	44 
	 ורוח נמוכה 
	 נמוכה [וסבר טוב] (ונמ' עי"א)


	 53 
	 (ואנו חייבים לעשות רצונך) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	 57 
	 אהבה ואחוה 
	 אחוה (ונו' ו' עי"א)








ח ע"א













	 4 
	 חליות שבשדרה 
	 שבשורה1404 


	39–40 
	 ובאש אתיה(!) עתיד לבנותה 
	 אתה עתיד לנחמה (והוגה “לבנותה” עי"א)


	 
	 1405
	 


	 44 
	 אי זו היא שבע 
	 [היל' ר' יהושע א' מעין שמונה עשרה] אי זו (ונמ' עי"א)1406 


	 
	 1407
	 


	 52 
	(ובצמח דוד עבדך) 
	 ליתא (ותלוי עי“א – כ”י שלישי)1408 








ח ע"ב













	 22 
	 אין אומר לו 
	 אומ' (= אומרים)


	 23 
	 אחרים אמרו 
	 אומ' (= אומרים)1409


	 31 
	ותובע) צרכיו 
	 [שומע] צרכיו (והוגה עי“א כד”ו)


	 33 
	אין כתב 
	 כת' (= כתיב)


	 50 
	לאלישא 
	לאלישע


	 57 
	במקומו (רבי אומר וכו' במקומו) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	58 
	שכד לבו 
	 שכן1410


	 62 
	 (כלפי למעלן וכו' ומתפללין) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	 63, 64 
	 והתפלל 
	 והתפללו1411








ח ע"ג













	13–14 
	 (לאי זה וכו' קדשי הקדשי')
	חסר (ונ“ב עי”א)


	 16 
	 בית קדש 
	 קדשי 


	 
	 מכון לשבתך. מכוון כנגד 
	 לשבתך [מכוון לשבתך] מכוון כנגד 


	 
	 
	(ונמ' עי"א)1412


	17 
	 שמשם הודיה(!) 
	 [דבר] (והוגה עי"ע: הוריה)


	 18 
	 וחדנה אמר 
	 הוגה(?) עי"א: וחרנה 


	 19 
	 וחדנה אמר 
	 וחרנה אמר 


	 
	 1413
	 


	31 
	דמר ר' (יוחנן) 
	 חסר (ותלוי עי"א) 


	 
	 בשוק של ציפורין 
	 בש[ו]קי1414 (ו' תלוית עי"א) 


	 37 
	 (רבי זעירא בעי וכו' דבר) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1415


	39 
	מתפלל עמהן 
	 ונתפלל (ומוגה עי“א כד”ו)


	47 
	וחדנה אמר 
	 וחרנה 








פרק חמישי













	 63 
	 שיכונו את לבם 
	 שיכוונו את לבם [למׄקׄוׄםׄ]1416


	 
	1417
	 








ח ע"ד













	 3 
	 יגיע רחמיך1418 
	 יגיעו 


	 
	 ועל טוב יזכר 
	 ייזכר1419


	 16–17 
	 (הבא מן הדרך אסור להתפלל) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	 31–32 היך מה דאמ' אמר 
	 דא' (= דאת) אמר1420 


	 32 
	 הי כמה דאמ' 
	 “היכמה” ע"י היכמה דא' [אמ'] (ונמ' “אמ' " עי”א ונחלק נקודות)1421


	34 
	כמה דאמר דברו 
	 דא' [אמ'] (ונמ' עי"א)


	36–37 
	 כעוסק (בדברי) תורה 
	 נ“ב עי”ע: נ"א בתלמוד (ונמ' עי"א)


	50 
	זה (שהוא) עומד 
	 תלוי עי"ע


	 61 
	 וכה אמר אבן 
	 אכן


	 62 
	 בשם רבי הושעיא 
	 בשם רבי [יוחנן] הושעיא (נמ' עי"ע)








ט ע"א













	 2 
	(בקרב אלהים ישפוט) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א, ונמ' עי"א)1422


	24 
	 הדא דאמר דא' 
	(= דאת) [אמ'] (ונמ' “אמ' " עי”א)1423


	26 
	 (שנים או) שלשה 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1424


	 
	 1425 
	 


	 38 
	 באסלטין 
	 באסוטין1426 (ומוגה עי"א: באסרטין)


	39 
	 אפילו תואר חברות 
	 הבריות (והוגה עי"א: חברות)1427


	 
	1428 
	 


	 53 
	 מ[מה] שהיה לבי 
	 “מה” על הגרד עי"א1429


	 62–63 
	 (בין על הטל וכו' מאן דמר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1430








ט ע"ב













	1 
	(ואתנה מטר וגומר) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	15 
	 עבירה (ו)מעשים (רעים) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1431


	27 
	 גבורות גשמים (בתחיית המתים) 
	 [באבות] (ונמ' עי“א והוגה כבד”ו)


	 36 
	 ומר לון (רבי) 
	 תלוי עי"ע


	37 
	(על דעתיה דרבי יוסי) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	38 
	(מניין) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1432


	40 
	והבדלה 
	 ואבדלה1433


	41 
	שהוא נוהג ובא 
	 ובה (ונתקנה ה' לא' עי"א)


	43 
	אמרה בכוס 
	 [אמ'] אמרה1434


	 53 
	 דרבי חכמ' 
	 דברי1435 חכמ'.


	57 
	רבי אלעזר ב"ר הושעיה 
	 נ“ב עי”ע: בשם ר'1436








ט ע"ג













	64–1 
	 כמה (דאמר דאמ') אמר 
	 [ דא'] אמר1437


	2, 8 
	 רבי זעירא 
	 זעורא


	15 
	ומאין 
	 ומאיין


	24 
	הדא (דאמר) 
	 דא' [אמר]1438


	31 
	 אמר לו 
	 לון


	39 
	 הסיע דעת 
	 הֶסֶיע1439 


	 
	 1440 
	 


	45 
	רבי זעירא 
	זעורא


	49 
	בתחילה מסרב1441 
	 כתחילה1442


	 50 
	בחד כנישתא עאל 
	 כנישתא [אתר] (ונמ' עי"א)1443


	58 
	ואם הבטחתי 
	 הבטחתו


	59 
	והעובר לפנו 
	לפני








ט ע"ד













	2
	 ולא הנחתי ישראל לברך לפני 
	 לפניו1444 (ונגרד ו' עי"א)


	13 
	 כהן אחד (אומר כהן) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	14 
	שנים אומרים כהנים 
	או' (= אומר)1445


	16 
	ואם שליח (ציבור) הוא 
	תלוי עי"ע


	18 
	מנין 
	מניין


	23 
	מחלייו 
	מחליין (ונגרדה ו' והוגהה לן')








פרק ששי













	35 
	חוץ מן הפת הוא וכו' 
	מן הפת [שעל הפת] הוא וכו'


	38 
	על כולם 
	 ועל1446


	39 
	ועל הטבלות 
	 הנובלות


	61 
	הזרע 
	 והזרע (ונגרדה ו' עי"א) 


	 
	עשוי ככרם 
	 כרי1447 (והגה עי"א: ככרם)








י ע"א













	8 
	(התורה והמצוה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	20 
	רבי זעירא 
	זעורא


	32 
	לרבי חייא בר ווא 
	 רבי חייא וכו' (ונו' ל' עי"ע) 


	 
	אמר רבי בנימין 
	 אמ' (!) רבי1448 


	 
	 1449
	 


	35 
	מדורין 
	מרורין


	 
	תורמוסין כיון וכו' 
	 תורמוסין [הׄןׄ] (ונמ' ע"י הקוים) 


	38 
	רב נחמן ורבנן 
	 ר' נחמן1450


	42 
	רבי זעירא 
	זעורא 


	 
	 המוציא לחם (מן הארץ) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	43 
	מעתה וכו' ראשי אותיות 
	אותות1451


	46 
	 תמן לכך כיון 
	 כיוין


	47 
	לא לכך כוין 
	 כיון


	54 
	אמר לפניו 
	אומ'


	55–56 
	 (וכל שאין אחריו וכו' מן הארץ) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1452


	56 
	 הרי אין אומ' לאחריו 
	עליו (ונ“ב עי”ע: אחריו, ונמי ותלוי עי"א: לאחריו)1453 


	 
	1454
	 


	59–60 
	 מה דמר (רב וכו' מה דמר)
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	64 
	לתורייא 
	ת' על הגרד עי"א1455








י ע"ב













	11 
	רבי זעירא 
	 זעורא


	14 
	בההוא דבריר 
	דבדיר?1456


	22–23 
	(דתני זה הכלל וכו' משו' רבן גמליאל) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	 
	 1457
	 


	28 
	ואינו מחמשת המנין 
	 ומחמשת (!) המינין [ואו' עליו בורא מיני מזונות]‏ (ותלוי “אינו” עי“ע, וההוספה נמחקה עי”א)


	32 
	דאי לא 
	 דאילא1458


	37 
	בר זימנא 
	 זמינא1459


	38 
	מן המ[ובח]ר 
	 “ובח” על הגרד עי"א1460


	47 
	קו[רא] 
	 “רא” מוגהים עי"א


	53 
	דרבי (יודא) עביד 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	 61–62 
	 [ולא א]נא חכים וכו' [וא]נא אמר 
	מתוקן על גרד עי"א, וכן “וא”נא1461 








י ע"ג













	2 
	(אחונייתא) 
	 [פרגיתא] (והוגה עי“א כד”ו)


	3 
	גחיך ליה חברים 
	 חבריה1462 


	 
	 לוגלן 
	 לוגלגן 1463 


	4 
	לגלגתה 
	 ליגלגתה1464


	8 
	ועל הגבויי 
	 הגוביי


	 10–11 
	 (ראה גוביי וכו' בדברו) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1465


	16 
	מודויי 
	 מודיי1466


	18 
	דר' יהושע בן לוי (אמר) 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	20 
	 נעשה טפילה 
	 נעשה [עיקר] טפילה (ונמ' עי"א)1467


	24 
	 [רבן גמ]ליאל זוגה 
	 המוקף – על הגרד עי"א1468


	25 
	ועבדין כדין 
	 כן (והוגה על הגרד עי"א: כדין)


	34 
	בית שמאי 
	 שמי


	43 
	 מאותו (המין באמצע) המזון 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1469


	 49 
	 פת הבאה בכיסנין לאחר המזון 
	כיסנין ואחר1470 (והוגה עי“א כד”ו) 


	 
	 1471 
	 


	54 
	כבית שמאי דבית שמאי (אומ') 
	 שמי – שמי (והמוקף תלוי עי"ע)








י ע"ד













	64–1 
	 (לא תני רבי חייא וכו' בתוך ביתו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	16 
	ודרבי הושעיא 
	יהושע1472 (ומוגה עי"א: הושעיא)


	19 
	אסיר למימר ייס 
	למימר [ליה]1473 ייס


	21 
	אחד הו' טועם 
	אחד [אחד] (ונמ' עי"א) 


	 
	 1474
	 


	26–27 
	(אמר ליה והכתי' וכו' וכי עצים הן) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1475 


	 
	1476
	 


	32 
	בתחילה 
	כתחילה 


	 
	1477
	 








פרק שביעי













	60 
	אבל דמאי 
	אכל








יא ע"א













	21 
	אכלו בזית 
	כזית


	24 
	דבי זעירא 
	רבי 


	 
	 1478
	 


	38–39 
	(זו ברכת) הזימון 
	 [בית] הזימון (ונ“ב עי”א: זו ברכת) 


	 
	1479
	 


	52 
	(אתיא) שם שם 
	ליתא ותלוי עי"א 1480 


	 
	 1481
	 








יא ע"ב













	1 
	בשלשה שאכלו כאחת או בשלשה 
	כשלשה – כשלשה1482 (ב' מתוקנת לכ')


	7 
	אב מרי 
	אבמרי1483


	11 
	ויי דא 
	ויידא (ונפרד בנקודות עי"א)


	20 
	מה (מזמנין) מסויימין 
	מה [עביי] מסויימין (ונמ' עי"א והוגה “מזמנין”)1484


	 
	1485
	 


	22 
	סניף לשלשה 
	 שלשה (והוגה עי“א כד”ו)


	 
	 מה תמן 
	מה [אין] תמן (ונמ' עי"א)1486


	23 
	באן 
	שאין כאן


	23–24 
	(אמ' ליה והא אינו כל שכן) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1487


	32 
	(שמנה פת וכו' מזמנין) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	34 
	מיצרי לי מינך לאשלתיה 
	לא שלתיה1488 (ונתחבר עי"א בטעות)


	38 
	יהב את 
	ייב1489 (והוגה עי“א כד”ו) 


	 
	1490
	 


	50 
	שאכל ינאי 
	יניי1491


	55 
	(הן דצריכה וכו" דפשיטא ליה) חסר (ונ“ב עי”א)


	58 
	שנים פת ואחד ירק 
	ואחד [דגן] ירק1492 (ונמ' גם עי"א)


	64 
	(נברך בין שאמר) 
	חסר (ונ“ב עי”א)








יא ע"ג













	3–4 
	(הותיבון הרי וכו' מן הכלל) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	5 
	אמר ליה והב דעתך 
	הב (והוגה “והב” עי"א, ונמ' “אמר ליה”)1493


	9 
	במאה אומר וכו' 
	[מתני' ב'] במאה (ונמ' עי"א)1494


	13–15 
	(אמר רבי סימון וכו' אף כאן י') 
	חסר (ונ“ב עי”א)1495


	15–16 
	(כי) אם מתוך וכו' 
	ליתא1496, “אם” נתקן עי"א על הגרד.


	21 
	מקרי (באורייתא) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1497


	23 
	מישתוקניה 
	מישתוקיניה


	25 
	גדלו בשם המפורש 
	גדול [אמ'] בשם1498 (ומוגה עי"א “גדלו” ונמ' "אמ' ")


	27 
	מטבעה 
	מטביעה1499


	36 
	(תני) היה יושב 
	ליתא1500 (ותלוי עי"א)


	38 
	ספק הזכיר (של ראש חדש) 
	הזכיר [בחולו של מועד]1501 (ונמ' ונ“ב כבד”ו)


	43 
	אשכחנון ברכין 
	מברכין1502


	45 
	מטו (!) בה בשם (רב) 
	חסר (ותלוי עי"א)1503


	 
	 1504
	 


	52 
	אם היה ררכן 
	דרכן 1505


	59 
	מילתא דרבי‏ יוסה פליגא אדרבי יונה דרבי וכו' 
	דרבי יונה (והוגה עי"א: יוסה)1506 








יא ע"ד













	5 
	(טעמו פוגמו) 
	ליתא (ונ“ב עי”א, ושם: פגמו)1507


	 
	1508 
	 


	9–10 
	רבי בא וכו' (הזכיר) דיין 
	 [אמ‘] רבי בא וכו’ ודיין וכו' (והוגה עי"א)1509








פרק שמיני

יא ע"ד













	18 
	שמאי 
	שמי1510


	48–49 
	(וכאן הואיל ונתחייב בהבדלה עד שלא בא היין) אבדלה קודמת 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	51 
	לאבדלה שתאמר 
	שתיאמר1511


	52 
	ואין מקדשין אלא ביין 
	מקדשין בלא יין1512 (“ואין” תלוי עי“א, והוגה עי”א: אלא ביין)


	56, 63 
	(היך עבידה) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	60 
	(על ידי שהוא) ברכה 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1513


	 
	מכיון שהוא משלשה וכו'
	 [נ“א משלשל את כולן עליו אינו שכח] – גליון עי”ע (ונמ' עי"א)1514


	62 
	ואחר כך (מברך על היום ואחר כך) על היין 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1515 








יב ע"א













	3 
	ולא על הבדלה שהוא בסוף 
	ולא על המזון שהוא בסוף (ונמ' עי“א, והוגה כבד”ו, אבל שכח להגיה “שהיא”)


	7–8 
	יין קידוש נר הבדלה 
	י֔ין ק֔ידוש נ֔ר ה֔בדלה


	14 
	הוא עבד כרבי (יוחנן) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	15 
	וקשיא (יוחנן) על וכו' 
	וקשיא ליה על (ונמ' “ליה” עי"א)1516


	18 
	מה טעמון 
	 [הלכה] מה (ונמ' עי"א, וסימן לפיס' הוא)


	19 
	ויחזרו ויטמאו 
	יחזרו ויטמאו (ונוספה ו עי"א)


	24 
	הדא דאמר לפניו 
	הדא דא אמר (ונמ' “אמר” עי"א)1517


	37 
	לתרומה. (ר' יוסי אומר לתרומה ולחולין
	 ליתא (ונ“ב עי”א) 


	43 
	הן דאתו 
	דאתון1518


	44 
	מיסתחון 
	מיסתהון (ותוקנה ה לח' עי"א)1519


	45 
	אשכחיה (אמר) אזל למיכול 
	ליתא (ותלוי עי"א)1520








יב ע"ב













	63–1 
	ובית הלל אומרי' (טמא ואם היה שמן טמא מתחילתן בית שמאי אומרי') כדי סיכת אבר קטן 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1521


	 
	 1522 


	10 
	אומר על שמן ערב 
	על שמש (ונגרדה ש ונכתבה ן עי"א)


	13 
	עלו (!) וטעין תרויהון 
	 תריהון (ונוספה ו תלויה עי"א)


	16 
	גזירה (דהוא רבע ואת קאים) 
	גזירה [דאת יתיב] (ונמ' והוגה כבד"ו)


	19 
	דבית שמאי 
	דבית שמי


	19–20 
	 (על דעתהון הבית (!) הלל בורא פרי חגפן (!) 
	 חסר (ונ“ב עי”א, ושם: דבית, הגפן)


	20 
	יין מתחדש בכל שנה ושנה 
	בכל שעה (והוגה עי“א כבד”ו)1523


	24 
	וחציו חמור 
	וחציו חמור. גׄדולות. (ונשתבש, ונמחק עי“ע בנקודות וגם עי”א 


	26 
	אין בעיתון מיזבון מוליון 
	 מולוון (ונגרדה ו שניה מלמטה עי"א)1524


	29 
	זימן חכינ' 
	 חכיכא (!) (ונגרד ונתקן עי"א: חכינא)


	32 
	שימשה (אותה האורה שנבראת ביום הראשון) 
	שימשה [האורה בשבת ראשונה] (ונמ' ונ“ב עי”א כבד"ו)


	36 
	ונתיירא אדם ואמר אלו 
	ואמר אילו1525


	37 
	(ואתה תשופנו עקב שמא בא לנשכני) 
	 יבא וישכנו (ונמ' ונ“ב עי”א כבד"ו)1526


	39 
	ולילה אור בעדני 
	ולילה אור בעדני [ולילה אור בעדי] (ונמ' עי"א)1527


	44 
	אע"פ (שלא) כבת 
	לי' (ותלוי עי"א)


	50 
	חייב (והשלהבת פטור מברכי' על השלהבת) ואין וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	53 
	וישראל שהדליק מגוי (ניחא גוי שהדליק מישראל) מעתה וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1528 


	54 
	גוי מגוי (אין) מברכין 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	56 
	בטבריא 
	בטיבריא








יב ע"ג













	5 
	(וזה או' אני משמש ביום) קרא וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	 
	1529
	 


	12–13 
	 (יעותו מאן דמר יאותו אך בזאת נאותו (!) לכם. מאן דמר) יעותו 
	חסר (ונ“ב עי”א, וגם שם בטעות: נאותו)


	14 
	ושמואל (אמר) מעברין 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	22–24 
	(ר' זעירא מקריב קומיה וכו' מברכין) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1530 


	27 
	טעמיהון דבית הלל אלן וכו' 
	 הלל אפי' (ונמ' עי“א ונ”ב: אלו)1531


	29 
	(אף הכא מברך במקום שנזכר) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	30–31 
	 רבי חיא בשם שמואל (עד שיתעכל המזון במעיו וחכמים אומרים) כל זמן וכו'
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1532 


	31 
	עד שירעב 
	 כל זמן שירעב (ונמ' עי"א ונתקן: עד)


	44 
	 בן עזאי אומר (העונה אמן) יתומה 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1533








פרק תשיעי

יב ע"ג













	55 
	שנעשו (בו) נסים 
	ליתא (ותלוי עי"ע)








יב ע"ד













	32 
	של נבוכד נצר 
	שלבבוכדנצר (!)


	42–43 
	כי אדבר (כי אמר איש כי יבולע) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א, וגם שם: כי אמר)


	44 
	כגון אני וחבירי 
	וחביריי1534


	45 
	(תרגם יעקב כפר) נבורייא 
	חסר (ונ“ב עי”א)1535


	47 
	הפותח ביו“ד (הי"א) וחותם ביו”ד (הי"א) 
	חסר (ותלוי עי"א) 


	47–48 
	(וחותם באל“ף למ”ד) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	48 
	וחותם ביו“ד (הי"א)… ביו”ד (הי"א) 
	חסר (ותלוי עי"א) 


	54 
	כל מקום שפרקו המינין 
	כל מקום שפקרו1536


	58 
	בצלמינו כדמותינו 
	בצלמינו בדמותינו


	63 
	בסילייוס 
	 [בסל יוס] בסילייוס1537 (וט“ס ונמ' גם עי”א)








יג ע"א













	1 
	וכי דיברו ויקראו כתיב 
	[אין] כת' (ונמ' עי“א, שט”ס הוא)1538


	3 
	(כאיניש דאמר) 
	ליתא (ונ“ב עי”א) 


	 
	1539
	 


	10 
	דיבורו בקדושה וכו' דיבר 
	דיבר [בקדושה בקדשו] (ונמחק עי"א)1540


	18–19 
	דאמר לוי 
	דאמר [ר'] לוי1541


	19–20 
	(ומרקיע לרקיע מהלך ת“ק שנה ועביו של רקיע ת”ק שנה) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1542 


	20 
	וכן לכל רקיע 
	וכן [בין] כל (ונמ' “בין” עי"א והוגה: לכל)1543


	37 
	ונדמה להן כדמות משה 
	בדמות משה1544


	47 
	בשם ר' יצחק אמר (בשיטה אוחרי) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	52 
	אמר בה שיטה (אוחרי) 
	חסר (ותלוי עי"א)


	55 
	(אלא) בא ועמד 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	56 
	(ו)הוא אומר איש 
	נוסף עי"א


	57 
	שמא מכניסו ושמא וכו' 
	שמה, ושמה (והוגה עי"א: שמא, ושמא)1545








יג ע"ב













	64–1 
	אמר ליה דיו ליה 
	דיוליה (? בשורה אחת, אבל בין ו ול' יש ריוח מעט)1546


	4 
	אלכסנדרוס פנה אלכסנדריאה 
	בנה אלכסנדיאה (!) (ותוקן ע“יא: פנה, וכצ”ל)1547


	5 
	ששמו כשמו (של בשר ודם הו' ניצול מי ששמו כשמו) וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	15 
	רבי זעירא (בריה) דרבי אבהו 
	[בשם], ונ“ב עי”ע: בריה דר' אבהו1548


	18 
	קוזמוקלטור 
	קוסמוקלטור (ומוגה עי"א: ז)1549


	33 
	אם היה עשיר 
	אם יׄשׄ היה עשיר (ונמ' גם עי"א)


	34 
	אלא אפי' (ישראל) נתונין 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	43 
	יהא רצון וכו' אבותינו 
	שיהא רצון וכו' אבתינו (ונגרדה ש עי"א)


	44 
	ותחזיר לב עובדיה לעובדך 
	לעובדך [ותחזיר עבודה לעובדיך] (ונמ' עי"א)


	45 
	תני רבי ישמעאל בן גמליאל 
	תני ר' שׄמעוןׄ ישמעאל1550


	 
	 אומר (אף) 
	 (ו“אף” תלוי עי"א)


	46 
	(ש)כל זמן שאדם 
	 ש תלויה עי"א (בכתב מאוחר משיטא אשכנזית)


	56 
	של נבוכד נצר 
	שלנבוכדנצר1551








יג ע"ג













	14 
	וטווה וארג כבס ותפר 
	ב של “כבס” תוקנה עי"א1552


	23 
	(מתני') על וכו' 
	[הל'] (ונמ' עי“א והוגה כבד”ו)1553


	59 
	מהו שיעשה ביתו (כמו) מלבוש 
	ליתא (ותלוי עי"א)1554


	 
	1555
	 








יג ע"ד













	6–7 
	(בימי אליהו מניין וכו' מפרק הרים) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1556


	18–19 
	תור או אימר (או גדי וכו' פייסיה עלי) ליתא (ונ“ב עי”א)1557


	19–20 
	ולא שומעת (לא אוכלת וכו' ולא מריעה) ולא מדברת 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1558 


	23 
	אמר ליה כן 
	אמר ליה כול'1559 (והוגה עי"א: כן)


	24 
	אמר ליה בגין חיי 
	אמר ליה [חייך] בגין חיי (ונמ' עי"א)


	34 
	ואת הלבנה [בתקופתה] ואת הרקיע בטיהרו 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1560 


	35–36 
	אמ' רבי חונה (הדא דתימר וכו' שלשה ימים) 
	חסר (ונ“ב עי”א) 


	46 
	רבי אליעזר בשם רבי חנינא 
	ר' אלעזר


	47 
	(היודע מספרכם) הו' וכו' 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1561


	55 
	ומעוטים הן 
	 ומעוטיה (והוגה כבד"ו)1562


	63 
	בתחילה כדי 
	כתחילה (ועי' מש"כ למעלה)








יד ע"א













	7 
	אבא מברך 
	אנא מברך (והוגה עי"א: אבא, כנכון)


	9 
	שאת ממנימען 
	ממניען1563


	15 
	ר' יהודה אומר בתחילה 
	כתחילה1564


	17 
	 שאין ארץ 
	עד שהארץ (והוגה עי“א כבד”ו)1565


	 
	1566
	 


	39 
	וציונו לעשות לולב 
	וציונו [על] לעשות (ונמ' עי"א)1567


	45 
	(לאחר להפריש תרומה ומעשר לשמו)
	 חסר (ונ“ב עי”א)1568


	46–47 
	 המכסה אומר על כיסוי הדם המל צריך לומר ברוך אקב"ו על המילה
	 המל צריך לומ' בׄאׄיׄ אׄמׄהׄ אׄקׄבׄוׄ על המילה המכסה או' על כיסוי הדם (ונמ' עי“א בפנים והוגה בגליון כבד”ו) 1569


	64 
	דבית רבי ייני 
	יניי








יד ע"ב













	1, 2 
	יהיה ממני, יהיה ממני 
	 ממנו1570 (ונגרד עי"א)


	 
	 1571
	 


	17 
	(בכניסתו) אומר 
	 ביציאׄׄתו (ונ“ב עי”ע: בכניסׄׄתו ונגרד “ביציאתו” עי"א) 


	30–31 
	 (בין על וכו' דבר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	39 
	 פרוש מה הנכייה 
	נכייה1572


	46 
	(עשה) יצר הרע 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	47 
	 אלא וכרות 
	 לא וכרות (ונוספה א עי"א)1573


	49 
	 טונוס טרופוס 
	 טונוסטרופוס (בתיבה אחת)1574 


	 
	 רחתת ענתה 
	 ואתת1575 


	56 
	נחמיה עימסוני 
	 ס' – על גרד עי"א1576 


	57 
	 אכין ורקין 
	 אך ורקין (ונ“ב עי”ע: אכין)








יד ע"ג













	16 
	 שהסכימו בית דין (שלמעלה עמהן) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	18 
	ומנין שהסכימו בית דין שלמעלה (עמהן תלמוד לומר) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1577 








יד ע"ד













	4 
	 מה טעמא הפרו 
	 [עת] הפרו (ונמ' עי"ע)


	9–10 
	 (רבי יונה בשם וכו' דאוריתא טבין) 
	 חסר (ונ“ב עי”ע) 


	13 
	 (עד שהלך) זה מיל 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	16 
	שאינו עושה (מאה) מצות 
	ליתא (ותלוי עי"א)1578


	17 
	(ואוכל את פתו ומברך לפניה ולאחריה) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1579


	20 
	 ומזוזה בפתחו (מילה בבשרו) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1580








מסכת פאה

טו ע"א













	20 
	מ"ד והתבואה 
	 ליתא (ותלוי עי"ע)


	41 
	 (עושה) ברם (הכא) 
	 ליתא (ונ“ב ותלוי עי”א)


	41–42 
	 לא (נתחייב כריו) תרומה 
	 לא [נתמרח כדין (!)], ומוגה כד"ו1581


	46 
	 ומכר (חציה ומכר) מה שקצר 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1582 


	50 
	 (נילף) פיאת 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	52–55 
	 (הביבורים וראיון וכו' מלמעלן) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)








טו ע"ב













	14 
	מהו שידחה ליום טוב 
	 יום (ונוספה ל עי"א)1583


	17 
	 דר' יוחנן 
	ר' יוחנן (ונוספה ד עי"א)1584


	28 
	 בתחילה לקרן 
	 כתחילה (והוגה עי"א)


	29 
	מהו לכל וכו' 
	 מה (ונו' ו עי"א)1585


	31 
	לקח אדם מצוה 
	 לקח אחת מצוה (והוגה כבד"ו)1586


	33 
	אנווה לפניו 
	 אנווה לו (והוגה כבד"ו)1587


	36 
	 והחליק את כל נכסיו 
	 ק – על גרד1588


	40 
	דבר רק הוא (מכם) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1589


	52 
	רבי דוסא 
	ר' דרוסא (והוגה כבד"ו)1590








טו ע"ג













	1 
	שהצדקה 
	 [אלא] שהצדקה1591


	2, 3 
	הצדקה 
	[אלא ש]הצדקה (ונמ' עי"א)1592


	15 
	(דמה בן נתינה) (פ"ב) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1593


	 
	 "ראש פטרכולי 
	 פטר כולי (!)1594


	16 
	הית' אמו 
	 היה (והוגה: היתה. ונ“ב עי”א: אמו) 


	 
	 1595 
	 


	 
	 קורדקון שלה מידה (והושיט) 
	 ־ירה (מ – על גרד) [והסתירו] (והוגה עי“א כבד”ו)1596 


	 
	 1597
	 


	20 
	 ופסקו עמיה 
	 ופסק לונה (והוגה כבד"ו)1598


	 
	(סליק) בעי 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	 22 
	 ריגליה (דאבוה) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1599


	23 
	 מיתותיה 
	 מייתותיה


	 
	(דו) בעי פריטין (טובן) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1600


	28 
	 רבי שבתי 
	 ש – על גרד (במקום שתי אותיות)1601


	40 
	 אמר, אמר 
	 אמ‘, אמ’


	 
	 ואגיבוניה (אביו) 
	 ליתא (ותלוי עי"א: אכין)1602


	 
	אימיה דרבי ישמעאל 
	 דרבי טרפון (והוגה עי"א: ישמעאל)


	54 
	 (הקיש) כיבוד 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	55 
	 ואם 
	 [אב] ואם (נשמט בראש שורה)








טו ע"ד













	1 
	דרבי שמעון בן יוחי (היא) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1603


	3 
	 ממה את מכבדו 
	 במה את מכבדו (והוגה עי"א) 


	 
	 (משיחננך) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1604


	17 
	והוא דרבה מנה 
	 דרובא (ומוגה: דרבה)1605


	18 
	 ש(הוא) בפריעת חוב 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	23 
	 מה טיבו 
	 מה טֵיבו


	24 
	 שלים (לך) מן יומוי 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	 
	 
	     ש 


	31 
	 נסיב שיבשתיה 
	 שיבבתיה (ש – תלויה עי“ע1606, ב שניה – נגרדה עי”א)


	 32 
	 מן קומוי 
	 מן קומוי [אמ' חמי להדין ומטמר מן קומוי] (ונמ' עי“א, שהוא כפול בט”ס)


	34 
	 נפקת ברת קלא ואמרה 
	 ואמרת


	36 
	 " שבשא דנור 
	 שבשבה1607 (נגרד והוגה כבד"ו) 


	 
	 דדין סבא 
	 ין – על גרד1608 


	 
	 1609 
	 


	 39 
	 וחיים לעולם הבא 
	 הבא [אף רדיפה שנ' כאן כבוד בעולם הזה וחיים לעולם הבא]1610 


	42 
	 רבי תנחומה ורבי יוסי 
	 ר' תנחומה אמ' ר' יוסי (והוגה עי“א כבד”ו)1611 


	42–43 
	 חד אמר כהדא וחד אמר כהדא 
	 חד בהדא וחד בהדא (ותלוי ומוגה עי“א כבד”ו)1612


	45 
	(חפצים) אילו אבנים וכו' 
	 אילו חפצי אבנים (ונמ' חפצי עי"א) (ותלוי חפצים עי"א)1613


	54 
	 (על האדמה) זה 
	 [ובדבר הזה] זה1614 (והוגה עי“א כבד”ו)


	55 
	 (והקרן קיימת לו לעולם הבא) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	64 
	 חשודין הן 
	 [חׄזינאׄ] חשודין (ונמ' גם עי"א)








טז ע"א













	15 
	תני ר' נחמיה 
	 תני ר' [חׄייאׄ] נחמיה (ונמ' גם עי"א)1615


	 
	זה לזה, זה לזה 
	 זה בזה, זה בזה (והוגה כבד"ו)


	23 
	 ולא (אשכחן ד)פקד כלום 
	 ולא מפקד (והוגה כבד"ו)1616


	27 
	חנותא דכיתנאי 
	 חנוותא1617


	{29 
	 (אמר ייתי בר חביץ) 
	 ליתא1618 (ונ“ב עי”א)


	37 
	 (דכתיב) היסגירוני 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1619 


	42 
	 וגומר (ואכלכלם לחם ומים) 
	 חסר (ונ“ב עי”א, ולא מחק “וגו'”)


	54 
	 חנית וצפחת 
	 חמת (והוגה בגליון עי"ע: חנית) וצפחת (ונמ' חמת עי"א)


	57 
	 כבה (!) מבפנים 
	 [וזה] כבה מבפנים (ונמ' עי“א, שט”ס הוא)1620 


	62 
	 נכית (לא) הוינא (נכית) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1621 


	63 
	 האיברים (מרגישין) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)








טז ע"ב













	64–1 
	 (ומפני מה וכו' של עולם) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1622


	6, 7, 8 
	 מצרפה (למעשה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1623


	 16 
	 אדם (רשע) 
	 חסר (ונ“ב עי”ע)


	 17 
	 מה טעם 
	 מה – נראית כמחוקה עי"א 


	 
	 1624 
	 


	 27 
	 אלא כי אנן 
	 אלא כי נן (ונו' א עי"א)1625


	35 
	 (ולא כבר וכו' השמים) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	37 
	 גיהנם. אמר ר' 
	 גיהנם. [והיה מעיין] אמר1626 (ונמ' עי"א) 


	40 
	 (את יהיב ליה) מן דידך 
	 ליתא (ונ“ב עי”א, ואין צורך) 


	47 
	 פעמים שלש 
	 פעמיים שלש 


	 
	1627
	 


	53 
	 ועניים מועטין 
	 ממועטין1628


	57 
	 נותני' פיאה 
	 פיאה [כול'. נותנין פיאה]1629 


	61 
	 וכקרצכם 
	 ובקצרכם








טז ע"ג













	4 
	(או) לא 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	6 
	{קימין 
	 קיימין 


	7 
	 קוצר מניין 
	 חוצד (ח תוקן לק' עי"א)1630


	 12 
	 אמרין זרעי 
	 אמרין [אין]1631 


	 
	(אילן קרויין זרעים וכה את אמר זרעי אילן) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	13 
	 דרך (בני אדם) 
	 דרך הכת' (והוגה עי“א כבד”ו)


	15–16 
	 (לא תדקדק וכו' אמר רבי יונה) 
	 חסר (ונ“ב עי”ע)


	18 
	 (אי) מה זית 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	 31 
	 נאמר (פיאה) בכרם 
	 חסר (ותלוי עי"א) 


	  
	 1632
	 


	32 
	 לא יצא (אלא) כרם 
	 ליתא (ותלוי עי"ע) 


	 
	 1633
	 
	 


	 35 
	 אף בפועל כך 
	 אות אחת (ו או י) נגרדה בסוף “בפועל” 


	41 
	 בר עוקבן 
	 בר [מר] עוקבן1634 


	 
	ומטי בה 
	 מטיבה1635 (והוגה עי“א כבד”ו) 


	 
	 מכרי ממורח 
	 מכרי מכורה (והוגה עי“א כבד”ו)


	43–44 
	 (ופטור מן המעשר עד שימרח) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	44 
	הא אם מירח 
	 הא אם [אמ') מירח (ונמ' עי"א)


	45 
	 ויידא 
	 ויי דא (ורגיל בירוש')


	46 
	 מתני' דב"ש (היא) 
	 מתני' דבית שמי (“היא” תלוי עי"א)


	47 
	 ואתיא דרבי עקיבה 
	 דרבי [חׄנינאׄ] עקיבא (ונמ' גם עי"א)


	 
	 (דתנא וכו' חנון) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	51 
	שבת (אחת) 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	51–52 
	 אבוי דר“ש בשם ר”ש בן לוי 
	 דר' שמעון בשם ר' שמעון1636 


	56 
	 תני לא נחלק 
	 תני [לׄאׄ] לא נחלק (ונמ' גם עי"א)


	56–57 
	 תלושין (מן הגוי וכו' תלושין) מחבירו 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	59–60 
	 (ורבי אומ' וכו' אין מוציאין מידו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)








פרק שני













	 13 מ"ג 
	 ואינו מפסיק (לאילן) 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	36 
	 כותש (לא) מפסיק 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1637


	38 
	אם היה (שער) כותש 
	 חסר (ותלוי עי"א) 


	 
	 1638 
	  


	44 
	 ובה הוא אמר 
	 וכא (והוגה: ובה, ותלוי: ובהא, ונמ')1639 


	 
	 1640
	  


	45 
	 אושעיא 
	 הושעיא (כי"ר: הושעיה) 


	 
	 1641 
	  


	49 
	 נתכוון. (מכיון) דתנינן 
	 נׄתכׄׄווןׄ (נמ' עי"ע)1642 


	 
	  
	מכיון – ליתא (ותלוי עי"א)


	49–51 
	 מה צורכה (אנא וכו' מה צורכא) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1643 


	 
	 1644 
	 


	 56–57 
	 (כמה דר' מאיר וכו מפסיק) כמה 
	 ליתא1645 (ונ“ב עי”א – כתב ג')








יז ע"א













	 7 
	 מיכן ומיכן (מפסיק) 
	 חסר (ותלוי עי"א – כתב ג')


	9 
	 (מצד) אחר חסר 
	 (ותלי עי"א) 


	 
	 1646 
	 


	16 
	 בתוך (ארבע וכו' בתוך) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	27 
	 האגדו 
	 האגרו (ונתקנה ר לעשותה ד)


	36 
	רבי אלעזר 
	 ר' לעזר


	40 
	אילולי 
	 אילולא1647 


	55 
	 בצלין לחין 
	 צ – עי"א על הגרד1648


	58 
	ברם בההוא סבר 
	 ברם ב[הוא ד]ההוא (והוגה כבד"ו)1649 








יז ע"ב













	9 
	 שהמוכר (זכה) 
	 חייב (והוגה עי“ע כבד”ו)1650


	 10 
	 ברם הכא (נתחייבה שדהו ברשותו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)








פרק שלישי













	22 מ"א 
	בית שמאי 
	בית שמי


	30 מ"ג 
	ששייר 
	ששיאר (והוגה כבד"ו)


	31 מ"ד 
	ר' יוסי פוטר 
	ר' יוסי או' (והוגה עי"ע: פוטר)


	36 מ"ו 
	 (אבל אם שייר שדהו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	39 מ"ז 
	 בן בתירה (אומר) 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	55 
	אמרנה 
	אמרנא


	56 
	(אבל) דבר 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	62, 63 
	שמאי 
	שמיי








יז ע"ג













	1, 2 
	שמאי 
	שמיי


	10 
	(כמו) דר' עקיבה אמר 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 
	שני מינין (כן וכו' לח ויבש שני מינין) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	12 
	בצלין 
	גם כאן צ – על גרד


	13 
	אוף רבי עקיבא (מודה) 
	חסר (ותלוי עי"א) 


	 
	1651
	 


	19 
	ואיי דינו 
	 דֵינו1652


	22 
	מה נן אמרין 
	נן [קיימיֹן] אמרין (ונמ' גם עי"א)


	26 
	רבי אלעזר
	 ר' לעזר


	30 
	(תמן) בשביקש 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	33 
	והוא ששייר 
	 וההוא (ושתי ההי“ן נעשו לאחת עי”א) 


	 
	המידל (נותן) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 37 
	ושמואל אמר צומחתה 
	ושמואל אמר [פׄורגרהׄ] צומחתה (ונמ' גם עי"א)


	45 
	עד שקצ' 
	עד שקצה (והוגה: שקצר)1653


	48 
	(חצי) חצייה 
	ליתא (ותלוי עי"ע)


	 
	מפריש מן 
	 מפריש [עׄלׄ] מן (ונמ' גם עי"א)


	 
	1654
	 


	55–58 
	 (נשמעינ' מן וכו' מחובתו) מה נפק 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	64 
	ששה על ששה 
	 ששת על שׄלשהׄ חׄמשהׄ (ונ“ב עי”א: ששה)








יז ע"ד













	8 
	ולמה לננן אמ' 
	ולמה לינן (והוגה עי“א כבד”ו)1655


	13 
	תרנגולין 
	תרנוגלין1656


	25 
	במדוני 
	במרוני (ד הוגהה קצת עי"א לר')1657


	30 
	שבכל מקום (אין אדם מזכה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	40 
	כי בעיתון 
	כׄיׄ (נמ' עי"ע) בעיתון1658 


	 
	 1659
	 


	44 
	כמי שסיים 
	כמ – עי"א על הגרד


	48 
	קנין כדי לעשו' 
	שכיב מרע כדי לעשות (והוגה עי“א כבד”ו)


	49–50 
	(רב אבא וכו' לחזור בו) 
	חסר (ונ“ב עי”ע)


	51–52 
	על דעתיה דרב (אין יכול לוכל בתרומה. על דעתיה דרב) אבא
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	59 
	ושתהא כתוב בה 
	 היה כתוב בה (והוגה עי“א כבד”ו) 


	 
	אחתיה (דר' גורין) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1660 









יח ע"א













	1 
	(וכן) תני בר קפרא 
	ליתא (ותלוי עי"א)








פרק רביעי1661













	12 מ"א 
	 (עניים) אומר 
	ליתא1662 (ותלוי עי"א). ושם: אומ'


	21 מ"ד (מ"ה) 
	ומן הפיאה 
	ומן הפיאה [ומן ההבקר] (ונמ' עי"א)1663


	23 מ"ה (מ"ו) 
	עמרים (חייב קמה ופדה עמרים) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	24 מ"ה (מ"ז) 
	המקדיש פירותיו 
	המקדים (!) (והוגה עי"א)


	25 שם 
	ומשבאו לעונת המעשרות פטורין 
	 חייבין (ונמ' עי“א, ונ”ב [כתב ג']: פטורין)1664


	41 
	יכול (אפילו) בדלית 
	חסר (ותלוי עי"א)


	42–43 
	כגדול (יצאו הדלית וכו' כגדול) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	48–49 
	(אין תימ' קור' וכו' מלמטן) 
	ליתא1665 (וניב עי"א)


	51–52 
	 (ר' מאיר וכו' סכנה) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	56 
	התנן ביניהן 
	התני (י תוקנה ל־ן עי"א)1666


	62 
	בר דליא 
	 בר דליא (והוגה עי"א – בהארכת הר': ברדליא)1667


	 
	1668 
	 








יח ע"ב













	3 
	בעניי 
	בָעֳנְיִי


	6, 8 
	 ארבע אמות (שלי) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1669


	8 
	(שנים) שהיו 
	חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')


	18 
	זכה הלוה 
	ז – על גרד


	22 
	(אמר רבי בון) דתימר 
	 [אכזן כמ‘] דתימ’ (ונמ' עי"א) 


	 
	 
	 (ונ"ב: אמר רבי בון)1670


	23 
	 מפני (המניקות ובחצות מפני) 
	ליתא (ונ“ב עי”א)


	25 
	(הא) אם רצה 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	26 
	(מכל) אומן ואומן 
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')


	28 
	לגנאי שהיו 
	 לגניי שהיו


	32 
	השעה קנויה 
	 השעה פנויה1671


	 
	בא וטול לך 
	 בוא1672 וטול לך


	42 
	בשם רב (ירמי') 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	43 
	תרין זימנין 
	 תריין זימנין (ונגרדה י' שניה עי"א)


	46 
	ואיתפלגון 
	דאיתפלגון1673


	50 
	 אמר רבי זעירא רבי לעזר לחבירו (!) ורבי יוחנן 
	 [ר' זעירא בשם ר' לעזר אדם זכה לחבירו במציאה] אמ' ר' זעירא וכו' (ונמ' עי"א)1674


	55 
	אבל אם היו טפולין 
	היו [טפולהׄ] (ונמ' גם עי"א)


	61 
	ר' יוחנן אמר אדם 
	[אׄיןׄ] אדם (ונמ' גם עי"א)


	63 
	מן דמר 
	 מן [מה] דמר (ונמ' עי"א)








יח ע"ג













	1 
	על מ"ד 
	 על מאן דאמ'


	2 
	שטר שחרורו 
	 שטר שחרור (ונו' ו עי"א)


	5 
	לעקיבה (בן יוסף) 
	 ליתא1675 (ותלוי עי"א)


	8–9 
	(דריב"ל אמר וכו' זכה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	10 
	כמאן דאמר יש קניין 
	 אין (והוגה עי"ע: יש)


	11 
	ברם כמאן דאמר 
	 ממאן (ותוקן: כמאן)


	16 
	לפוטרו מן המעשרות 
	 [להפקׄיעוׄ] לפוטרו (ונמ' גם עי"א)


	19 
	 דרבי יוסי בשם רבי יוחנן 
	 דרבי יוחנן (והוגה עי"א: יוסי)


	23 
	ורב תחליפה 
	ורב תחליפא1676


	28 
	 (ר') שמעון בן לקיש 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	33 
	הצדיקוהו במתנותיו 
	 במתנות (ונוספו י’ו' עי"א)1677


	 
	(בשם) בר קפרא 
	 חסר (ותלוי עי"א)








פרק חמישי1678













	50 מ"ג (מ"ה) 
	 וצריך ליטול 
	וצריך יטול (והוגהה עי"א י' לל': לטול)1679


	 64 מ"ז (מ"ט) 
	 כל המעמר 
	 כל שׄהואׄ המעמר (ונמ' עי"ע)1680








יח ע"ד













	10 
	עד כדון מזיד 
	 מז – עי"א על גרד (אולי היה: היזיד?)


	12 
	דבית שמאי היא דבית שמאי 
	דבית שמי היא דבית שמי


	19 
	מחוצה לארץ 
	 מחוץ לארץ (והוגה עי"א: מחוצ')


	19–20 
	(אבל משהתיר וכו' לארץ) 
	חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג', ושם: מחוצה לארץ לארץ)


	21 
	אלא בשאר שני שבוע 
	ולא בשאר וכו' (והוגה עי"א)1681


	24 
	במוצאי שביעית מדאמר 
	במוצאי שביעית אמר (ונו' עי"א: מיד)1682


	26 
	דבי' שמאי 
	דבית שמאי


	29 
	רבי זעירא בעא קומי רבי אבהו 
	 קומי רבי אבהו [בעא] (ונמ' עי"א)


	30 
	אלא אם כן יש בא 
	 יש בה


	34 
	(היתה וכו' עם הקמה)
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	36 
	הקמה החיצונה ואין (החיצונה) וכו' 
	והחיצונה [יכולה ליקצר עם הפנימית] ואין יכולה (ונגרד ונמחק, ו“החיצונה” תלויה עי"א)1683


	38 
	הרי זו שכחה 
	אינׄׄו שכחה (ונ“ב עי”ע: הרׄׄי זו)


	43–44 
	 (ואית תניי תני וכו' שכח') 
	חסר1684 (ונ“ב עי”א)


	44 
	מאן דאמ' נטל את החמישי 
	מאן דאמ' [שהא ליטול החמישי בשאין שם שישי אם עד שלא] נטל (ונמחק עי"א, שכתוב להלן, ושני נוסחאות הן בסדר שונה)


	47 
	דבר שאינו ראוי 
	דבר שהוא ראוי (ונמ' “שהוא” עי"א ונתלה “שאינו”)1685


	48 
	ותציל עקורה (את) שאינ' 
	 משאינה (והוגה עי“א כבד”ו)1686


	56 
	(אמר) רבי בא 
	חסר (ותלוי עי"א)1687


	59 
	כל גרמה 
	כל גרניה (והוגה עי"א)


	62–63 
	(והתנייא אחרייא וכו' וזכייה היא) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1688








יט ע"א













	1 
	בשיטתך (השיבהו בשיטתו) דאת 
	ליתא (ונ“ב עי”א)1689


	3 
	 (תני) המרבץ 
	ליתא (ותלוי עי"א כתב ג'), ולפני “המרבץ” הוסיף “אין מגלגלין”, ומחקם אח"כ, ופיסקא היא.


	4 
	על שלו אסור 
	מותר (ותלוי עי"א – כתב ג': אסור)


	9 
	תמן אפשר ברם הכא איפשר 
	תמן איפשר (ועל מלת איפשר נו' עי"א – כתב ג': אפשר ברם הכא)1690


	16 
	שהמוכר זכיי 
	חייב (והוגה עי"ע: זכיי)


	18 
	בעזיבה 
	כעזיבה (והוגה עי“א כבד”ו)


	20 
	(קורא שדך ואצל זה אני) קורא 
	חסר ונ“ב עי”א)


	21 
	(בעה"ב שעושה כן גוזל עניים) 
	חסר (ונ“ב עי”א)


	28 
	שכחו בעל הבית 
	שכחו [של] בעל (ונמ' עי"א)


	 
	(דכתיב) כי תקצור 
	אמ'1691 (ונמ' עי"א ונתלה “דכתיב”) כי תקצור


	29 
	אפילו (חמרי') 
	אחרים (ונמ', ונתלה “חמרים” עי"א)1692


	30 
	עד שישכחוהו כל אדם 
	עד שישכחוהו [פׄועליםׄ] (ונמ' גם עי"א)


	35 
	(מה לי) בתוך העיר 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	 


	מה לי בתוך שדהו 
	אפי' בתוך שדהו (והוגה כבד"ו)








פרק ששי1693













	48 מ"א 
	הבקר לעניים (הבקר) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1694


	49 
	עד שיבקיר אף 
	עד שיבקיר [עד שיהא] אף (ונמ' עי"א)


	50 
	ב"ש אומר (אינו) שכחה 
	בית שמי אומ' שכחה


	 ובית הלל אומרי' שכחה 
	ובית הלל אומ' אינו שכחה (והוגה עי“א כבד”ו)1695


	52 מ"ב 
	 בית שמאי 
	 בית שמי


	56 מ"ג (מ"ד) 
	 מראש (השורה) 
	חסר (ותלוי עי"א)


	61 מ"ד (מ"ה) 
	 (שני שבלים לקט ושלש אינן לקט) 
	 חסר (וה“ב עי”א)








יט ע"ב













	1 מ"ה (מ"ו) 
	(א"ל) מה אם וכו' 
	חסר (ותלוי עי"א)


	 
	 1696 
	 


	4 מ"ו (מ"ז) 
	 ושכחה (אינה שכחה) 
	חסר (ותלוי עי"א)


	 מ"ט (מ"י) 
	וחכמים אומרים יש להן 
	 אין (ונגרד ונמ' ותלוי עי"א: יש)


	20, 25 
	דבית שמאי 
	דבית שמי


	39 
	לזמן מרובה (אבל) הבקירה (ל)זמן מועט 
	 ואפי' הבקירה זמן ממועט (והוגה עי“א כבד”ו)


	42 
	היא לאחר (שלשה היא לאחר) כמה 
	ליתא1697 (ותלוי עי"א – כתב חדש)


	46 
	(הדא אמרה) לא חשו 
	חסר (ותלוי עי"א)


	50 
	כבית שמאי 
	כבית שמי


	53 
	על דבית שמאי 
	על דבית שמי


	 
	 דבר שהוא מסויים 
	דבר שאינו מסוים (ונמ', ותלוי עי"א: שהוא)1698


	55 
	או בצד פירצה 
	או בפירצה (ותלוי עי"ע “בצד”)


	58 
	באילו עומרין (חלוקין וכו' ושכחו) 
	חסר (ונ“ב עי”א)1699


	62 
	בצד (הבקר בצד) הכלים 
	חסר (ונ“ב עי”א)








יט ע"ג













	2 
	בית שמאי 
	בית שמי (וכן בשו' 4, 7, 51, 53, 57)


	 
	 1700 
	 


	28 
	אם אמר שכח' 
	 את אמר (והוגה עי"א: אם)1701


	37 
	ובא למחר 
	ובא למהר (והוגה עי"א: למחר)


	40 
	רבי זעירא 
	ר' עקיבׄׄה (והוגה עי"ע בגליון: זעירׄׄא)


	44 
	לא אמר אלא ציבורין הא זיתים 
	 לא הם אלא ציבורין כזיתים (והוגה עי“א כבד”ו)


	57–58 
	(שכח שני עומרין וכו' והלל) 
	חסר (ונ“ב עי”א)1702


	61 
	כאלו הן מליאות 
	כילו הן מלאות (והוגה עי"א: כאלו)1703


	64 
	ולמה עומר שסביבותיו עומרין 
	 ומר (והוגה עי"א)1704 עומר שסביבתיו1705 עומרין


	 
	ולא עומר וכו' 
	 לא (והוגה עי"א) וכו'.








יט ע"ד













	1 
	(עומר) שסביבותיו עומרין 
	חסר (ותלוי עי"א)


	2 
	תנא (קמת) חבירו 
	חסר (ותלוי עי"א)


	8 
	שהורע (כח) העני 
	חסר (ותלוי עי"א)


	 
	מדברי שניהם (נלמד) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1706


	11 
	ותיצול עקורה שאינה עקורה 
	משאינה (ונגרדה מ עי"א)1707


	14 
	או אפילו נראית (להביא) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1708


	23–24 
	(קציר' בגלוי פרט לטמון והוי) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	 
	מיעוט אחר מיעוט
	 


	 
	(ואין מיעוט) אחר מיעוט(!) לרבות וכו' 
	ליתא (ותלוי עי"א)1709


	26 
	(וכי) מאחר שדרכו (לבחון) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1710








פרק שביעי1711













	36 
	מ"א שיש לו (שם) בשדה (אפילו) 
	ליתא (ותלוי עי"א)1712


	 
	בזית וכו' 
	כזית (והוגה בטעות ב עי"א)


	 
	 1713 
	 


	47 
	מ"ד (אם יש לה כתף ונטף של בעה"ב) 
	ליתא1714 (ונ“ב עי”א)








כ ע"א













	7 
	שהזיתי' מצויין יש להן 
	 אין (ונ“ב עי”ע: יש)


	16 
	מחובר בצד דבר (מחובר) 
	 דבר תלוׄׄש (ונ“ב עי”א: מחובר)


	 
	 1715
	 


	24 
	אם משום 
	 אם משם (אבל בשו' 25: משום)


	25 
	נידון בשורה (!) אלא וכו' 
	 בשורה [אלא על ידי שורה נידון כשורה] אלא וכו' (ונמ' עי"א, שכפול הוא)1716


	26 
	לא סוף (דבר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')


	30 
	אלעזר 
	 יוחׄׄנן (ונ“ב עי”ע: אלעזר)


	 
	 1717 
	 


	37 
	תני משום 
	תני משם


	42 
	לא (כתף) ולא (נטף) יש וכו' 
	לא [שכחה] ולא [לקט מניין אם] יש וכו' (והוגה עי“א כבד”ו)


	43 
	יש לה כתף אבל לא נטף (נטף) 
	חסר (ותלוי עי"א)1718


	50 
	בנוקף זית 
	כנוקף זית


	56 
	א"ר חנינא כד (סלקת) להכא 
	אמ' ר' חנינא בר להכא (והוגה: כד, ונ“ב עי”א: סלקת)


	62 
	היו ישראל מגדלין אותו 
	והיו יש' מגדלין אותו








כ ע"ב













	5 
	אפוקי שמיטתא 
	פקי (והוגה עי"א: אפוקי)1719


	9 
	(שורה) של תאינים
	 חסר (ותלוי עי"ע)


	25 
	כרוב מצמק 
	כורב [וכן בכי"ר] (ותוקן עי"א)


	 
	 1720 


	34 
	בית שמאי 
	בית שמי


	 
	1721 
	 


	36 
	דההן תנייה 
	דההן תנויה


	37 
	מעתה (אל) יהא 
	 ליתא (ותלוי עי"ע)


	 
	וקדשתו 
	וקידשתו1722


	38 
	שקורין עליו 
	שקורין עליו [את הלל] (ונמחק עי"א)1723


	39 
	בגין דרבי שמעון פוטר 
	בגין דר' שמעון [דר' שמעון] פוטר1724


	52 
	(על דעתיה דרבי כמה דבית שמאי) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	53, 58 
	 אין מעשר שני 
	 אין מעשר עני (והוגה עי"א: שני)


	54–55 
	 רבעי (בשביעית וכו' ודכוותיה אין נטע רבעי) בסוריא 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	58 
	אלא (ממעשר שני) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	61 
	אף על פי שאין בהן 
	 הואיל (?) ואין בהן(ונגרד עי“א והוגה: אעפ”י שאין)


	 
	יש בהן מעשר שני 
	 יש בהן מעשרות1725 (ונגרדו ות ונכתב על הגרד: עני)


	 
	אין בה מעשר 
	 אין בה מעשה (והוגה עי"א: מעשר)


	63 
	 כמה דתימא 
	 כמ' דתימ' (= דתימר)


	 
	אין מעשר שני בסוריא ודכוותה אין 
	 אין מעשר שני בסוריא [ודכוותה אין מעשר שיני בסוריא] ודכוותה (וכפול בט“ס, ונמ' עי”א)


	64 
	דכוותיה 
	ודכוותיה


	 
	תרומת תורה 
	 תרומת [מׄעשרׄ] תורה


	 
	 1726 
	 








כ ע"ג













	3 
	נחחייבו 
	נתחייבו


	 
	 1727 
	 
	 


	 17, 23 
	כבית שמאי 
	 כבית שמי


	25 
	דבית שילא 
	 דבי שילא1728


	33 
	משנודעו העוללות 
	 שנודעו (מ תלויה עי"א)


	 
	 1729 
	 


	42 
	והורו כר' יוסי 
	 והורון (ונגרדה ן)1730


	46 
	שכל רוגליות 
	 שכן (והוגה: שכל)1731








פרק שמיני













	55 מ"א 
	 אלא בארבעה 
	 אלא [בעשרה] בארבעה (ונמ' עי"א)


	 56 מ"ב 
	 (ואינן) אינן נאמנין 
	 ליתא1732


	57 מ"ג 
	 נאמנין על החטים 
	 [על החטים] (כפול, ונמ' עי"א)


	 
	 על סעודה (!) של אורז 
	 שעודה(!) (ש נתקנה לס', אבל ד נשארה)1733


	58 
	 נאמנין עליו 
	 [ואינן] נאמנין עליו1734








כ ע"ד













	 1 מ"ה 
	 (רביעית) שמן 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	7 מ"ז 
	 מזון ארבע עשרה (סעודות) 
	 ליתא1735 (ותלוי עי"א)


	15 מ"ט 
	 וכן דיין (שדן דין אמת וכו' וכל דיין 
	 ליתא1736 (ונ“ב עי”א)


	30 
	בן יוחאי 
	בן יוחי [וכ“ה בכי”ר]


	32 
	 על ידי שהן חביבין 
	 שהן [באיׄןׄ] חביבין (ונמ' גם עי"א)


	35 
	אינן יוצאין 
	 לינן (והוגה עי“א כבד”ו)


	 
	1737 
	 


	41 
	 עושה בדבר ערוה 
	 בדבר [מׄצוהׄ] ערוה (ונמ' גם עי"א)1738 ‏


	43 
	ר' הושעיה מתני' אמר 
	 נכתב על גרד עי"ע


	48 
	 פשיטא ליה שהוא וכו' 
	 [כתי] פשיטא וכו' (ונמ' עי"א)1739


	49 
	שרוב (בני אדם) מכנסו לקט 
	 שכל מכנסו (ונ“ב עי”ע: שרוב, ונ“ב עי”א: בני אדם, כבד"ו)1740


	50 
	להיות דורכין 
	 להיות [מוסקין] דורכין (ונמ' עי"א)


	53 
	 גמליאל זוגה 
	 גמלייל1741 זוגה


	 
	 לפסא 
	 לפצא (ונגרד והוגה עי“א כבד”ו)1742


	 
	 1743 
	 


	58 
	 לא בלן מסתור 
	 בלי (ונגרדה ב עי"א, ואות י' הוגהה לו')1744


	59 
	 תניא ארבע 
	 מנה (?) (ונתקן מ לת' וה' לא': תנא, ולא “תניא”, ואולי היה כתוב: תנה = תאנה?)








כא ע"א













	2 
	 הבבליים (אוכלים) אותו 
	חסר (ותלוי עי"א)


	5 
	וינון 
	 אינון1745 (והוגה עי"א, או נטשטשה א: וינון)


	10 
	 ראו אותו (יוצא) 
	 חסר (ותלוי עי"ע)


	37 
	לכסות (ששה) חדשים 
	חסר (ותלוי עי"א)


	 
	והתני (למזונות שלשים יום) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1746


	48 
	ליטרא (בשר) צפרים 
	 ליתא (ותלוי עי"ע)1747


	49 
	עם חורנין 
	 עם חורנין [עם חורנין לא הוה אכל] (ונמ' עי"א)


	 
	 נותנין לו (כלי) כסף 
	 חסר (ותלוי עי"ע)


	52 
	 והוון זכין 
	 לכין (והוגה עי"א: זכין)1748








כא ע"ב













	1 
	וסכת (ושמת) 
	חסר (ותלוי עי"א)


	10 
	בארגנטורין (דהבא בארגנטורין) 
	בארגנטרין1749(!) כספא


	 
	כספא 
	 (והמוקף תלוי עי"א)


	14 
	 כי מיטפלון ביה 
	 כ – על גרד עי"א (והיה כתוב לנכון: מי)


	19 
	דנפשיה מדתיה 
	 מרתיה1750


	30 
	 רשות' גבן 
	 רשותא1751


	37 
	(אמר ליה אוי וכו' כן) 
	חסר (ונ“ב עי”א)1752


	 
	 1753 
	 








מסכת דמאי

כא ע"ג













	14 מ"א 
	 חוץ מרימי שיקמה 
	שיקמנה1754


	15 מ"ב 
	 הדמאי 
	 הדמיי1755


	19 
	יעלו (הפירות) ויאכלו 
	ליתא1756 (ותלוי עי"א)


	20 
	מן גזיב 
	 גז – על גרד עי"א1757


	32 
	אבל וודאי 
	אבל – על הגרד1758


	36 
	אוף [הכא] 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	42–43 
	 שרובה גוים ספק וכו' אין רוב משמרין (דברי הכל חייבין וכו' שרובה ישראל וכו' ספק אין רוב משמרים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א, ועי' בסמוך)


	43–45 
	(דברי הכל פטורין וכו' ספק רוב גוים וכו' ספק אין רוב משמרין) מחלוקת וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג'! ואותיות אחדות נתקנו ע"י בעל הגליון הראשון המאוחר!)1759 


	 
	1760 
	 [מה] בשהטילו אף (? והוגה עי"א: או) (ונו' “מה” נכון)


	61 
	בשהטילו שאור או 
	 סאור 


	62 
	 בשלא הטילו שאור 
	 








כא ע"ד













	 14 
	(ועכשיו שאין ענבים מרובות חרצנים חשובות) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1761


	 
	ר' ירמיה בעי 
	 ר' ירמיה [אמ'] בעי (ונמ' עי"א)


	17 
	 על רימי אותו המקום 
	 מ של “רימי” – על גרד של ב' אותיות


	18 
	 הבעיר הודיית 
	 העביר הודיית


	20, 21 
	 מצויה, מצויה 
	 מצוה, מצוה (ותוקן עי“א כבד”ו)


	24 
	א"ר זעירא תמן (תנינן) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1762 


	25 
	 ברם הכא מעשר (שני) 
	 ליתא1763 (ותלוי עי"א)


	26 
	 אין המשנה הזה 
	 אין הדבר הזה (והוגה עי"ע: המשנה)


	28 
	 שאם אתה אומר לו 
	 שאם אמ' את לו (והוגה עי“א כבד”ו)1764


	29 
	 כדון1765 היה מעשר (שני) 
	 ליתא (ותלוי עי"א, ועי' למעלה).


	31 
	 דמאי אפי' ודאי 
	 דמיי אפילו וודאי


	32 
	ולא מן המדבר ליישוב 
	 ולא מן הגורן ליישוב (והוגה עי“א כבד”ו) 


	 
	אלא א"כ היתה 
	 אלא אם (כן – תלויה עי"א) היתה 


	34 
	 אבידה בדבר מועט 
	 אבידה [מׄרובהׄ] בדבר מועט (ונמ' גם עי"א)1766 


	38 
	 כר' אמי 
	 אות גרודה (ע, צ?) – לפני “אמי”1767 


	39–40 
	 (בשלם) עד כגרוגר' (בפרוס אפי' כמה מותר) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1768 


	40 
	מה פליגין 
	 מה פליגין [מה פליגין] (ונמ' עי"א)1769


	45 
	 הא דבר 
	 היא דבר (וכצ"ל)


	 
	(לקחן) לזרע 
	 נטען (והוגה עי"ע: לקחן)


	46 
	באין מחשבה 
	 איתכלת [תׄבןׄ] טבל (ונמ' גם עי"א)


	54 
	איתכלת טבל 
	 באין [לאכילה] מחשבה (ונמ' גם עי"א)








כב ע"א













	3 
	הדמאי 
	הדמיי


	8 
	מה אינון (אמרין) 
	 ליתא1770 (ותלוי עי"א)


	12 
	 ההן (ניהו) וגזר 
	 ליתא (ונו' עי"א בריוח שבין התיבות)1771


	21 
	מולוותא דרבי קיימין 
	קיימן1772 


	 
	1773 
	 


	37 
	 על גבו טהירות 
	 על גביו טהרות


	38 
	 לאלונטית 
	 לאלינטית


	39 
	פטורין מן הדמאי 
	 מן [הודאי] הדמאי (ונמ' עי"א)


	48 
	בצור ומן (המגורת וכו' בצור) ומן 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	58 
	או למעשר שני שלהן 
	 או לתרומת שיני שלהן (והוגה עי“א כבד”ו) 


	60 
	 מפני אחד (שאינו מתוקן) שאין 
	 ליתא1774 (ונ“ב עי”א)








כב ע"ב













	1 
	 רבי יוסי בעי 
	 רבי יוסי [או] בעי (ונמ' גם עי"א)


	4 
	 ר' יוחנן (אמר) במחלוקת 
	 ליתא (ותלוי עי"א) 


	11 
	 שאינו טעון ברכה 
	 שאינו צרׄׄיך (ונ“ב עי”ע: טע֔ון)


	15 
	 בשעבר 
	 כשעבר (כ – על גרד [של פ?])








פרק שני













	36 מ"א 
	דמאי 
	דמיי


	46, 47 מ"ד 
	 הדמאי 
	 הדמיי


	47 
	 ואלו 
	 ואילו


	 
	1775 
	 


	62 
	 בביארי 
	 בבי ארי (ונתח' בקו עי"א)1776


	64, 1 
	 דמאי 
	 דמיי








כב ע"ג













	8–9 
	 ועוד מן הדא (רבי זעירא) שלח 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	10 
	(או) רובן מישראל 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	13 
	 וודאי מתניתא 
	 מתניתא וודאי (והוגה עי“א כבד”ו)


	15 
	דמאי 
	דמיי


	18 
	רימוני (בדן) 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	21 
	 תיפתר שהיה 
	 תיפתר [בׄלוקחׄ] שהיה (ונמ' גם עי"א)


	 
	 אגרונימום 
	 אגרוני מום (ונתח' עי"א)


	 
	1777 
	 


	35 
	 הוי שייריה היא שוריה 
	(והוגה עי“א כבד”ו)1778


	37–38 
	 רבים על (הכותים בשאר שני שבוע דמאי דיהודאי וכו' ישראל וגוים) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1779


	38 
	 על הכותים 
	 על הגוים (והוגה עי"א)


	39 
	פונדקא דעמודא 
	 פונדקא דעמורא (והוגה עי“א כבד”ו)


	40 
	כולכסין 
	 בולכסין1780


	42, 46 
	 בית שאן 
	 בית שן (והוגה עי"א: שן)1781


	49–50 
	(ואנך העטרה וכו' להתעטר בה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	 
	 1782 
	 


	54 
	 ובצלי' (הנמכרי') 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 
	 ובני המדינה הנמכרי' במידה 
	 ובני – הוגה: לבני1783


	57 
	 רבה על האיסור 
	 רבה על האסור


	62–63 
	 (בלוקח מן וכו' דר' יוסי) 
	 חסר (ונ“ב עי”ע)








כב ע"ד 1784













	 
	 1785 
	 


	6 
	עושות (רוב) 
	 תלוי עי"ע


	8 
	 התיר עד כדון 
	 התיר עד בורו (והוגה עי"א: כדון)1786 


	 
	 1787 
	 


	17 
	 אלא נן. אמר 
	 אלא כן אמר1788


	23 
	 רבי אבהו (אמר) רבי אומר אחר מקומו 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1789 


	 
	 1790 
	 


	45 
	 (רבי אמי וכו' ברבים) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1791 


	 55 
	 התנאין שבלבו 
	 שבליבו (והוגה עי"א: שבלבו)


	60 
	 דרבי יונה אמר 
	 דו ר' (והוגה עי"א: דר')1792 


	61, 63 
	 להאכיל 
	 לאכיל1793 (והוגה עי"א: להאכיל) 








כג ע"א













	7 
	 ולא פליג 
	 לא ופליג (והוגה עי“א כבד”ו)1794


	14 
	 הכא את אמר(הלוקח מפריש והכא את אומר) הנחתום 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1795 


	17 
	 (מאן דאמר דרבי) יוחנן 
	 ר' יוחנן. והשאר ליתא (ונ“ב עי”א)1796 


	20 
	אם במידה 
	 אם במידה [במידה] (ונמ' עי"א)1797


	29 
	 למדד בגסה 
	 למדד [בׄמדהׄ] בגסה (ונמ' גם עי"א)


	42 
	 טמן, מטמן 
	 נומן, מנומן1798 


	43 
	 נתנו דמים ליבש 
	 נתנו שיעור ליבש (והוגה עי"ע: דמים) 


	48 
	 בדעתו נתקין 
	 בדעתו ניתקין








פרק שלישי













	56 מ"א 
	 את האכסניא דמאי 
	 |ומאכׄׄילין]1799 את האכסגיא דמאי, והוגה בדליון עי“א: נ”ל [או: צ"ל?] ואין מאכילין ונמ' בפנים וגם הגליון


	62 
	 מ"ב שאינו מעשר אלא מניין 
	 מעושר אלא מיניין (והוגה: מְעַשֵּׂר)1800








כג ע"ב













	3 מ"ד 
	 לטחון עם הכותי או לטחון עם הארץ 
	 [עם] עם הארץ (ונגרד)1801 


	11 מ"ו 
	 (להחליף) להאכיל 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1802 


	16 
	 אמר רבי יונה 
	 אמ' ר' יׄוסׄׄיׄ (והוגה עי"א – כתב ד': יונׄׄה)


	17 
	לבלי חיל 
	לבׄׄלי (על הב' – שתי נקודות. אבל בגליון אין כלום!)1803


	22 
	תני צריך להודיע 
	 תני [ר' יונה או'] צריך (ונמ' עי“א, שט”ס הוא)


	24–25 
	 בפני אחר שאינו מתוקן 
	 מתוקן (על הו' – ב' נקודות, אבל בגליון אין כלום. הנקודות – למחיקת ו)1804


	36 
	 על דב"ש 
	 על דבית שמי 


	37 
	 לאחר זמן (אין את יכול לגרדו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א, ושם כהוגן: לגדרו)1805


	38 
	אף (הוא) ממעט בצדקה 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	41 
	או בצות 
	 או בַצוֹת1806


	48 
	 ומאכילה לו 
	 ומאכילו לו1807


	52 
	 ואין המבקיר 
	 ין – על גרד


	57 
	חזקיה אמר אינו (הבקר) מחוסר לבעליו אלא (בזכייה) מניין 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1808 


	 
	 1809 
	 








כג ע"ג













	11–13 
	 (לא כדא וכו' לא כדא וכו' שלא לזכות בו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1810 


	16 
	 מידה (דקה שאין אדם) 
	 מידה גׄסהׄ שאדם (ונ“ב עי”א – כתב ג': דקה שאין אדם)


	 
	 רשאי וכו' (לא) ישלח 
	 ליתא (ותלוי עי"א) 


	40 
	דברי (רבי) 
	 חסר (ותלוי עי"ע) 


	 
	 1811 
	 


	42 
	כפירותיו (ממש) 
	 לי' (ותלוי עי"ע) 


	 
	 1812
	 


	50 
	כפירות כותי זה דמאי 
	דמי (והוגה: דמיי) 


	 
	 1813
	 


	51 
	 הייתי קורא 
	 הייתי [מׄצטערׄ] קורא (ונמ' עי"א)1814








כג ע"ד













	3 
	מעשרותיו מהלכה 
	מהלכה (ונגרדה מ לכ')1815


	16 
	בין מן 
	 בין [מהׄ] מן (ונמ' עי"א)


	16–17 
	(אוף הכא וכו' הנישואין) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1816 








פרק רביעי 1817













	 
	1818 
	 


	32 מ"ו 
	 לתרומת מעשר (של דמאי) 
	 ליתא1819 (ונ“ב עי”א)


	 
	לא יטלם 
	 לא ישלם (וש' נגרדה לט' עי"א) 


	 
	 1820 
	 


	37 מ"ח 
	 מי כאן נאמן 
	 מיכן1821


	38 
	 איש פלוני (נאמן) 
	 ליתא1822 (ותלוי עי"א) 


	 
	(הלך) ולקח 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1823


	48, 49 
	 עולי, עולה 
	 עוׄׄלי (וקו (|) בגליון)1824


	54 
	תנאי, תנאי, תנאו 
	 תניי, תניי, תניו1825


	 62 
	 וכן שני 
	 ובין (!) (והוגה עי"א: וכן)1826








כד ע"א













	6 
	 פרוטגמיא 
	 פרו[ט]גמטיא (ט' ראשונה – נו' עי“ע וט' שניה נמ' עי”א)


	 
	 (התירו מפני איבה בשבת של פרוטגמייא) לא בפירות וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1827 


	11 
	 (לא) דאנא וכו' 
	 ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג') 


	 
	 דזבני' 
	 זב – על הגרד עי"א


	13 
	 טען מחזקה עלוי 
	 מחוקה1828) (והוטלה ו' זעירא על הז' עי"א)


	18 
	 (אמרין) בדין וכו' 
	 חסר (ותלוי עי"ע)1829


	26 
	 דילמא דאנשיתה 
	 דילמא [מתקנן הויין] (ונמ' עי"א, שכפול הוא משו' 27)


	45 
	 אף (זה) נאכלת 
	 ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')


	47 
	 כיני מתניתא לא נתנום 
	 נתנום (וקו בגליון, נראה שחפץ להגיה)1830


	53 
	 והא מטרח עלוי 
	 והוא מטרח עלוי1831


	54 
	 פילכיה דשמלא 
	 לכ – על גרד של “בל”, היה כתוב פיבליה (והוגה עי“א כבד”ו)1832 


	55 
	 טענת (חנם) 
	 טענות (בסוף שורה, ונמ' ו של טענות; חנם – נ“ב עי”א)1833








כד ע"ב













	1 
	 אוסר מיד 
	 או' מיד (ותלוי עי"ע: אוסר)


	15 
	 אמר לו אחד אני נאמן 
	 אני [אינו] נאמן (ונמ' עי"א)1834








פרק חמישי1835













	29 מ"ב 
	 ואומר אחד ממאה (ממה) שיש 
	 או' (והוגה עי"א: ואו')1836, ממה – תלוי עי"ע


	 
	 ומאה חולין 
	 ומה חולין (קרי: ומהחולין)1837 (ותלויה א עי"א)


	 
	 1838
	 


	41 מ"ו 
	 אפילו 
	 אפילו [משתי קופות] (ונמ' עי“א, ששבוש הוא ממ”ז)


	 
	מאותו הסוג 
	 מאותו הזוג (ומוגה עי"א: הסוג)








כד ע"ג 1839













	 
	 1840 
	 


	 15 
	 ר' יונה בשם ר' זעירא (אמ' זאת אומרת וכו' בשם ר' זעירא אמר) אין 
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')1841


	26 
	 תרומה על הכל ע
	 ׄל [בׄיתו] הכל (ונמ' גם עי"א)


	 
	ומה חולין 
	 ומה חולין (ונגרדה ה והארכה: ומהחולין)


	35 
	 (עד מקום שהדעת טועה. מהו תניי בית דין) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	36 
	מעשר ראשון (בצפונו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	39 
	 תשע (מן) דקיקתא 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	42 
	 שהפירות הללו (חייבות) 
	 חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')


	46 
	 חדא פרא ציבחד 
	 חדא [ועוד ציבחד נסב חד מן חכברתא] פרא (ט“ס היא מלמטה, ונמ' עי”א) 


	 
	 1842ְ
	  


	58 
	 בשואל שאור 
	 בשואל [כׄכר טמא למלאות תנור] (ונמ' עי“ע ועי”א, וט"ס היא מלמטה)








כד ע"ד













	 1 
	 מה (ביניהון על) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	4 
	 (על התנור) אינו מפריש 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	7 
	תשעה פלטרין 
	 פליטירין 


	 
	 1843 
	 


	18 
	ממאה סאה 
	 ס – הוגהה עי"א מן מ1844


	20 
	 הכל נותנין מעשרי' 
	 מֵעַשְׂרִים (ם מוגהת מן ה)


	21 
	 ואחד מאחד מעשר וכו' 
	 מאחד [עשר] מעשר]ה] (והוגה כבד"ו)


	27 
	וכי (מפני) מה טימו 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	30 
	 אלא אפילו מגנות אחרות 
	 אלא מגנות אחרות אפילו (והוגה עי“א כבד”ו)


	31 
	 (ואם לאו אינו מעשר מזה על זה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1845


	32 
	 לחבר. מעתה 
	 לחבר [מעתה לחבר]. מעתה (ונמ' עי"א)


	41 
	(הא) אם נמכרה 
	 אם [לא] נמכרה (והוגה עי“א כבד”ו) 


	 
	 1846
	  


	51 
	 מידי מכרי 
	 מיד [הׄגויׄ] מכרי (ונמ' גם עי"א)


	 
	1847
	 


	53 
	 אמר רבי אחא בימי 
	 אמ' ר' [הושעיא לא הספיק לבוא] אחא (וט“ס היא משו' 54, ונמ' גם עי”א)


	56 
	 אלא בגין 
	 ־גין כתוב על גרד


	62 
	 דיתקן ליה 
	 דיתקן [לי] ליה (ונמ' עי"א)1848








כה ע"א













	2 
	 קם עימיה 
	 קם [רׄ'] עימיה (הנקודה – סימן למחיקה)


	 
	 1849
	 


	11 
	 תרומה לא תיאכל 
	 ה' שניה של “תרומה” – על גרד








פרק ששי1850













	31 מ"ו 
	 בית שמאי אומרי' (ר') 
	 בית שמי אומ'


	 
	(ואלא) לחבר 
	 חסר (ותלוי עי"ע)


	32 
	 בית שמאי 
	 בית שמי 1851


	35 מ"ח 
	 (או שירשו) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1852


	41 מ"ט 
	 טול את הלח 
	 נ“ב עי”ע: אתהׄׄ לח (ונמ' עי"א)


	45 
	 (משלי הן וכו' שהתיר) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1853


	47 מי"ב 
	 לוקח סתם 
	 הלוקח סתם (ונגרדה ה עי"א)1854 


	54 
	 מישראל חולק 
	 לוקח (והוגה עי“א כבד”ו)


	59 
	 הא בישראל 
	 הוא בישראל (ונגרדה ו עי"א)








כה ע"ב













	4 
	 רבי סימון 
	 ר' שמעון (ונמ', ותלוי עי"א: סימון)


	7 
	 בגין דלית 
	 כגון דלית (והוגה עי"א: בגין)


	8 
	 מוגרין לעמים 
	 לעניים (ותוקן עי"א: לעמים)


	10 
	 אבא הוה ליה 
	 אנא (ותוקן עי"א: אבא)


	17 
	 תני רבי חייא 
	 תני ר' חייה


	39 
	(אמר) לי' אופנא 
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')


	41 
	 תני (כהן) מכהן 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 
	 לוי מלוי 
	 ליי (!) מלוי (ותוקן עי"א: לוי)


	50 
	הא דתימר 
	 הן דתימר (ומוגה עי"א: הא)1855 


	55 
	 כהנים ליום 
	 כהנים לוים1856


	59 
	 ברוצה ליתנו 
	 רו – על גרד של אות אחת


	60 
	 דר' יוסי 
	 דרבי [זעירא] יוסי (ונמ' עי"א)


	62 
	 אוף רבי יוחנן 
	 אוף – על גרד עי"א1857








כה ע"ג













	4 
	 במחיר יבואו המקום 
	 יבואו (על גרד עי"א) והמקום1858


	6 
	 ובמי חטאת (ובאפר חטאת) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1859


	7 
	 (כהן) שמכר 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	11 
	 (אויר) חורבתו 
	 חסר (בסוף שורה, ונשלם עי"א בראש שורה) 


	 
	 1860
	 


	21 
	 אין במעשרות 
	 אין [לו] במעשרות


	23 
	 כאילין פלגוותא 
	 כאינון פלוגוותא


	32–33 
	(שלי לעולם וכו' קנים) 
	 חסר (ונ“ב עי”א, ושם בטעות: איסטים)


	 49–50 
	(ליקח לו בהן פירות) 
	 חסר (ונ“ב עי”ע) 


	 
	 1861 
	 


	61–62 
	 (הלכה ז' תני וכו' בטהרה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	63 
	 כשם שאמר קטן 
	 כיון (כך היה כתוב תחילה, כ–ן ניכרות, והוגה עי"א: כשם)








כה ע"ד













	4 
	 הדא מילתא 
	 חדא (!) (והוגה עי"א: הדא)


	10 
	 כך (שנינו) שהכשר 
	 חסר (ותלוי עי"א – כתב ג')


	13 
	 כההיא דאמר ר' יוחנן 
	 כהיא (ותלויה ה עי"א)


	15 
	 (תני) ישראל וגוי 
	 ליתא (ונשלם בריוח שבשורה עי"א)


	16 
	 בטבל וכמעשר 
	 כטבל1862


	17 
	 רבי חנינא 
	 חנינא – על גרד (של “יוחנן”? ן – ניכרת)


	25 
	 רבי ורשב"ג 
	 ר' ורבן [גמליאל] שמעון בן גמליאל (ונמ' גם עי"א)


	43 
	 ר' יודן בעי (היה צווח לפי תומו רבי יודן בעי ממה) דתימא כותי וכו'
	 ר' יודן בעי כדתימ' (ונגרדה כ, והמוקף נ“ב עי”א)1863


	46 
	 (ואמר) הרי אלו מעושרין 
	ליתא (ותלוי עי"א)








פרק שביעי 1864

כו ע"א













	פ מ"ג 
	 תשעים שאני אוכל 
	 תשעה (והוגה עי"א: תשעים)


	 
	 1865
	 


	45 
	 זו תנינן 
	 דו1866 תנינן 


	 
	 1867


	49 
	 (אלא) על דבר 
	ליתא (ותלוי עי"א)1868


	52 
	(מיקל) בלשי 
	 נ“ב עי”ע1869


	54 
	 דיתקן לילא 
	 לי לא (נפרדות קצת)1870


	 
	1871
	 


	61 
	 מפררי 
	מפרר








כו ע"ב













	1 
	 לישנא (בישא) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	14 
	 עם יציאתו מן הכוס 
	 עם הכוס (והוגה עי"א: מן)


	20 
	 מהו חשד 
	 ניהו (והוגהו ני למ' עי"א)


	23 
	 אשכח ספרא אייניס 
	 אזל ספרא אייניס1872 (והוגה עי"א: אשכח)


	24 
	 אסיר (לך) 
	ליתא (ותלוי עי"א)


	25 
	 אתאמר אסור 
	 את אמר (וחוברו בקוים עי"א, וטעה המגיה)


	26 
	 תניי ב"ד שתהא 
	 תניי בית דין הוא שתהא


	31–32 
	 ועל הדינר (הישן וכו' ועל הדינר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	36 
	בכיס הזה (הקדש) 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	52 
	 תרומ' (טהורה) 
	 תרומת (ותוקן: תרומה, ותלוי עי"א: טהורה)


	58 
	 (אין יסיב חדא לאלף) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1873








כו ע"ג













	2 
	 מעשרותיהן מעשרות 
	 מעשרותיהן [מעשרותיהן] מעשרות (כפול בט“ס, ונמ' עי”א)


	14 
	 נוטל נוטל חמש עשרה 
	 נוטל [אפילו הוא נוטל את כולה] (ונמ' עי“א “אפילו” ו”את כולה", וכפול הוא מלקמן)


	28 
	בעי ויפצע 
	 וי – על גרד


	30–31 
	 מעשר (לא הפסיד כלום רבי לוינטי בשם רבי יונה)
	 \עשר (והוגה: מעשר1874, והמוקף חסר, ונ“ב עי”א)


	36 
	 נוטל שמונים 
	 שלשים (נ“ב עי”ע: שמוׄׄנים)


	38 
	 תני היו לפניו 
	 [וׄיטולׄ.] תני וכו' (ונמ' גם עי"א)


	39 
	 (ומזו כדי תרומת מעשר משתיהן) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	41 
	 דברי (ר') 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	46 
	 כהדא (מתניתא וכו' בר שמעון 
	 חסר (ונ“ב עי”א)








מסכת כלאים













	12 מ"ב 
	 (ב') 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	13 
	חזרת (ו)חזרת 
	 חזרת חזרת (ונו' ו עי"א)1875


	14 
	 עולשין ועולשי 
	 עולשי (ונו' ו עי"א)1876


	16 מ"ג 
	 והלעונים (אינם כלאים זה בזה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1877


	19 מ"ד 
	 והעזרדי' 
	 והעזררים (בשתי רישי"ן)1878


	26 מ"ח 
	 בתוך סדין 
	 סדן (ד – על גרד ב' אותיות)1879 


	 
	 1880
	 


	38 
	 (אפילו) שני 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	39 
	 ואפילו שני 
	 אפילו שני (ונו' ו עי"א)1881


	42 
	 ואפילו (שני מיני) פשתים 
	 ליתא (ותלוי עי"ע)


	46–47 
	 (אמר רבי בא בר זבדא שכן מקומות מקיימין אותן ליונים)
	 חסר (ונ“ב עי”ע; ושם: שכן שני, ונמ' עי"א, ועי' בסמוך)


	47 
	(כרבי ליעזר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1882


	55 
	 מין חטין הן 
	 מין אחד הן (והוגה עי“א כבד”ו)








כז ע"א













	1 
	 כולם מותרין 
	 כלום (והוגה עי"א: כולם)1883


	4 
	 לא (אמר) אלא 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	11 
	 (מפיטמה של אבטיח) 
	 ליתא (ונ“ב עי”ע)


	14 
	 צווחין ליה (בלישנא יונא)מולפפון 
	 צווחין ליה מולפפון בלשון1884 (והוגה: בלישנא יוונא מולפפון)


	18 
	 הסדיגרון 
	 הם (!) דיגרון (ומחוברות עי"א בקוים)1885


	19 
	 ר' ווסי וכו' יסיח לי 
	 ר' יוסי וכו' יסיח לי1886


	21 
	 דלעת ארמית 
	 מדברית (ונ“ב עי”ע: ארמׄׄית)


	24 
	 הלפת והנפוס 
	 והנפוס [נפון] (ונמ' עי"א)1887 


	 
	 1888
	 


	31 
	 הרוגייני' 
	 הרוגיינים1889


	32–34 
	 (ראם תלמיד וכו' על גבי אגם)1890 הא וכו' 
	חסר (ונ“ב עי”א) 


	40–41 
	 כורבי לבנון 
	 כורסי (כ מתוקנת מן ב) לבנון1891 (והוגה: כורבי)


	55 
	אלא (הוה א")ר אחא 
	 ליתא (ונ“ב עי”א: הוה אמר)1892








כז ע"ב













	 
	 1893
	 


	 17–18 
	 (ואית תני וכו' תשמרו) חייב 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	19 
	 (בשהרביע1894 וכו' אלא אחת) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	38 
	 שהוא (עושה) חריץ 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	46–47 
	 טרשים (שהוא פטור) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)








פרק שני

כז ע"ג













	5 מ"ב 
	 באמת (אמרו) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1895


	14 מ"ד 
	 ואחר (כך) משרש 
	 תלוי עי"ע 


	 
	1896 
	 


	22 מ"ח 
	 לסמוך לו מאותו מין 
	 לסמוך לו מין אחר (והוגה עי“א כבד”ו)


	26 מ"ט 
	 (אבל) סומכין
	 ליתא (ותלוי עי"א)1897 


	 
	1898
	 


	45 
	 (מאן) דאמר 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1899


	 54 
	 (אינו) מנכה 
	 חסר (ותלוי עי"א)


	57 
	 דמי אותו הרובע 
	 אותו [חצי] הרובע (ונמ' עי"א)1900


	59 
	 באמת (אמרו) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1901


	61 
	ואחד מ(עשרים ו)ארבעה 
	 מארבעה (והוגה עי“א כבד”ו)








כז ע"ד













	 16–17 
	 ורובע שלשת וכו' תשעת קבין) 
	 חסר (ונ“ב עי”א, ועי' ר"ש)


	29 
	 (גפן יבש) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א, ונמ' כנראה)


	37 
	 הלכה ה' תניי יהושע וכו' 
	 ה'. [מהו קרביים כרביי] (ונמ' עי"א)1902


	45 
	 כאלו עקורין 
	 כולן (!) (ומוגה עי"א: כאלו)1903


	 46 
	 כאלו עקורי' 
	 כילו (ומוגה עי"א: כאלו)1904


	 46–48 
	 ומונחין ‏ לפניו. (ר' יוסי וכו' ומונחין לפניו.) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	56 
	 ויתיבינא 
	 מתנית' (!) (והוגה עי“א כבד”ו)


	57 
	 היך את משיבני 
	 [כההיא דאמ' ר' אימי] היך (וט“ס היא מלמטה, ונמ' עי”א)


	59 
	 כאינש דאית ביה 
	 באינש (ותוקנה ב לכ')


	61 
	 (על שתי אמות) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1905








כח ע"א













	2 
	 רבי אומר 
	 ר' אימי (ומוגה עי"א: אומר)


	18 
	 לתוך של שעורין וכו' 
	 שלשעורין [שלחטין] וכו'


	 
	 לתוך חיטין 
	 לתוך חיטין [שלשעורין] (ונמ' עי"א)


	24 
	 ורבנין חששו 
	 ורבנין [לא] חששו (ונמ' עי"א)


	 
	 1906
	  


	35 
	 על רוחב מלואו 
	 ומלואו (ונמ' ו עי"א)


	36 
	 אם יש בין בד לבד 
	 [נאמר] אם יש (ונמ' עי"א)1907


	 49–50 
	 מן הדא (וסומך לשרשי וכו' מן הדא) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	51 
	 מציל את הזרעים 
	 הזרע' [אפילו תימא ולגדר שהוא גבוה עשרה טפחים הדא אמרה שגדר זרוע מציל את הזרעים] (וכפל בט“ס הוא, ונמ' עי”א)


	55 
	 ששה אינו צריך 
	 ששה [לרוחב] (ונמ" עי"א)


	 61 
	 אוכלת הגפן 
	 וכל – על הגרד עי"א (היה כתוב: אכלת)1908








כח ע"ב













	2 
	 כי נן אמרין 
	 כי נן [קׄיימיןׄ] אמרין (ונמ' גם עי"א)


	 
	 אין זורעין 
	 לא זורעין (והוגה עי"ע: אין)


	4 
	 במרובע (כן אשכחן וכו' במרובע) 
	 במרובה (ה תוקנה לע', והמוקף נ“ב עי”א)


	13 
	 מאן דאמר דא 
	 מאן אמר דא (וכצ"ל)


	 
	 דאמר רבי יוסי 
	 רבי [חׄייא] יוסי (ונמ' גם עי"א)


	19–21 
	 (תרתי וכו' הטומאה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1909


	27 
	 רבי אבא מרי 
	 ר' אבמרי1910








פרק שלישי













	37 מ"א 
	 גבול (גבוה) טפח 
	 ליתא1911 (ותלוי עי"ע)


	38 
	(בתוך הגובל) 
	 חסר1912 (ונ“ב עי”א, ושם: הגבול)


	 
	 1913
	  


	48 מ"ד 
	 שתי שורות של קישואין 
	 שורות [שׄלירקׄ] (ונמ' גם עי"א)


	50 
	ושורה של קישואין 
	 או שורה (ונגרד עי"א והוגה: ושורה)1914


	52–53 מ"ה 
	 (ונוטע שער וכו' מראית העין) 
	 ליתא1915 (ונ“ב עי”א)


	57 מ"ו 
	 ונוטע שתי שורות 
	 ונוטע שורה אחת (והוגה עי“א כבד”ו)








כח ע"ג













	13 
	פוגע בחבירו (לחובשו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	14 
	 זריעה זרעיה וכו' 
	 זריעיה1916 זרע זרעה זרעיה [זרעה]


	 
	זרע זרעה זרעיה 
	 (ונמ' עי"א)1917 


	 
	 1918
	 


	18 
	 ניתני תשעה 
	 ניתני [עׄשרהׄ] (ונמ' גם עי"א)


	23 
	(ואין על ראשה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	 
	 1919
	  


	40 
	 (וניתני חמשה וכו' באמצע) 
	 חסר (ונ“ב עי”ע)


	46–48 
	 (בשמונה וכו' שהוא ניצול) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1920


	52–53 
	 נתמעט (כשר) 
	 חסר (ותלוי עי"ע)


	60 
	 ואין סומכין (לגובל) 
	 לגינה (ונגרד, והוגה עי"א: לגובל)








כח ע"ד













	 13 
	 (היא) רבי ישמעאל 
	 חסר (ותלוי עי"א)1921


	18 
	 כגון הירק 
	 כגן הירק (וכן בכי"ר)


	19–20 
	 (ותנינן תמן וכו' מה אין רבי יהודה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	 
	 1922
	 


	21 
	 דאילין מקילין וכו' יקילון 
	 מקללין, יקללון (והוגה עי“א כבד”ו)


	23 
	 אינון מקילין וכו' מקיל וכו' 
	 מקללין, מקלל (והוגה עי“א כבד”ו)


	 
	 דיקיל הכא 
	 יקלל (והוגה עי"א: דיקלל)1923


	27 
	 גין המוקשיות 
	 בין המוקשיות (וכן ר')


	29 
	 (אף הכא וכו' הפליגו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	 37–38 
	 (אף הכא וכו' הוא עושה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1924


	44 
	 לעשות בתוך שדהו 
	 לעשות על שדהו (והוגה עי"א: בתוך)


	 
	 בתוכו ארבע 
	 בתוכו חמשה (והוגה עי"א: ארבע)


	46 
	 (רבי מנא בעי אם בנוטין לחורבה) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	52–53 
	 (רבי עקיבא אומר וכו' שתים עשרה) ורבנין 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	56 
	 (נותנין) לה עבודה 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	60 
	 (או) לא כל מקום 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	61 
	 את עשה 
	 את עושה (וכן ר"ש ור')








כט ע"א













	 2 
	 יונה. 
	 יונה. [ר' יונה] (ונמ' עי"א)1925








פרק רביעי













	מ“א ומ”ה 
	 בית שמאי (ד"פ) 
	 בית שמי


	19 מ"ב 
	 בין כרם לגדר 
	 בין כרם לכרם (והוגה עי"א: לגדר)


	22 מ"ד 
	 על העומד 
	 על השאר (והוגה עי"א: העומד)


	40 מ"ט 
	 שש עשרה על שש עשרה 
	 על שש עשרה שש עשרה1926 (והוגה כבד"ו)


	 
	 אמה 
	 אמרה1927 (והוגה עי"א: אמה)


	42 
	 שש עשרה (על) שש עשרה 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1928 


	 
	 1929
	 


	58, 59 
	 ביניין 
	 בניין1930


	 59 
	 תלתא כרמין 
	 תלתה כרמין


	 59, 61, 62, 63 
	 שמאי 
	 שמי








כט ע"ב













	3 
	 על (דעתיה) דבית שמאי 
	 על דבית שמיםׄ (ונמ' ם, ו“דעתיה” תלוי עי"א)1931


	3–4 
	 (ועבודו' הגפן אדעתיה וכו' דבית הלל) שש אמות 
	 ליתא (ונ“ב עי”א, ושם: שמנה)1932


	6 
	 בגין בית הלל 
	 כגון (ומוגה עי"א: בגין)


	12 
	 כשאין הכרתים 
	 אין (ותלוי עי"א “כש”)


	17–18 
	 תוכו שמנה 
	 מנ – על גרד (והיה כתוב כנראה: שבעה)


	27 
	 כנגד הפירצה אסור 
	 מותר (והוגה עי"א: אסור)


	30 
	 הראו שדה 
	 הראהו1933 שדה 


	 
	1934 
	 


	43 
	 מרוח אחת (עד שתהא מגופפת מארבע רוחותיה) 
	חסר (ונ“ב עי”ע)1935 


	48 
	 רבי בון ורבנין 
	 ר' בון ור' בון (ונגרדו אותיות, והוגה עי"א: ורבנין)1936


	56–57 
	 (אסור וכו' על העומד) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)








כט ע"ג 1937













	6 
	 (כנגד) קרן 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	6–8 
	 על דעת(!) דב"ש (אי זו שדה אסור וכו' על דעתיה דב"ש)
	 חסר (ונ“ב עי”א, ושם: איזו)1938


	 
	 1939
	 


	14–15 
	 (ואחרת נטועה כאן) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	19 
	 (תמן אין אד' מקדיש דבר שאינו שלו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	23 
	 מצטרפין לאסור 
	 לאסורֿ מׄצטרפין (סימן להחלפת הסדר, והוגה גם עי"א)


	29 
	 כבית שמאי, דבית שמאי 
	 כבית שמי, דבית שמי


	35 
	 בה (בחורבנו) 
	 בה ורבנן (ונ“ב עי”ע: בחורבנו)


	36 
	 הלכתא 
	 הל' 


	37 
	 מותר (לזרוע רב חייא וכו' מה מותר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1940 


	44 
	 (בחוצה לארץ) 
	 חסר (ונשלם עי"א בשורה)








פרק חמישי













	52 מ"א 
	 כרם (כרם) דל 
	 ליתא1941 (ותלוי עי"א)


	 
	 1942 
	 


	58 מ"ג 
	 מראש הכרם ועד סופו 
	 ועד ראשו (ומוגה עי"א: סופו)1943


	60 
	שומרה וכו' זורעין (בתוכה) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1944








כט ע"ד













	1 
	ארבע על ארבע או חמש 
	 עׄׄל ארבע (מנוקד בדיו חדש) 


	  
	 על חמש 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1945


	23 
	 (שתים וכו' זנב) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')1946


	29 
	 ויהב לון [הכא] 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1947 


	 
	 1948
	  


	37 
	 כיצד הוא יודע 
	 כיצד הוא עושה (ומוגה עי"א: יודע)


	54 
	(ורבנן) אמר 
	 אמ' (= אמרין) (ורבנן – תלוי עי"א)


	64 
	 שאויר הכרם 
	 שאבַׄׄיר הכרם (ונ“ב עי”ע: שאוׄׄיר)1949 ‏








ל ע"א













	15 
	 דר' לעזר אמר 
	 דר' זעירא אמ'1950


	27–28 
	 (אין תימר וכו' עומד) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	38 
	 הקשין מותרין 
	 הקשין [אׄסורׄ] מותרין (ונמ' עי"א)


	39 
	 (זרע באיסור והעביר את הסכך) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	45 
	 השיפה והחיטין 
	 [והתני ר' הושעיה] השיפה (נשתבש מלמטה, ונמ' עי"א)


	48 
	 על התמורו' שלו 
	 על התמורת1951 שלו 


	52 
	 הרי הכרוב 
	 הרי אכרוב1952








פרק ששי













	 61 מ"א 
	 וזורע 
	 ז – על גרד של אות רחבה


	 
	וכמה היא עבודת הגפן 
	 עבודת [הׄכרםׄ] הגפן (ונמ' גם עי"א)1953








ל ע"ב 1954













	27 
	 דבית שמאי 
	 דבית שמי


	29 
	 אינו אסור 
	 היינו אסור (ומוגה עי"א: אינו)


	  
	 1955 
	 


	34 
	 (לרבי יוחנן) 
	 חסר (ותלוי עי"א)








ל ע"ג













	 1 
	 בית שמאי (ב"פ) 
	 בית שמי


	 11 
	 ברם (הכא) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 17 
	 (עד שמגיע) לעיקר 
	 בשומר־הדפים: שהוא, וכן בראש הדף הבא (ונמ'), ונו' עי"א בסוף הדף: עד שמגיע


	21 
	 בשם רבי שמעון בן לקיש 
	 בשם ר' [יׄוחנןׄ] שמעון בן לקיש (ונמ' גם עי"א)


	 26 
	 מה (בין) אילן 
	 חסר (ונ“ב עי”ע)


	31 
	 מה בין צרור (עולם מה בין צרור) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	 34 
	 ולמה לא תניתה ולא 
	 ולמה לא תנינתה דלא1956 (והוגה עי"א: ולא)


	56–57 
	 תמן על ידי (שהוא מגופף וכו' הכא על ידי) שאינו וכו' 
	 חסר (ונ“ב עי”א)








פרק שביעי

ל ע"ד













	8 
	(אסור ואינו מקדש וכו') 
	 חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג') 


	  
	 אסור ואינו 
	 


	21 
	 שבישלו 
	 שבושלו (!)


	36 
	 אין השרשין מהלכין מן הצד 
	 הצד [ו֯כא את אמר השרשין מהלכין מן הצד֯] (וכפול בט“ס מלעיל, ונמ' גם עי”א)1957 


	37 
	 עפר (תחוח) 
	 חסר (ותלוי עי"א – כתב ג': תוחח)1958 


	 
	 1959
	  


	42 
	 (והאי כ)שאין 
	ליתא (ותלוי עי"א)1960


	43–44 
	 (אבל אם היה הראשון נראה) 
	 ליתא1961 (ונ“ב עי”א – כתב ג')


	49–53 
	 לאויר, אויר, אויר, לאויר, אויר 
	 לאביר, אביר, אביר, לאביר, אביר (והוגה עי“א כבד”ו)1962 


	54 
	 בנתיים מהו 
	 מהן (= מַה הֵן) (והוגה עי"א: מהו)


	58 
	 אין לו מחול 
	 אין לו [מׄקוםׄ] מחול (ונמ' גם עי"א)








לא ע"א













	5 
	(ודכוות' דבר וכו' לגבוה) רבי שמעון
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')1963 


	8 
	 חוי סלעיה 
	 חוי – על גרד (וכתוב היה: הוׄׄה)1964


	11 
	 בנושא שכר 
	 נושא, ונו' ב עי"א 


	  
	 1965
	  


	13 
	לרבי לעזר 
	 לרבי [יׄוחנןׄ ] (ונמ' גם עי"א)


	21 
	 מותר לקוצרו אפי' במועד 
	 מותר לקוצרו [במועד] אפילו במועד (ונמ' עי"א)1966


	  
	 1967 
	 


	 30 
	 תני אין בין עציץ 
	 [עציץ:] תני אין (ונמ' עי"א בטעות, שפיסקא היא)


	35 
	 ריבת ב(טהרת) זרעים 
	 ליתא (והוגה עי"א)1968 


	41 
	 לאויר (עשרה) 
	 לאביר (והוגה עי"א: לאויר)1969 עשרה תלוי עי"ע








פרק שמיני













	51 מ"א 
	(וכל שכן בהנאה) 
	 ליתא1970 (ונ“ב עי”א)


	59 מ"ד 
	 כל הנולדים מן הסוס 
	 הסוס [עם הנולדים מן החמור] (ונמ' עי"א) 


	  
	 (וכן הנולדים מן החמור וכו' מותרין זה עם זה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1971 








לא ע"ב













	10 
	 עובר בלא תעשה 
	 עובר [בׄעשהׄ] (!) בלא תעשה (ונמ' גם עי"א)


	12 
	 ונאמר להלן פן תוקדש בו 
	 פן תוקש (ד תלויה עי"א)1972


	15 
	 אף כאן אסור בהנייה 
	 בהנייה [וקדש אסור בהנייה]1973


	21 
	 נאמר לא תזרע כרמך 
	 נאמר [כׄרמךׄ] לא (ונמ' גם עי"א)1974


	35 
	 (תן לחכם ויחכם עוד) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1975


	43 
	 אף (כל) דבר 
	 אף [אין לי אלא] (והוגה עי“א כבד”ו)


	52 
	 ליידא מילה 
	 ליי דא (ומחובר בקוים עי"א)


	58 
	 (מתני' פליגא על רבי לעזר) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)1976








לא ע"ג













	1 
	 כלום אמר רבי זעירא (אלא) 
	 ליתא (ותלוי עי"ע)1977


	 5 
	 יכול (לא) יהא מעמיד 
	 ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')


	7 
	 לא בשהטיל 
	 כהטיל (ש תלויה עי"א – כתב ג‘, וכ’ מוגהת לב')


	8 
	 ומה (אם) בבגדים 
	 ליתא (ותלוי עי"ע)


	10 
	 לא כל שכן (את אסור) לרכוב 
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')1978


	25 
	 שנשואין את החבל 
	 שנושאין1979


	44 
	 בשם רבי איסת 
	 איסה1980


	47 
	 אבני השדה 
	 אבׄׄני השדה (וקו על הגליון)1981


	 51–52 
	 כבית שמאי (ג"פ) 
	 כבית שמי


	52 
	 חולדת (הסנאים) 
	 חולדה (והוגה עי“א כבד”ו)


	59 
	 עוקריה מן תמן הוה 
	 עורקה (ונמ' ונ“ב עי”א – כתב ג': עוקריה)


	62 
	 עם (אווז) הים 
	 ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')








לא ע"ד













	1 
	 (אבל) חורש את 
	 ליתא (ותלוי עי“א, וא”צ)








פרק תשיעי













	11 מ"ב 
	 השיריין והכלך אין וכו' 
	 והכלך [וׄהסריקוןׄ] (ונמ' גם עי"א)1982


	 20 מ"ו 
	 (ובלבד ש)לא יתכוונו 
	 ולא יתכוונו (והוגה עי“א כבד”ו)1983


	22 מ"ז 
	 (אף) הבאים 
	 ליתא (ותלוי עי"א)1984 


	40 
	 אי לא 
	 או לא (והוגה עי“א: או, וא”צ)


	41 
	 לך יפשיל 
	 לא יפשיל1985


	50 
	 דכתיב בבגד 
	 דכוותה (ונמ' ותלוי עי"א: דכתיב)


	51 
	 בידי אדם 
	 בידי [שׄמיםׄ] אדם 


	55 
	 אלא צמר (ופשתים) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	61 
	 שנאמר ואת וכו' 
	 ליתא (ותלוי עי“א, וא”צ)


	62–63 
	 (תכלת וארגמן ותולעת שני) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	64 
	 שש (מפארי) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)








לב ע"א













	4 
	 בשם רבי ירמיה 
	 בשם רב ירמיה 


	5 
	מה מפליג 
	 מה ופליג (ו מוגהת למ' עי"א)1986


	7 
	 (ויהביה לר') ומצא בו 
	 ליתא1987 (ונ“ב עי”א)


	9 
	 (והוה) עלוי עד דהוא מכרך 
	 וקוק (ונגרדו רגלי ק עי"א, ונראה כמו וסום, והוה)1988 וכו' מברך (ובגליון עי"א – כתב ג': כׄ = מכרך)


	15 
	 על רב (פשתן) שצבעה 
	 על רב [נחמן] (ונמ' עי"א) (והושלם בגליון – כתב ג': פשתן)


	16 
	 שצבעה בחרס 
	 שצבעה בחרת1989


	19 
	 פרצופות 
	 פרסופות (והוגהה ס עי"א לצ')1990


	21 
	 בשביל שיכנס הדם (בתוכו) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1991


	38 
	תמן תנינן 
	 תנינן [מטפחות הידים] (ונמ' עי"א)1992


	44 
	 ביעתא (במפה) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	46 
	 עושה אותה כמין תיק 
	 כמין חיק (והוגה עי"א: תיק)1993 








לב ע"ב













	7 
	 גבהת 
	 נבהת (נ מוגהת עי"א לג')1994


	9 
	 אלבשוני בנרסיי 
	 דנרסיי (והוגה עי"ע: בנרסיי)1995


	10 
	 קטלי' 
	 קטלינן (!)


	15 
	 ואשירוניה תמני עשרה כנישן 
	 בניסן (והוגה עי"א כ' לב' וס' לש')1996


	23 
	 ומן גובעין 
	 ומן גובהין1997


	29 
	 גרמון (מנשיאותיה) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)1998 


	 
	 1999 
	  


	34 
	 כל אינון 
	 כי אתון (!) (והוגה עי“א כבד”ו)


	36 
	 חמי לה לי וחמי לה ליה 
	 חמי לילי וחמי ליליא (והוגה עי“א כבד”ו)2000


	40 
	 (אמר ליה אנא) לא הוינא 
	 [אפילו כן] לא הוינא (והוגה עי“א כבד”ו)2001


	49 
	 חמא ורגזן ידיה 
	 חמא דורגין דידיה (והוגה עי“א כבד”ו)2002


	56 
	 אמר אן אנן 
	 אמ' (= אמרין)


	59 
	 יהבון משיחתא 
	 יבון (והשלמה עי"א י, וה' – על גרד)2003








לב פ"ג













	7 
	 מחליד הקב"ה לפניהן את הארץ 
	 מחליד – עי“א במקום פנוי שבסוף השורה ונגרדו חל עי”א ותוקן ל“מרעיד”2004


	13 
	 (והן שאל להן) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)2005


	17 
	 (ובבל וכו' ושם תקבר) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א) 


	  
	 2006
	  


	27 
	איסטרובילו' 
	 איסטרובילוס


	35 
	 (ימא) דסמכו 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	36 
	 ימא דאפמיא 
	 דאפנייא (והוגה עי"א: דאפמיא)


	37 
	 והיא (איכא) ימא 
	 והוא (והוגה: והא) ימא איכא – תלוי עי"א2007


	38 
	 אמר רבי יוחנן שערונה 
	 אמ' ר' יוחנן [מדייא] (ונמ' עי"א)2008








לב ע"ד













	7 
	 עימיה (!) מן (גו) כהדא וכו' 
	 ליתא (ותלוי עי"א: לגו?)2009


	10 
	 כגין 
	 בגין2010 


	  
	 2011
	  


	17 
	 טווי 
	 טוי (והוגה: טווי)


	25 
	 עד יחות 
	 ע’ד י’ﭏ (סוף שורה, ובראש שורה:) עד יאׄׄות (ונ“ב עי”ע: נ"ל עד יחות)


	34 
	 מסתתר 
	 מסתדר (והוגה עי“א כבד”ו)2012 


	  
	 2013
	  


	42 
	 אין לך אסור 
	 אין לך [נׄשוךׄ] (ונמ' גם עי"א)








מסכת שביעית

לג ע"א













	12 מ"א 
	 בית שמאי 
	 שמי


	17 מ"ב 
	 ואחד אילן מאכל 
	 אילן [סׄרקׄ] מאכל (ונמ' גם עי"א) 


	 19–20 מ"ד 
	 (ושנים אין עושין) או שנים עושין (ואחד אינו עושה) 
	 או שנים עושין להןׄ (והשאר ליתא) ונמ' עי“א ונ”ב: ושנים… (כבד"ו)2014 


	29 מ"ז 
	 היו עשויות (שורה) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	 
	 לא צורכן 
	 אלא צורכן2015 


	34 מ"ט 
	 מטפח ולמעלן באילן 
	 כאילן 


	39 
	 וביום השביעית 
	 השביעי


	41–42 
	 והלא כבר נאמר (ששת וכו' והלא כבר נאמר) 
	 חסר (ותלוי ונ“ב ע”א – כתב ג‘, ועי’ בסמוך)


	 43 
	 כרמך 
	 כרמך [ו֯אם לעניין שבתות שנים והלא כבר נאמׄ ששת ימים תעבד ועשית כל מלאכתך֯] (ונמ' עי’א ועי"ב, הטבעות למחיקה – כתב ג')


	 50 
	 שאם בקשו לחרוש 
	 בקשו (לחזור יחזורו] (!) לחרוש – (ונמ' עי“א, שט”ס הוא מלקמן)


	  
	 2016
	  


	55 
	 יאמר לו 
	 יאמרו2017


	57 
	 סמכו (בשעה שאסרו למקרא סמכו) 
	 חסר2018 (ונ“ב עי”א)








לג ע"ב













	1 
	 מתוך שהוא (יודע שהוא) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)


	2, 4 
	 בית שמאי 
	 שמי 


	6 
	 עשר (לבית) סאה 
	 ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')


	7 
	בעשויין צוב' 
	 צובה2019


	12 
	 ולצד עשרין 
	 צד – על הגרד עי"א2020 


	  
	 2021
	  


	16 
	 וקרקע שחוצה לו 
	 קרקע (ונו' ו עי"א)


	18 
	 (מלמעלן) חורשין 
	 ליתא (ותלוי עי"ע) 


	  
	 ולא מלמטן 
	 ואילו מלמטן (והוגה עי"א: ולא)2022 


	24 
	 אתא עובדא 
	 את (א – תלויה עי"ע)


	32 
	 היו ארבעה והבקר וכו' 
	 היו ארבעה [שנים] והבקר (ונמ' עי"א)2023


	33 
	 כאלו חמשה 
	 כילו (והוגהה י' לא' עי"א)


	37 
	 לא אתיא (דלא) 
	 ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')


	 44 
	 הלכה (.) למשה מסיני 
	 הלכה למשה מסיני (ונקודה קטנה אחרי “למשה”)


	46 
	 (חד) ערבה ללולב 
	 ליתא (ותלוי עי"א)2024


	49 
	מ“ם יו”ד מ"ם 
	 מֵ"ם יו"ד מֵ"ם 


	50 
	 שניתנה הלכה ניתנה 
	 שניתנה הלכה [כך] ניתנה2025


	51 
	 דבקעת חוורן 
	 דברת (והוגה עי"א: דבקעת)2026


	52 
	 מה ופליג רבי יוסי 
	 מה ופליג. ר' יוסי 


	 56–57 
	 (כי היא חייכם וכו' יגיעין בו) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)2027








לג ע"ג













	13 
	 מרבית' דתאינתה 
	 מרביתה דתאינתה


	  
	כד טריפן לעוביה 
	 כֿד טריפןֿ (ב' נקודות ב' נקודות וקו על הגליון מכתב ג‘, שט"ס באות כ’ ואצל ן')2028 








פרק שני













	  
	 2029 
	  


	27 מ"ג 
	 מסקלין 
	 אותיות סקל – על גרד (והיה כתוב: מסלקין, ועי' בגמ')


	29 
	 שאני רשאי 
	 שאימו (ומוגה עי"א: שַׁאֲינִי)


	 33 מ"ה 
	 (ושל) שביעית 
	 ולשביעית, וכן בפיסקא (ותלוי עי"א: ושל) 


	35 
	 מקום שלא נהגו (לסוך) 
	ליתא (ותלוי עי"א) 


	  
	 סגין 
	 סכין


	36 
	 שהיא רשאי 
	 שהוא רשאי 


	  
	 2030 
	  


	 43 מ"ח 
	 (רבי שמעון אומר אפונין הגמלונים כיוצא בהן) 
	 חסר (ונ“ב ע”א)


	49 מ"י 
	 מותר לקיימו בשביעית 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	  
	 (ואם לאו אסור לקיימו בשביעית) 
	 ובשניהם כהוגן: לקיימן.


	  
	 התימרו' 
	 התמרות


	57, 58 
	 כבית שמאי 
	 שמי


	59–60 
	 (וכן אתינן מתניתא וכו' כמשנה אחרונה) 
	 חסר2031 (ונ“ב עי”א, ושם: מתני‘, ונו’ ת עי"א – כתב ג‘: מתנית’)








לג ע"ד













	 1 
	 כלה לחה – לא כלה לחה 
	 כל תלחה, לא כל תלחה (והוגה עי"א)2032


	8–10 
	 (וכן בית השלחין וכו' לשלשה ימים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)2033


	12 
	 מזבלין 
	 מי יכלין (והוגה עי"א: מיבלין)2034


	22 
	 מסקלין 
	 מסלקין (והוגה עי“א כבד”ו) 


	 
	 (תמן תנינן) המסקל 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)2035 


	26 
	 (כרבנן) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)2036


	28 
	 מקרסמין לזרדין 
	 מזרדין 


	29 
	 חמישית 
	 חמישיות (!)


	35 
	 המבקע בזית 
	 על גרד עי"ע2037


	  
	 אבל מכסה 
	 אבל [מׄחפהׄ] מכסה (ונמ' גם עי"א)


	38 
	 בית שמאי 
	 שמי 


	  
	 2038
	  


	42 
	 בסלא ועדר (וכי) מתכוין 
	 בסלא ועוד (והוגה עי"א: ועדר) וכי – נ“ב עי”א2039


	45 
	 על דעתיה דרבי לעזר 
	 דר' יוחנן (ונ“ב עי”ע: לעזר)


	  
	 2040
	  


	54 
	 ר' יוסה 
	 [ר' יוסי ר' יצחק בר טבליי בשם ר' לעזר אין מחרשין (!) על הגזירה.] ר' יוסה (כפול בט“ס, ונמ' עי”א)


	55 
	 דברדלייה 
	 דבר דלייה (וחוברו בהארכת הרי“ש, וא”צ) 


	56 
	 מפני החשד 
	 שד – על גרד עי"א (ונראה שהיה כתוב: החדש)


	 57 
	 תני [הנוטע] המבריך 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	58 
	 ומותר לקיימו 
	 מותר (ו – תלויה עי"א)


	58–59 
	 (פחות וכו' בשביעית) 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	61 
	 ערילים (לא יאכל) 
	 תלוי עי"ע


	64 
	 ואין בני 
	 ואין בנו (ונגרדה ו לי' עי"א)2041








לד ע"א













	17 
	 תזרע (שדך) ואספת 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	  
	 2042 
	 וששה (והוגה עי"א: ושבעה)2043


	19 
	 (ושבעה) אסיפין 
	  


	22 
	 בשעת לקיטתו 
	 כשעת 


	  
	  
	 השנה [שׄעברהׄׄ] (!) (ונמ' גם עי"א)


	24 
	 מתעשר (לבא) 
	 ליתא (ותלוי עי"א)


	47–48 
	 (בין זרעו וכו' ונכנסה שביעית) 
	 חסר (ונ“ב עי”א) 


	  
	2044 
	  


	 56–57 
	 (אסור. זרעו וכו' בין ירקו) מותר 
	 חסר (ונ“ב עי”א)


	 58 
	 וירקו מותר 
	 ירקו 


	  
	 2045 
	  








לד ע"ב













	3 
	 כירק (הן). מאן הורי כן 
	 (כי – על גרד של אות אחת, על ר שתי נקודות שנגרדו, וקו – בגליון)


	  
	  
	 הן – ליתא (ותלוי עי"א)2046


	5 
	 אתיא דרבי שמעון 
	 כר' שמעון (ותוקנה כ לד')


	11 
	 נילף הדא (דרבנן) 
	 ליתא2047 (ותלוי עי"א)


	19 
	 מיעבדינון בשבעת 
	 כשבעת2048


	20 
	 ויהיו (אסורין) 
	 ליתא2049 (ותלוי עי"א)


	  
	 בעפר לבן (בשביעית אבל לא במועד) 
	 ליתא2050 (ונ“ב עי”א)








פרק שלישי













	28 מ"א 
	 מזבלים 
	 זבלים (מ תלויה עי"א)


	34 מ"ב 
	 דבר מועט 
	 ממועט (ונגרדה מ עי"א, ורק רשמיה ניכרים)2051


	35 
	 עד שיעמיקו 
	 עד שיעמיק2052 


	  
	 2053 
	  


	49 מ"ז 
	 (או של גל אבנים) 
	 ליתא (ונ“ב עי”א)2054


	51 מ"ח 
	 מתקנו 
	 מתקנן


	53 
	 לפשוט את ידיו 
	 ידו 








לד ע"ג












5 משפסקו ו – על גרד של אות רחבה (נראית ת)

9 נישמעינה (מן הדא) ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')

11 (לא אמר וכו' המשפלות) חסר (ונ“ב עי”א)

12 (שהוא) מותר שן מותר (והוגה עי"א – כתב ג': שהוא)

18 הלשפתות האשפתות (וכ“ה בכי”ר)

21 ולמה תניתה תנינתה

23 (בעושה) יותר תלוי עי"ע

25 משפסקו משיפסקו (וכן במו"ק)

44 שנתקווצה שניקווצה2055

44 להעמיד צאן להעמיד דיׄׄר (ונ“ב עי”ע: צאׄׄן)

49 תוקע את היתד בארץ תוקע את השדה בארץ (ונ“ב עי”ע: היתד)

49–50 ועושה סהרין ארבעה בארב' ועושה ארבעה סהרין בארבע רוחותיה

רוחותיה

53 ואם באו מאיליהן מסייעין מאיליהן [מׄותרׄ] (ונמ' גם עי"א)

62 תלתא זמנין זמ – מוגה על הגרד עי"א2056





לד ע"ד

1 זה נתקן עי"ע מן “זיז”

3 שהוא (בזיז שהוא) חסר (ונ“ב עי”א) 2057

9 (וחצי טפח לסיתות מכאן) חסר (ונ“ב עי”א)

14 כדון תניא כהן ( = כההן) תנייא (והוגה: כדון דו – על גרד ן – נוס')

22, 25 רבי שמאי שמי 2058

24 אבל כונה בונה

25 שכיעית שביעית

32 בינו לבין (רשות הרבים הא בינו חסר (ונ“ב עי”א) לבין) חבירו

33–34 (אבל בפירצה שאינה סגה את חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')2059 העפר)

34 שהיא סגה כעפר בעפר

36 (אבל אם) היתה אף על פי שאינה אפילו (והוגה עי“א – כתב ג' כבד”ו)2060

אׄׄעׄפׄ ש’אינה (הקוים מכתב ג' – כלו': יש למחוק “אע”פ ש־") 2061

41 נקרא (שמו) נר תלוי עי"ע





פרק רביעי





47 מ"א מלקט אדם עצים (ואבנים) ליתא (ותלוי עי"א)2062

62 מ"ה (הקוצץ קורת שקמה וכו' או בקש) חסר (ונ“ב עי”א)





לה ע"א

13 מ"ט וכמה (יהא) ליתא (ותלוי עי"א) 2063

35 אם לעקולקולת לעקולקול (ת נו' עי"א)

36 ורבנין (דהכא) כתוב עי"ע בצד השורה

38–39 (ברם וכו' כשהיתה המלכות אונסת) חסר(ונ"ב עי’א)

46 לולינוס לוליינוס

47 (זכוכית) צבועה תלוי עי"ע

52 בית לבזה (בלוד) ליתא (ותלוי עי"א)

64 אמ' ליה מהן מאן2064





לה ע"ב

2 מיכל הוה מיזׄׄל (ובגליון עי"ע: נ' מיכׄׄל)2065

4 טייבה ומכרה טייבה [וׄזרעהׄ] וסכרה (?) (וזרעה – נמ' גם

עי“א, ס של וסכרה מוגהת ע”י אחר)

11 דבית רבי ינאי דבית [שמאי] ר' ינאי (ונמ' עי"א)

14 לא זכה הבן בהן [דׄאינוןׄ] (ונמ' גם עי"א)

16 כבית שמאי סנטירי' סנטיריה

20 מלייא מילייא

כבית שמאי וסכין שמין (ונגרדה נו“ן עי”א) וסבין (והוגה עי"א: וסכין)

28 (מכאן) שאסור ליתא (ונ“ב עי”א)2066

36 ומניח אחד ומניח [שׄלשה] אחד (ונמ' גם עי"א)

43 (אבל בודקין אותו בגללים בעציץ) חסר (ונ“ב עי”א)

44 אין (תולין) תובין2067 ליתא (ותלוי עי"א)

45 הדא עבדא חדא (!)

51 מקום (שנהגו) ליתא (ותלוי עי"א)

54 שלא (יקוץ) בקורדום ליתא2068 (ותלוי עי"א)

55 כבית הלל הלל [אלא ר' יוסי הגלילי]

(וט“ס הוא מלהלן, ונמ' עי”א)





לה ע"ג

4 וכפוניו' וּבְפַוניוֹת (!) (ב נתקן עי"א המנקד)2069

7 מתניתא (פליגא) ליתא (ונ“ב עי”א)

8 שולקין שוקלין (!) (והוגה עי“א כבד”ו)

26 בשם רבי חמא רבי [חׄנינהׄ] חמא (ונמ' גם עי"א)

29 בשם רבי חייה רבי [יׄונהׄ] (ונמ' גם עי"א)

30 בציון בציון [עד יראה אל אלהים בציון] (ונמ' עי"א)2070

נבוכד נצר נבוכדנצר2071

39 (אפילו) נפליג חסר (ונ“ב עי”א)





פרק חמישי





50 מ"ג אם לקטו וכו' (לקטו) ליתא (ותלוי עי"א)

61 מ“ז ומוכר לגוים כתוב עי”ע על הגרד

64 מ"ח (ופורט וכו' פועלין) חסר (ונ“ב עי”א)





לה ע"ד

1 אסורה אסור' (והקו מיותר בט"ס!)2072

42 השיתין הנובלות השיתין [ועד] הנובלות (ונמ' עי"א)2073

44 עמך בטבריא עמו2074 (והוגה עי"א: עמך)

45 לשתי שנים שנ – על הגרד עי"א2075

49 דרבי יודה כרבי לעזר(!)

ודרבי (!) כרבי יהושע ודרבי [שׄׄמעוןׄׄ] (כלו‘: נמ’ עי"ע)2076

57 ר' יוסה פתר לה לה – על הגרד עי"א2077 2078

61 ועשה ביצה יעשה (ומוגה עי"א: ועשה)

64 שלש שנים “שלש” מוגה עי"ע מן “שתי”





לו ע"א

1 שנה אחת [שנה אחר] שנה! (ונמ' עי"א)

10 (גזרו על הלוף ולא גזרו על הירק) ליתא (ונ“ב עי”א)2079

12 במוצאי החג במוצאי [שׄׄביעיתׄׄ] החג (ונמ' גם עי"א)

19 מן הקנוי בארץ מן הקבור בארץ (ונגרד והוגה עי“א כבד”ו)

24 יכול הוא מימר יכיל הוא מימור [ליה]

40 במקום שזורעין (אין) אוכלין ואוכלין (והוגה עי"ע: נמ' ו ותלוי “אין”)2080





42 אית אמרת איתאמרת

50 (וחרנא אמר וכו' טבאות) חסר (ונ“ב עי”א)

53 ולא כן אולפן רבי רבי [ואמ' לעוברי עבירה אישר ולא כן תניׄׄ] (הנקודות סימן שנמ' ומיותר בט“ס, ונמ' גם עי”א)

59 וגלגליות וגולגוליות





פרק ששי





לו ע"ב 2081

3, 4 מ"א ועד אמנה, ומאמנה אמנם, ומאמנם (והוגה עי“א כבד”ו)2082

9 מ"ג אם (אינן) יכולין ליתא (ותלוי עי"א)2083

13 מ"ה ואין מוציאין חוצה מחוצה (ונגרדה מ עי"א)

26 פן יפתה (לבבכם) חסר

32 מימי יהושע בן נון ולמה יהושע ישוע, ישוע2084

40 (אבותיכם) לא נתחייבו אלא לאחר (ארבע) עשרה חסר (ונ“ב ותלוי עי”א)2085

46 (אפילו) דברים אבל (והוגה עי"א: אפילו)

העלה עליהן העלה עליהן [המׄקׄוׄםׄ]2086 2087

53 ודמשק ודרמשק (ונגרדה ר עי"א והארכה הד')2088

57 מעכו לאכזיב מעכו [אשקלון] (!) (ונמ' עי"א)

59 משמאלו למערב (הדרך) חסר (ותלוי עי"א)

60 עד שתיוודע [והדרך טמיאה משום ארץ העמים] עד (!) (ונמ' עי"א)

61 (עד) לבלבו ליתא (ותלוי עי"א)2089

64 אמר (המלה האחרונה בעמוד בכ“י רק פעם אחת (אהצ"ו!) ונשנתה בראש ע”ג)





לו ע"ג

2 ולתין. במיהן ולתין רמ־־ן (ר' תוקנה עי"א לב', יה – על גרד, והנקודה

נגרדה: במיהן)2090

3 ולא אמר (אלא) ליתא (ותלוי עי"א)

7 (שהור') לפני ליתא (ותלוי עי"א) 2091

15 אמר לון ייתי ייתי [עלי]

20 ושינ' דדור ושינה דדור

23 ותרנגולא ותרנוגלא2092 2093

26 מן מה דתני מקמׄׄה (ונ“ב עי”ע: מן מׄׄה)

[28 על אויר אשקלון על אויר חשבון (ונ“ב עי”א: אשקלון)]

29 רבי פינחס בן יאיר ר' [יצחק] פינחס (ונמ' עי"א)

יורדי' היינו יודעין היינו (והוגה עי"א: יורדין)

30 וטובלין ואוכלין ט – על הגרד עי"א (?)2094

משך רבי ישמעאל ך – על הגרד עי"א (היה כתוב: משו')

31 (למה) לא אמרת לי ליתא (ותלוי עי"א)

40–41 ואת גבולה (ליתי עזה את אשקלון את גבולה) חסר (ונ“ב עי”א)

47 גבעונים (השלימו וכי) השלימו חסר (ונ“ב עי”א)

52 לבר (מן) מדיקליא ליתא (ותלוי עי"א על מ של מדיקליא)2095

53 שלח שאל לרבי חיא בר ווא בר ווא [שאל ר' חייא בר ווא]

לתרין וכו' לתרין (ונמ' עי"א)2096

דרבי אביתר דדמא דירמה (ונמ' י' של “דירמה”)2097





לו ע"ד

5 אי לא טהרה אלא טהרה

22–24 אמנה וכו' מטורי אמנה וכו' אמנם (קרי: אמנס) – אמנם – אמנס –

מטורי אמנה וכו' מטורי אמנה אמנם2098

26 שבצדדין (מהן) את וכו' ליתא (ותלוי עי"ע)2099

28–29 לכשיגיעו הגליות לטורי אמנה לטו – – – אמנם (רי – על גרד של 2 – 3 אותיות, והיה כתוב: לטוורס)2100 2101

31 מן (גו) דו תלוי עי"ע

37 (אפילו) בארץ מוגה על גרד (והיה כתוב: אבל)

47 תרויהון תריהון (והוגה עי"א: תרויהון)

49 כגון טבל ומעשר שני כגון טבל ומעשר [טבל ומעשר] שיני (ונמ' עי"א)

51 מין במינו ושלא במינו מין במינו [בכל שהוא] (ונמ' עי"א)2102

61 ר' אבהו על עאל (ע – על גרד של ש: שאל?)

63 הדא דרבי זעירא כהדא דר' זעירא





לו ע"א

7 (אמרין) ליה מדין (קרי: מרין!) (והוגה עי"א: אמרין) 2103

13 דרבי יודה דרבי וכו' דרבי יודה [אמ'] דרבי (ט“ס מלמטה, ונמ' עי”א)

17 להביא (ירק) מחוץ לארץ ליתא (ותלוי עי"א)

18–20 (רבי יוסי בר חנינה אומר וכו' חסר (ונ“ב עי”א) היא שאר שני שבוע)

22 אמנה אמנם (עי' לעיל)

25 ממקום (למקום) חסר (ותלוי עי"א)

26 הביאו בסורי' הביאו ביכורין2104

28 מרדפין אחריה לשם אחד לשם (והוגה: אחרי: ל֔שם) (= לשם לאחריה?)2105









פרק שביעי





57–58 (יש להן ביעור ולדמיהן ביעור) חסר (ונ“ב עי”א)





לז ע"ב

16 אוכלי בהמה אוכלי [תׄרומהׄ] בהמה (ונמ' גם עי"א)

20 מהו שיהא עליהן קדושת שביעית מהו [מהן] – תלוי עי"א

21 והבורית [והאהל] ליתא (ותלוי עי"א)

25 תני בה (תלת) מילין ליתא (ותלוי עי"א) ו

31 דיומירון אסיר דיומירן (ו – תלויה עי"ע)

33 עלי קורסייה קנרסייה (ו תוקן לנ' עי"ע)2106

39 ולעשותן מן סממנין ולעשות’ן (ונמ' ן' גם עי"א)2107 מהן סממנין

59 אוכלי אדם אוכלי בהמׄׄה (ונ“ב עי”ע: אדׄׄם)

58–59 (ודכוותה וכו' מלוגמא) ליתא2108 (ונ“ב עי”א)





לז ע"ג

3 אמר (ב"פ) יש להן ביעור (או) אין וכו' אמ' (=אמרו)2109 ליתא (ותלוי עי"א)2110

5 ושרע תנייה מיני מינה2111

21 מלאכה אחרת כשר מותר (והוגה עי"א: כשר)2112 2113

26–28 (ובשביעית התחיל וכו' כל שני חסר (ונ“ב עי”א) שבועות)

30 הלכה כרבי יודה מתני‘. אקלס דמתניתן, [תמן אמ’ ר'
בא בר זבדא ר' אבהו בשם ר' לעזר הל' כר' יודה דמתניתן.] אקלס (וכ“ז נמ'
עי”א)2114

35 חוץ מן הערל (!) הערל [והתני אלא שביעיתׄ] (ונמ' גם עי"א)

36 ששית אלא ששית [חוץ מן הערל והתני אלא] (ונמ' עי"א)

38 את מני לחוריה לחורייה (ונתקן עי"א: לחוריה, י הדבקה לר')

43 שכבשן (עם) לולבין ובין אלו הלולבין (ונמ' עי"א), עם – תלוי עי"ע

בין (ו תלויה עי"א)

44–46 (ואית תנויי תני וכו' עלין יש להן ביעור) חסר (ונ“ב עי”א)

46 אין להן ביעור רבן גמליאל אין להן עירוב [דברי] רבן גמליאל (והוגה עי“א כבד”ו) 2115





פרק שמיני





לז ע"ד 2116

46 2117 מלוגמא א – על גרד2118

48 אמר רבי מתנייה אמ' ר' (מ ר – על גרד)2119

52 מלוגמא (לאדם) ליתא (ותלוי עי"א)

54 אוכלי (אדם) ליתא (ונ“ב עי”א בסוף שורה)2120

56 צבעין לאדם צבעין לבהמה (ונמ' ותלוי עי"א: לאדם)

נעשה (צבעין) לבהמה נעשה [בהן] (ונמ' עי“א, ו”צבעין" תלוי עי"א)

58 מאוכלי בהמה קדוש' מאוכלי אדם (ונמ' ותלוי עי"א: בהמה) קדושה

59 (וחומרי) בהמה ליתא (ותלוי עי"א)

63 (דמי אוכלין נתן לו) ליתא2121 (ונ“ב עי”א)





לח ע"א

17–19 מהו לפטם יין של שביעׄׄית חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג': נישמעיניה מן הדא קל מהן

נישמעינה מן הדא (קל מהן שביעית שניתנה להדלקת נר הדא אמרה וכו' משביחו

שביעית וכו' משביחו) קל)2122

19–20 (ותרומה לא נתנה להדלקת הנר) חסר (ונ“ב עי”א)

21 (יהב) צלוחיתא ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')

לזו סימי אודייתא אוריתא (ונמ' עי"א – כתב ג', ותלוי: אודיירא)2123

22 אעלליה אעלליה

2223– (לאשונא וכו' אין סכין שמן) [לא] של (והשאר חסר, ונ“ב עי”א –

של שביעית כתב ג')2124

30 שנים ושלשה עבד אצבעך שנים שלשה (ו נו' עי“א, וא”צ) עבר אצבעך

46 אלא כן היה אלא [אם] כן היה (ונמ' עי"א)2125

51 (או) תפוח לחולה ליתא (ותלוי עי"א)2126

52 (ואם לאו אינו חייב ליתן לו אבל) חסר (ונ“ב ע”א) אם אמר

61 מצויין. מצויין. [אף ‏ לא למבייריןׄׄ]. (ונמ' עי"א,

ין – כבר נמ' עי"ע)





לח ע"ב

8 קודשין לחיי קודמין לחיי

24 שכרן שביעית שבהן (והוגה: שכרן) שביעית

45 החנווני (הרגיל אצלו) ליתא (ונ“ב עי”א)2127 2128

49 (ונסיב בהדא) ליתא (ונ“ב עי”א)

54 לתוך (מנעלו ולתוך) ליתא (ונ“ב עי”א)

57 עור שסכו בשמן וכו' עור שסכו [בשמן שלשביעית ר' ליעזר
או' ידלק וחכמ' אומ' יאכל כנגדן אמרו לפני ר' עקיבה או' היה ר ליעזר עור
שסכו בשמן שלשביעית ידלק אמ' להן שתוקו לא אמ' לכם מה שרי ליעזר או' בו.
א֯מ' ר' יוסי ז֯את (סוף שורה!) א֯ומרת אסור לחבר לשאת בתו של עם הארץ
ר' חזקיה בשם ר' אחא מתיר היה ר' ליעזר חמיצן של כותים֯ (סוף שורה!) אחר
הפסח מיד֯] מה אמר בו וכו' ונ“ב ע”י אותו מגיה: [עור שסכו
בשמן]2129

59 ועוד אמרו לפניו לפניו [או' היה ר' ליעזר האוכל פת כותי כאוכל בשר חזיר

אמר להן שתוקו לא אמ' לכם מה שר' ליעזר אמ' בו] (ונמ' עי"א)2130 2131





פרק תשיעי





לח ע"ג





11 מ"א כרוב אכרוב (ונגרדה א עי"א, ורשמיה ניכרים)2132

11 בירקות ירקות (ב – תלוי עי"א)

14–16 מ"ב (מכפר חנניה וכו' השפלה חסר (ונ“ב עי”א. ושם כהוגן: והנגב)

והננב (!))

25 מן הבית מן ה־בית (ביניהן אות ח שנגרדה)

(וכן להלן בגמ' לט ע"א שו' 8)

28–29 שנייה. ורבי עקיבה וכו'
שנייה [עד אימתי העניים נכנסין לפרדיסות עד שתרד רביעה שנייה] (בט“ס ממ”ז
– ושם: נכנסין עניים – ונמ' עי"א)

58–59 (לא אמרו וכו' ואלו וכו' עוברי חסר (ונ“ב עי”א) עבירה) יהו מותרין 2133

63 ודרש כרבנין ודרש [לון]2134





לח ע"ד

2 (דאי אנא) שרו(!) והוא אסר. ליתא (ותלוי עי"א)2135 (אנא) אסר

5 רב ורבי (חנינה) וכו' ורבי יׄוחנׄן וכו'

ורבי (יוחנן) ור' חנׄינׄה (ומוגה עי“א כבד”ו)

8 כבני עירו בשיני כבני עירו [בראשון] בשיני (ונמ' עי"א)

15–16 בשם (ר' יוסי בר חנינא וכו' חסר (ונ“ב עי”א)

א"ר) שמואל

19–20 מותר (אין מחייבין אותו וכו') חסר (ונ“ב עי”א) מותר

25 לינה (נפק) תלוי עי"ע

29 לעשות תקנה עשות (ל נו' עי"א) 2136

30 אמר נדכי אמ' (=אמרו)2137

32 מפלי בהון סבא בהון (= בהן)2138

33 ואנא מפיק לך מן תמן [מיׄׄתא] מן2139

35 מי עבר מחובר ע"י קו ומוגה “עבד”! 2140

37 הלכה ב' הלכה י' (ומוגה: ב')2141

42 ואין אזלון לון לו (ן – נו' עי"א)

44 ובסוף תלת י' תלת עשרה2142

48 גינוסר גיניסר

50–52 (ושפלתו וכו' ובית נמרה וכן חסר (ונ“ב עי”א)

כיוצא בהן)

52 ובעמק בית הרן בית הרם2143 (ומוגה עי"א בטעות: הרן) 2144

54–56 (מן מה וכו' כשפלה) חסר (ונ“ב עי”א)

57 מדינה (אחת) ליתא (ותלוי עי"א) 2145

60 הלכה ג' הל' י"א (והוגה עי"א: ג')





לט ע"א

1 הלכה ד' הל' י"ב (והוגה עי"א: ד')

2–3 (ר' יוסי אמר (!) וכו' שבעכו) חסר (ונ“ב עי”א, וצ"ל: אומר)

4 והם שבכרו שביכירו2146

5 הלכה ה' הל' י"ג (והוגה עי"א: ה')

7 כל שכלה מינו כל שכל מינו (ונו' ה עי"א)

10 חמיין (רבנין) ליתא (ותלוי עי"א)

18 הלכה ו' הל' י"ד (והוגה עי"א: ו')

21 הלכה ז' הל' ט"ו (והוגה עי"א: ז')

25 כל דבר כלת דבר (ונג' והוגה עי"א: כל)

26 עד שיגיע עד [כׄןׄ] שיגיע (ונמ' גם עי"א)

27 ולא פסקו ולא פסקי

33 אסור (משום ספחין) ליתא (ונ“ב עי”א)

38 אם אינו חשוד [סבור מימר](!) אם אינו חשוד (ונמ' עי"א)

42 הלכה ח' הל' י"ו (והוגה עי"א: ח')

44 מה (טעמא) דרבי שמעון חסר (ותלוי עי"ע)

45 הלכה ט' הל' י"ז (והוגה עי"א: ט')2147

48 כהדא תנינן [אם בפירות שב היתר היא מתני‘] כהדא וכו’ (ונמ' עי"א,

שב – נמ' עי"ע)2148

55 הוי מפקד הוה מפקד (כי"ר: הווה)

61 וחביריו וחבירו (ותלויה י עי"ע)





פרק עשירי





לט ע"ב

6 מ"ב מעובר משמיט משמט2149

14 מ"ה והמאוחר והמואחר2150

40 אם רצה רצת (כי"ר: רצתה)

42 (אמר לון וכו' משועבדין) חסר (ונ“ב עי”א)

מתני‘. בשלא מתני’ בשלא

43 אמר לה (פ"א) לה – תלוי עי"ע

52 בר"ה בראש השנה

63 אמ' כדברי ר' יוחנן אם (והוגה עי"א: אמ')





לט ע"ג

4 אותם אתם אותם אותם (והוגה עי"א: אתם)2151

5 מועדי לפני זמנו (אין אלה מועדי מועדיי לפני זמנו (והמוקף נ“ב עי”א)2152 לפני זמנו

8 (אמר) רבי שמואל בר נחמן חסר (ותלוי עי"א)

19 על מנת שלא תשמטינו שביעית על מנת שלא תשמיטנו שמיטה (והוגה עי"א: שביעית)2153

24 (מה) תלמוד לומר ליתא (ותלוי עי"א)

41 קשייתה וכו' בר אחא כמאן דאמ' בר אחא [תמן דאמרינן(!) מעשרות

מעשרות מדבריהן] כמאן וכו' (ונמ' עי"א)2154

46–47 לארץ (דבר תורה וכו' בין בחוצה חסר (ונ“ב עי”א)

לארץ) מדבריהם

49 שמיטין (הללו) שמיטה ליתא (ותלוי עי"א)2155

55 ואמר אף על פי שחתמנו ואמ' (ואומ' = ואומרים)2156

56 מתניתין אמר כן מתני' אמ' (=אמרה) כן2157





לט ע"ד

3, 9 והמאוחר, מאוחר והמואחר, מואחר

4 (שטרי חוב וכו' שמייפה כחן) חסר (ונ“ב עי”א)

5 מי מירע מירׄע2158

14 (אלא) מאן דאמר פסול ומאן (והוגה ע"א: אלא מאן)

25 שמעה (יתה) בך שמועה כן (והוגה עי“א כבד”ו)2159

31–32 המחזיר חוב בשביעית (ואמר לו המחזיר חוב בשביעית רוח חכמים נוחה הימינו [הלווה

משמיט אני) רוח חכמים נוחה מן הגר שנתגיירו בניו עמו לא יחזיר לבניו. ואם החזיר

הימינו רוח חכמ' נוחה הימנו. כל המטלטלין נקנין במשיכה, וכל

המקיים את דבריו רוח חכמ' נוחה הימנו]

(המוקף ליתא ונ“ב עי”א, והנוסף נמ' עי"א)2160

36 לבנותיו לבנתיו

37 כיוצא במי שמת כיוצא בו מי שמת 2161

40 ומניין את זמניין

41 (אלא) למי שפרע ליתא (ותלוי עי"א)2162

51 מרשות הבעלים רשות (ותלויה מ עי"א)2163

53 לינה חזר בי לי נה חזר בי

54 עירבון על מילחא על [תׄיבנאׄ] מילחא (ונמ' עי"א)

57 תמן למידת (הדין) הוא ליתא (ותלוי עי"א)

למידת חסידות למידת הדין2164 (והוגה: חסידות)





מסכת תרומות





מ ע"א

33 מ“ט (וזתים על זתים לאכילה) ליתא (ונ”ב עי“א, אבל בגמ' מא ע”א

34 (וענבים על ענבים לאכילה) – כבד"ו)

48 (רבי חונא אמר) בתפוש חסר (ונ“ב עי”א)





מ ע"ב

3–4 (שומע ואינו מדבר הרי הוא כפיקח) חסר (ונ“ב עי”א)2165





8–9 (א"ר יוסה וכו' אינו גט) עד חסר (ונ“ב עי”א)2166

9–10 (ש)אמר לסופר וכו' (לא) סוף ליתא (ונו' עי"א)2167

דבר וכו' (א)לא אפילו וכו'

11 ואף הכא ו נו' כנראה עי"א

13 שלשה (פעמים) ליתא (ותלוי עי"א)

15 כך וכך (עשיתי הכא באומר כך חסר (ונ“ב עי”א)2168 וכך) עשו

16 (אם אין בו דעת לשעבר אין בו חסר (ונ“ב עי”א)2169 דעת להבא)

17 2170 אבודימי אותיות ודימי – על הגרד'2171

27 מקטיר לשדים לפני “מקטיר” אות גרודה2172

28–30 קודייקוס (!) (רבי יוחנן אמ' וכו' חסר (ונ“ב עי”א)2173

קונדיקוס קורדייקוס) 2174

41 הרי שבא בעל הבית הרי שבא אביו (והוגה עי“א כבד”ו)

47 כלום למדו כולן (והוגה עי"א: כלום)2175

(א)לא מתרומת מעש' א – תלויה עי"א2176

53 הבקיר כריו הבקיר בידו (והוגה עי"א: כריו)

55 (תרומתו תרומה) נ“ב עי”א

(גנב) תרומת הקדש תלוי עי"ע

ואכלה (שלו) ליתא (ובא בטעות מסוף שורה שלפניה בכ"י!)

63–64 (רבי יוסי סבר וכו' שליח) חסר (ונ“ב עי”א)





מ ע"ג

10 נמצא כתורם ברשות כתורם [בׄתׄ] (ונמ' גם עי"א)

13 אילופוסה אילוסופה (ומוגה עי“א כבד”ו)2177

20 דרבי יוסי הדא 2178 דר' יוסי [היא] הדא

23 א"ר בי רבי בון אמ' ר' [יוסי] ביר' בון

31 חרש שחלץ ח של “שחלץ” על גרד של ב' אותיות, והיה כתוב: נחלץ2179

36 ונחשב לכם תרומתכם ונחשב לכם והרמותם (ונמ' ונ“ב עי”א: תרומתכם)2180 2181

472182 פשיטא לך שהוא וכו' [כת]פשיטא (בתיבה אחת, ונג' כת עי"א)2183

51 הגבול. אינו מביא הגבול [אׄו] אינו (ט“ס הוא, ונמ' גם עי”א)

52 לקדשי מקדשי מקדש (וכ"ה ביבמות)

53–54 לשם שלמים (מביא וכו' או מאחר) 2184 חסר (ונ“ב עי”א)2185

57–58 (מהו לעשות תמורה וכו' כך מביא חסר (ונ“ב עי”א)2186

מעשר בהמה) כשם וכו'

64 (רבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש חסר (ונ“ב עי”א)

אמר חייבין





מ ע"ד

12 ואפילו על אתר ואפי' על אחד (והוגה עי"א: אתר)

14 אמר ליה [אמ' ליה] אמ' ליה (ונמ' עי"א)

19 ואם תורם אין תורם (והוגה עי"א: ואם)

35 (הסומא) והשוטה ליתא (ותלוי עי"א)2187

37 תפילתו גדופין גידופין2188

שיכור ששתה יותר שיכור [אפילו] שתה [פחות] רביעית

פחות – תלוי על “רביעית” ונמ' עי"ע (והוגה עי“א כבד”ו)2189

38 לפני המלך אל המלך (והוגה: לפני)

40 לאליה לאליהו

47 אף (תרומת מעשר) אף [התורם] (ונמ' והוגה עי“א כבד”ו)

56 ויחזור ויתרום. ויתרום. [הדא אמרה שגדר מי חטאת]

(וט“ס הוא מלמטה, ונמ' עי”א)

58 ומה אין רבי מאיר דמיקל ר' מאיר [דר' מאיר] מיקל (ונמ' והוגה עי"א: דמיקל)

62–63 ה(ו)י רעיון הוי רעיון [רעיון] (ונמ' עי“א, ו של “הוי” נו' עי”א)2190





מא ע"א

1–5 “אין תורמין וכו' ששה דברים” ליתא, וכפול בד“ו בט”ס מלעיל מ ע"ד שו' 60–642191

10 אבל אם היתה הראשונה הראשנה2192

24 זיתין על זיתין זתין על זתין

27 הא לא נמלך הא – על הגרד עי"א (ואולי היה כתוב “ואם”?)

הלכה י' הל' יטׄׄ (ונמ' עי“ע ועי”א)





פרק שני





43 מ"א באמת (אמרו) ליתא2193 (ותלוי עי"א)

46 (תורמין) מן הטהור ליתא (ותלוי עי"א)

50 מ"ב (שהוא) שוגג ליתא2194 (ותלוי עי"א)

61 מ"ו ולא זיתי כבש על זיתי שמן על זיתי שמן [ועל זיתי כבש](?) ויין

ויין שאינו מבושל וכו' (ולא מן [מבושל על שאינו מבושל ו]שאינו מבושל

המבושל על שאינו מבושל) על המבושל זה הכלל וכו'.

(ונמ' המוקף עי"א ונגרדה ו של “ושאינו”,

ונ“ב עי”א: ולא מן וכו', כבד"ו)2195





מא ע"ב

8 (וכמלאה מן היקב) ליתא (ונ“ב עי”א)

מה גרן מן גורן (והוגה עי"א: מה)2196

13 מניין מניין [שתרומת מעשר] (ונמ' עי"א)2197

15 מן מקוד' מן ה מקודש (מן ה – בסוף שורה,

ו“מקודש” – בראש שורה)2198

16 שהיא ניטלת שהיא – נמ' עי"א (כתב ג')2199

16–18 מן (המוקף והיא וכו' אלא מן) חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')2200

הגמור

19 מן הטהור על הטהור על הטמא (והוגה עי"א: הטהור)

ומן הטמא על הטמא על הטהור (והוגה עי"א: הטמא)

24 ליחידאה ליחידיה (והוגה עי"א: ליחידאה)

27 במחובר כמי במחובר במי (וב' תוקנה לכ' עי"א?)2201

34 תפושה אחת תורם אחת [אינו] תורם (ונמ' עי"א)

39 2202 ויביא כהדא וייבא כהדא2203

48 והיינו נושוך והיינו נשוך2204

52 מביא משפך משפר (והוגה עי"א: משפך)

53 אפילו כביצה אפילו פחות מכביצה (והוגה עי“א כבד”ו)





מא ע"ג

23 מדיחה כוס כתוב בטעות – – ם (כו – מוגה עי"א על המחוק,

“בי”, ם נשארה בלי תיקון)

26 המבושל בשבת המבשל בשבת2205

27 לא יאכל (עולמית) ליתא2206 (ותלוי עי"א)

41 להיות מבשלין להיות [שׄוכחיןׄ] מבשלין (ונמ' גם עי"א)

42 (ויפה לו אסור מצטמק) ורע לו חסר (ונ“ב עי”א)

49 כדי שיעשו כדי שייעשו

57 אין תימר מונין (יש) כאן מונין [אין] כאן מונין (ונמ' ותלוי עי"א: יש)2207

61 שהן מחוורין וו – מתוקנות (והיה כתוב: מחוברין)2208





מא ע"ד

8 שבכל כלה שבכלכלה

9, 10 ונסב סלין ס של סלין – על גרד עי"א

(ובשו’י 10 נראה שהיה כתוב: צלין)

תרין אמרין תרין מרין (א תלויה עי“א, וא”צ)

22 ייסב חיי לו לקבל מבשל לו קבל (ל תלויה עי"א: לקבל)2209

25–28 וכאן בבעלים (ר' אלעזר ור' חסר (ונ“ב עי”א)

יוחנן וכו' וכאן בבעלים)

32 ולא תשאו עליו חטא חט (וכ“ה גם בד”ו לעיל פ“א מ ע”ג)





פרק שלישי





48 מ"א (ואם ספק תרומה) ויחזור ליתא (ונ“ב עי”א)2210

51 מ"ב למקום אחד (אינה מדמעתן נפלה [!] שתיהן למקום אחד) ליתא (ונ"ב עי’א)2211 2212

60 מ"ה עד שאומר בצפונו או בדרומו עד שאו' [זׄהׄ] בצפונו [וזׄהׄ] בדרומו (והוגה עי“ע כבד”ו)





מב ע"א 2213

7 מ"ט הנכרי והכותי הנוכרי (כתיב רגיל בכ"י)

26 מה בינה (לטמא) ליתא (ותלוי עי"א)

33 הלכה כרבי רבי זעירא. הלכה כר' זעירא. (ונוסף “רבי” ביה“ש עי”א, והנקודה נמחקה)

39 נותן שתיהן לכהן נותן שתיהן [שתיהן] (ונמ' עי"א)

52 וקבע (בצפון) ליתא (ותלוי עי"א)

53 אין תרומתן תרומה אין [תׄוׄרׄמׄיׄןׄ] תרומתן (ונמ' גם עי"א)

57 תניי מאימתי תורמין תני מימתיי תורמין (א – תלויה עי"א)2214

63 אית תנאי תני אית תניי תני

64 למאן דמר (משיטענו למאן דמר) חסר (ונ“ב עי”א)

(הדרוכות) מכיון ליתא (ותלוי עי"א)





מב ע"ב

6 ונותקות את היין נ“ב עי”ע: נ"ל ונותנות (ונמ' עי"א)

ואינן נותקין ואינן נותנין (ותוקן עי"א) 2215

35 אמר ליה רבי מנא רבי [אׄבׄאׄ] מנא (ונמ' עי"א)

43 זה הגומר בלב. בלב. [מה דאמ' שמואל לקרבן] (וט“ס הוא מלמטה, ונמ' עי”א) 2216

49 אלא מעשר ראשון אלא מעשר שיני (והוגה עי“א כבד”ו)

54 אמרה קומי רבי אבהו בשם רבי יוחנן אמרה ר' אבהו [קׄומי] בשם ר' יוחנן (ונמ'

“קומי” גם עי"א, ותלוי “קומי” לפני ר')2217

59 ור' שמעון מחייב ור' שמעון [פוׄטרׄ] מחייב (ונמ' גם עי"א)2218









פרק רביעי





מב ע"ג 2219

6 מ"ג שיעור (תרומה) ליתא (ותלוי עי"א)

11 מ"ד אחד מחמשים אחד מששים (והוגה עי“א כבד”ו)

13 מ"ה אומר (אחד) מעשרה או' עשרה (ותלוי עי"א)

24 מ"ח אין מעלות זו את זו וכשאינו אין מעלות זו את זו [כשהמלבנין והמלבנין

ידוע מעלין את העיגולין ור' אליעזר אוסר]

וכשאינו (וט“ס הוא מלמעלה, ונמ' עי”א)2220 2221

31 מי"א וקפאה וקפיה (והוגהה י' לא' עי"א)2222

32 אם יש בקפוי (מאה סאה) ליתא (ונ“ב עי”א)2223 2224

52 עלה בידו (פיחת כל הטבל עלה בידו) חסר (ונ“ב בראש שורה עי”א)





64 הפריש ממנו (מקצת) תרומה ליתא (ונ“ב בראש שורה עי”א)





מב ע"ד

1 הפריש ממנו (מקצת) תרומה ליתא (ותלוי עי"א)

12 הרי הוא כזה בזה [מׄה זה אחד מחמשים] (וט“ס הוא, ונמ' גם עי”א)

14 וששית האיפה מחומר השעורים ששית האיפה מחומר החטים (והוגה: וששית'… השעורים)

15 ר' לוי בר חינא ר' לוי בר חיתה2225 (והוגה עי"א: נא – על גרד)

17 לא (צורכה דלא) כמה דנן אמרין ליתא (ונ“ב עי”א)2226

21 במתכוין לפטור את כיריו בשאינו מתכוין לפטור את כיריו

אבל אם אינו מתכוין וכו' אבל אם מתכוין וכו' (והוגה עי“א כבד”ו)2227

26 מה לחיוב. (מזה) לפטור מה לחייוב. לפטור (ותלוי “מה” עי"א)2228

30 היידא מתני (!) ולא אגיביה היידא (ה – על גרד) מתני ולא (ו – על גרד)2229

32 טיבלו (דבר) תורה ליתא (ותלוי עי"א)

38 אף על פי שלא אמר לו אׄעׄפׄ שאמ' לו (ותלוי “לא” עי"ע על "שאמ' ")

41 חמשין ין – על גרד

48 שני כריי' שני כריים

51 קדשו מדומעין (כן רבי אלעזר [!] חסר (ונ“ב עי”א) אומר קדשו מדומעין) |

60 ממי הוא משובח ממי שהוא (ונגרדה ש עי"א)

61 מתני' אמ' כן מתני' אמ' כאן (והוגה: כֵן)





מג ע"א

3 רב איסי בשם רבי יוחנן ר' איסי בשם ר' יוחנן

4 א"ר ליעזר אמ' ר' לעזר

5 ר' יהושע ר' ישוע (ותלויה ה עי“א, וכן בשו' 7 ב”פ)

20 ונפלה אחת לתוכן (ואבדה אחת ליתא2230 לתוכן) ואבדה אחת וכו'

26 אוסרת בוודייה בודייה (והוגה, וו – על גרד)2231

30 תנאין אינון תניין2232 אינון (והוגה כבד"ו)

33 (דברי רבי ליעזר) חסר (ונ“ב עי”א)

34 תעלה (רבי עקיבה וכו' תעלה) חסר (ונ“ב עי”א)

38 והשוליים מותרין דברי רבי יודהמותרין [ר' יושוע אמ‘] דברי ר’ יודה (ונמ' י"א)2233

57 מזו מעלה מזו מעלה מזו מעלה מזו מעלה [מזו מעלה] (ונמ' עי"א) 2234

59 מתוך אח' מהן לתוך אחת מהן





מג ע"ב

4 ובטלה (שוגג) ליתא (ותלוי עי"א)

12 תני בלול מעלה ושאינו בלול כלול (!) – כלול (!) (ותוקנה הקרן הימנית למעלה לב')

14–15 הרי אינו (בלול ו)מעלה הרי אינו מעלה (ותלוי עי“א כבד”ו)





פרק חמישי





30 מ"ב למאה חולין טהורין למאה חולין [טמאין] טהורין (ונמ' עי"א)

31 היא סאה שעלתה שעלת2235 (והוגה עי"א: שעלת')

39 את הטהורה תעלה (תרומה) את [הטמיאהׄ] הטהורה תעלה החמורה

החמורה (ונמ' גם עי“א, ונ”ב עי"א בצד השורה: תרומה) 2236

42 מ"ה מדמעת (כתרומה ודאי) ליתא (ותלוי עי"א)

52 מ"ט כך הותירה תרומה ואסור אסור2237 (ונו' ו עי"א)

61 למעשרותיו למעשרתיו





מג ע"ג

12 הדא (היא) דתנינן ליתא (ותלוי עי"א)

17 והדין ניקודים כהדא דהכא (וכן כי"ר)

20 או נאמר או יאמר (והוגה עי"א: נאמר)2238

30 במקומה שאינו יכול לשורפה במקום (ם הוגהה עי"א: מ')

33 והדין ניקודין כהדא “הדי” של “והדין” – מתוקנות על הגרד2239

34 אפילו חולין (ששם) ליתא (ותלוי עי"א)

39 עד שלמדנוה מן חשבון גימטריא שלמדנוהא2240 מ – עי"א על גרד

41 ואין יגבל ארבע ואין יגבל [אׄיןׄ] ארבע2241 2242

56 שהודו, הודה שהורו, הורה (והוגה עי“א כבד”ו)
2243





מג ע"ד

7 אמר רבי לעזר אמ' ר' יוחנן (ומוגה עי"א: לעזר)

8 חולין שלמטן מצטרפין חולין שלמטן [חׄוליןׄ] מצטרפין (ונמ' גם עי"א)

12 על דרבי ליעזר על ד־ – מוגה עי"א על גרד

25–26 מיתנינה (לכהן וכו' חד בר נש חסר (ונ“ב עי”א) אפיל)

31–33 (רבי ביבי בעי טינופת של תרומה מן מה דאמ' רב הונא

וכו' מן מה דאמר רב הונא קילפי (והשאר לי', ונ“ב עי”א)2244

איסור וכו' רב הונא אמר)

34 אין אתה (מוציא) זונין וכו' ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג') 2245

42 (ולא מתנית' וכו' אסור) חסר2246 (ונ“ב עי”א)

49 שאין מצותו לכן, שמצותו לכן לכאן, לכאן (והוגה עי"א)









פרק ששי 2247

57 מ"א אינו משלם (תרומה) אלא וכו' ליתא2248 (ונ“ב עי”א)

60 מ"ב ואם תרומה שזכה בה כהן (אכלה) ליתא2249 (ונ“ב עי”א)





מד ע"א

5 מ"ה שניטלה תרומתו ולא ממעשר שני [שׄלאׄ] נפדו (והוגה עי"ע: שנפדו)2250

והקדש שנפדו

12 סמ"ז: את הקודש (קודש) שאכל ליתא (ותלוי עי"א)

22 אכילתו בשגגה כמזיד וכו' במזיד(?) (כ שנראית מעט כמו ב)2251

29 של תרומה (לוקה). רבי אבהו ליתא (ונ“ב עי”א)

40 תשלומין (תרומה) הרי הן וכו' ליתא (ותלוי עי"א)2252

57 תרתין מילין אמרין בשם רבי יוחנן יוחנן [יצא בו ידי גזילו]! (ונמ' עי"א)

60 ולית אתון מיניהון מינהון2253





מד ע"ב 2254

4 (תרומת) עם הארץ ועם הארץ (והוגה עי“א כבד”ו)

9 כמה מעשרות שמא שמה (והוגה עי"א: שמא)2255

10–11 מה דמ2256 לה מה דמי לה2257

27 (שנאמר) ישלם אמ' ישלם (והוגה עי“א כבד”ו)2258

29 בנשיכת פיאה בנשיכת (והוגה עי"ע: בנשירת)2259

31 רבי יוחנן א"ל ר' יוחנן אמ' ליה (!)2260





פרק שביעי 2261

מד ע"ג

8 והתנינן אלו נערו' דתנינן (והוגה עי"א: הוסיף ו ותקן ד לה')2262

21 ממנו (לא לעונשי' ולא למכות) ממנו. (סוף שורה) ולעונשין (והוגה עי“א כבד”ו)2263

40 יצא זה שאומר לו ש[אין] אומר לו (והוגה עי“א כבד”ו)

51 אלו ממה שאכל אילו2264

59 שכן האוכל חלבו לוקה שכן האוכל תרומה לוקה (והוגה עי"א)

59–60 לוקה (והתני מודין חכמים וכו' חסר (ונ“ב עי”א)2265

שכן האוכל תרומתו לוקה)

62 אמר ר' יוסי (שכן) במחוייבי ליתא (ותלוי עי"א)2266





מד ע"ד

1 ברם הכא מהחסימה מה חסימה (וחובר עי"א בהארכת קצה ה)2267

9 ושוגג בנזיר ושוגג במזיד (!) (והוגה עי“א כבד”ו)2268

19 מה אמרין בה אילין תניי מה אמרין כא (והוגה עי"א – כתב ג')

30 ללאוין לא לכריתות ללאוין לא כריתות (ותלויה ל עי"א)2269

34 מעתה אילו נערות אי של “אילו” עי"א על גרד של שלש אותיות,

והאות הראשונה נראית: א.

36 (הלכה) ב' ליתא

זינתה מיתתה זינת (והוגה עי"א: זינת')2270

37 מה טעמא (דרבי מאיר) ליתא (ותלוי עי"א)

45 מה פליגין וכו' מודי מה פליגין וכו' מודי [מה פליגין
בחומש אבל בקרן אפילו ר' יושוע מודי] (כפול בט“ס, ונמ'
עי”א)2271

60 שיש לו במה לתלות שיש ליבמה (והוגה: לוֹבָמה)2272

64 לתוך של תרומה (טמאה) ליתא (ותלוי עי"א)





מה ע"א

4 אי לתוך תרומה נפלה אסור אסור – מתוקן עי"א על גרד של “מותר”

7–9 (ר' יוסי אומר וכו' ואם בזה אחר חסר (ונ“ב עי”א)

זה טהורין)

12–13 (אם זרע את השנייה עד שלא חסר (ונ“ב עי”א)2273

קצר את הראשונה)





פרק שמיני





32 מ"א נודע שהוא בעל מום ונודע (ונגרדה ו עי"א)

33–34 מ"ב (אמרו לו נטמאת וכו' יפלוט) חסר (ונ“ב עי”א, ושם: אלעזר!)

34 טמא היתה טמא היה (והוגה עי"א: הית')

35 או נודע (שהוא) טבל ליתא (ותלוי עי"א)

44 מ"ו אפילו הן ככר אילו (והוגה עי"א: אפילו) הן ככד2274

50 מ"ז לא יחדש בה דבר [כל] דבר (ונמ' עי"א)

57–58 מ"י תן לי אחת מהן (ואטמאה וכו' חסר (ונ“ב עי”א)





מה ע"ב

7 ממקו' פלוני הסופר כתב תחילה “למקום”, ותיקן
2275

32 שנפגמה שניגפסה (ונמ', ותלוי עי"א: שנפגמה)2276

35 הטמא הזה המקוה (!) הזה (ונמ', ותלוי עי"א: הטמא)

48 (אם) מדמי לבעל מום ליתא (ותלוי עי"א)

55 אף ביום הכיפורי' (כן) ליתא (ונ“ב בסוף שורה עי”א)

63 טמאים (הן) ליתא (ותלוי עי"א)

(יכול) אפילו יצאו וחזרו ליתא (ונ“ב בסוף שורה עי”א)2277





מה ע"ג

14–15 (אמר רבי יוסי וכו' של חולין) חסר (ונ“ב עי”א)

31 דדילמא מה (!) אילין וכו' דדילמא (י חוברה לד' עי"א)2278

37 הוינא משקי לכון [לא] הוינא (ונמ' עי"א)2279

43 אינה' רבי אבהו אינה (והוגה עי"א: אינה')2280

50 חד איתתא הו' רחמא מצוותא חד איתא (ונו' ת עי"א) הוות

(סגי) (ותלוי עי"א “סגי”)2281

61 פעם אחת לקת בדלקת פ–ם של “פעם” מוגהות עי"א (וכנראה היה כתוב: כעס)2282





מה ע"ד

19 מה בין פת מה בין המים מה בין מים (ותלויה ה עי"א)

25 מי כבשין מי נכשין (ותוקן עי"א: כבשין)

29–30 כסבבה ועמד בסבכה (!) ועומד

33 טבאו' פקי' טבאות פקיק

36 דלא ההיא (עובדא דההוא אסיר) חסר (ונ“ב עי”א)

41 שתון קדמיין ולא מייתון ולא מיתון ומיתון2283 אחריין ומייתון

51 הוו יתבין בחד בית אזלו אי לו מר מרין מרמרין

55 ארימון מיניה מיניה (והוגה עי"א: מיכה)2284

59 הדין סלטא הדין סרטא (ר תוקנה לל')2285





מו ע"א 2286

7 עד כדי שיעשו עד כדי [שׄיעלוׄ] שיעשו (ונמ' גם עי"א) 2287

16 חזקת בני (מעיים) ליתא (ותלוי עי"א)

19 דג ניקור (ב"פ) (חי) אסור דם (!) ניקור (והוגה עי"א) ליתא (ותלוי עי"א)

23 (עבר חד) ואמ' ליה תלוי עי"ע

25 אמרין לון הבו לן לון [ויהבין קדמיין הוון טביא] (ונמ' עי"א,

שט"ס הוא מלקמן, ושם: טבין)

הבו לן תינן הבו לן תיבן (והוגה עי"א)2288

32 וקלק גרמיה גוויה גרמיה [גׄביהׄ] גוויה (ונמ' עי"א)

52–53 הא אין בה להעלות בה [כדי] להעלות (ונשמט בסוף שורה)2289

53 אסור לטמאות אסור לטמות





מו ע"ב 2290

6 רבי שמעון דבכורות ר' שמעון דתרומות (והוגה עי“א כבד”ו)

11 (תרומה) בעיינה היא ליתא (ותלוי עי"א)2291

14 רבי יצחק בריה דרבי חייה כתורה כתובה (ונגרד והוגה עי“א כבד”ו)2292

33–34 מהדי מתניתא בכלי אחד (טמא) ליתא (ותלוי עי"א) 2293

35 ואל יבלעוה בידו ואל יבלענה בידו

38 היתה כבר טמאה היתה ככר2294 טמאה

לא מסתברא אם היתה (שפחה) אחת ליתא (ותלוי עי"א)2295 2296

52 מיעבד ליה (יתעביד לון) ליתא (ונ“ב עי”א)2297

59 (אמר ליה ומה את כן) ליתא (ונ“ב עי”א)2298





מו ע"ג

2 למינזף ביה נז – הוגה עי"א על גרד2299

6 ביבני בלני (ונגרד והוגה עי"א: ביבני)2300









פרק תשיעי





18 מ"ב לעניים (לכהנים) ליתא (ותלוי עי"א)2301

21 מ"ג מוכרין את שלהן (לכהנים) ליתא (ותלוי עי"א)
2302

44 אמר ליה גזירה היא גזירה [לׄגזירהׄ] היא (ונמ' עי“א, שט”ס היא)

54 שהוא מפריש עליה שהיא (!) מפריש עליה

55 בצלים (של מעשר שני) ליתא (ונ“ב עי”א)

57 (הדש) כיצד הוא עושה ליתא (ותלוי עי"א)2303

63 לא בדה לא בדא 2304





מו ע"ד

5 בדייש שהוא מותר בְדַיִשׁ

8 שאל רבי שמעון בן יוחי מיבדקוניה יוחי [בגין] מיבדקוניה (ונמ' עי"א)2305

12 (אבל) הטבל שרובו ליתא (ותלוי עי"א)2306

42 חולין (והביכורים) חולין [וׄספיחי שביעיתׄ] (ונמ' גם עי"א)

(והביכורים – תלוי עי"ע)] 2307

21 (אמר רבי יוסי) זאת ליתא (ונ“ב עי”א)

22 ואחת של חולין [סאה] ואחת (ונמ' עי"א)

24 (אף) הכא כאן תמן וכו' והכא כאן (!) [מזה] תמן (ונמ' והוגה עי“א כבד”ו)2308

30 ובטבל מותר ובגורן מותר (והוגה עי"א: ובטבל)

30–31 (אף גורן וכו' ובטבל מותר) חסר (ונ“ב עי”א)

35 אין כרבי שמעון דרבי (ותוקנה ד לכ' עִי"א)

39–41 רבי אבהו בשם רבי יוחנן (שיתלי חסר (ונ“ב עי”א)

וכו' בשם רבי יוחנן) מים





פרק עשירי





57 מ“ב שהבאישו מימיו (מותרין) חסר. ונ”ב עי"א: [מימיו מותרין]2309 2310





מז ע"א

6 מ"ח אם יש בו (משקל) עשרה ליתא (ותלוי עי"א)
2311

17 מי"ב אפילו חלמון שלה הלמון (והוגה עי"א: חלמון)2312

25 וכמה דאמר אמר וכמה דא' אמ' (= דאת אמר)2313

27 מתני' (בת) בבצל של חולין ליתא2314

31 (אבל אם יש… ליתן טעם) אסור חסר (ונ“ב עי”א)2315

48 על פי מגופת חבית (מהו) ליתא (ותלוי עי"א)

49 בהדא דתנינן (תמן) ליתא (ותלוי עי"א)

61 נוטלין היו רשותו של בעל הבית רשותו [שׄלאבניםׄ] (!) (ונמ' גם עי"א)









מז ע"ב

1 ושמואל אמ' (בשם לוי) ליתא (ונ“ב עי”א)2316

8 וכמה היא חבילה עשרים והכא היא חבילה עשרים וארבעה2317

וחמשה (והוגה עי“א כבד”ו).

10, 11 לכן (ד"פ) כן – על גרד (והיה כתוב: לכאן)

11 (לכן ואלו מכנסן) חסר (ונ“ב עי”א)

12 שלימין ובולעין שלימין בולעין

17 והתני רבי חייה תני ר' חייה (והוגה עי"א)2318 2319

24 אין ציר (דג) טמא מציר ליתא (ותלוי עי"א). מציר – גם בכ"י.

29 דבר של רבים דבר שלכיבוס (והוגה עי“א כבד”ו)

30 אגרתא לא גייס גיים (!)

ואת אמ' ע"י עילה עילה [והכא על ידי עילה] (ונמ' עי"א)2320

31 הא לטמא ואפילו לטמא (והוגה עי“א כבד”ו) 2321

35 (בבשר בבשר) שהוא מותר ליתא (ונ“ב עי”א) 2322

43 של בעל בולע של בעל [בעל] בולע (ונמ' עי"א)

44 שלקה בחולב בחלב (והסופר תלה על ח אות י, שצורתה כראשה של ב)2323 2324

47 חלמון אסור הלמון אסור 2325

54 אנא (!) לא מודי אנא לא מורי2326 2327

64 בלובן חלמון בלובן הלמון





מז ע"ג

1, 3 בין חלמון, ואפי' חלמון הלמון, הלמון

2 חלמון הלמון (עי' לעיל הע' 376)





פרק אחד עשר 2328

26 מ"ה גרעיני תרומה גלעיני (והוגה עי"א: גרעיני)2329

27 הן אסורות שהן אסורות (ונגרדה ש עי"א) 2330

54 אם בטל טעמו אם נטל (והוגה עי"א: בטל)2331

59 אם עבר ונותנו ונתנו2332

61 משום בישולי ום – על גרד (היה כתוב “משם”)2333 2334





מז ע"ד

4 יהודה בן כיני רבי אימי וכו' ביני (ותוקן עי"א: כיני)2335

8 ורבי יהושע פוטר יהושוע

19 כל שהוא (טמא) ליתא (ותלוי עי"א)

והדין רבי אליעזר דהכא דהבהמה (והוגה עי"א: דהכא)2336

20 וכל משקה וכל [הׄבהמהׄ] משקה (ונמ' גם עי"א)

21 (ורובה) מדרבי ישמעאל ליתא (ותלוי עי"א)

28 שכן משקין המיוחדין שכן [אׄוכל סרוח מעיקרו טהורׄ] (!) אוכלין

(ונשתרבב מלעיל, ונמ' גם עי"א)

29 מעיקרו (טמא וכו' מעיקרו) חסר (ונ“ב עי”א)

50 א"ר (יוחנן) ליתא (ונ“ב עי”א)2337

54 ולמה אמר לא ייעשו לא שייעשו (ונגרדה ש עי"א)

56 ור"מ חד חד [אמ'] (ונמ' עי"א)2338 2339

61 בר אשי כנפים בראשי2340 כנפים [הסחוסין הן חוסין (ותוקנה ן לס עי"א?)]

62 כל (זמן) שהבריו' ליתא (ותלוי עי"א)

63–64 ומנקב בירק נק – על גרד (והיה כתוב: ומקנב)2341





מח ע"א

1 מעי אבטיח ע – על גרד עי"א2342

10 שאין להן מתירין (אפילו) כל שהוא אי – על גרד עי"א ליתא (ונ“ב עי”א)

12 אין תימר אינו אין תימר [משום יתרון] (!) (ונמ' עי"א)

19 בעון מיתה מיתה [במאה] (!) (ונמ' עי"א)

25 הקודש כמי נוי' נ – על הגרד2343





מח ע"ב

2 נחלק ואתי נדלק2344

29 מה טעמ' דרבי יהודה מה טע' דר' יוסי (והוגה עי"א: יהודה)

31 דרבי יוסי דר' מאיר (והוגה עי"א: יוסי)

32–33 אי טעמא (דר' מאיר וכו' חסר (ונ“ב עי”א)2345 מתעסקין ביה מאי טעמא)

38 של בית קודמין שלבת קודמין (והוגה עי"א: של בית)2346









מסכת מעשרות

מח ע"ג

14 מ“ב התאנים תאנ – מתוקן עי”א על גרד

17 ר' יהודה (אומר) ליתא (ותלוי עי"א)

18 מ"ג השחורים משינקידו משיניקידו 2347

19 כדי שתצמח צ – על גרד עי"א

50 עשר תעשר (כלל) את כל וכו' ליתא (ותלוי עי"א)2348

54 ולא (כל) זרע ליתא (ותלוי עי"א) 2349

58–59 תרומה (הרי זו תרומה וכו' חסר (ונ“ב עי”א)2350 והפריש ממנה תרומה)

60 אף בהקדש (כן) ליתא (ונ“ב עי”א)





מח ע"ד

3 בהקדש חייב כהקדש הזה (!) (והוגה עי“א כבד”ו)

13 שהארץ (פולטתן) ליתא (ונ“ב עי”א)

18 אין חשובות לאוכל חייבות (!) (והוגה עי“א כבד”ו)

[22 והוא שליקט ירק והוא שליקט [אׄׄ] ירק (ונמ' עי"ע)]

36 חיבור למעשר למטלקה (!ו) (והוגה עי"א: למעשר)

38 כל אותן המין חזרו ופשטו לו כל אותו המין לזו (והוגה עי"א: לו)

53 האגוזים (והשקדים) ליתא (ותלוי עי"א)2351





מט ע"א

[6 (יצא פחות וכו' ומצמיח) חסר (ונ“ב עי”א)]

7 להכשיר אין מכשירין [הא] להכשיר (ונמ' עי"א)2352

13 (חייב משבאו לעונת המעשרות) חסר (ונ“ב עי”א)
2353

53 והאלפים והעיריים והעיירים

56 תמן (אי) אפשר לו (שלא) יכבוש ליתא (ותלוי עי"א)2354

64 בצלוחית נטבל טב – על גרד עי"א





מט ע"ב

1, 3 לא נטבל טב – על גרד עי"א

9 היא דבר (שיש לו מוקצה היא חסר, בפנים: דבר שׄׄאין, ונ“ב עי”ע:

דבר) שאין לו מוקצה שיׄׄש (ועי"א נו': לו מוקצה היא דבר)

31 לא הוכשרו דלא הוכשרו (ונגרדה ד עי"א)

37 באילין פצולי אילין הוה באילין פצולי בׄאילין כׄ הוה2355

43 דברי שונ' אחרון צריך לעליון

ולא העליון (צריך) לתחתון ליתא (ונ“ב עי”א)2356

44 (סתמא) דרבי יוסי תלוי עי"ע2357

45 דר' מאיר ורבי יוסי ר' מאיר (ונו' ד עי"א)2358





פרק שני





מט ע"ג

4 מ"ו סופת ואוכל סופף (והוגה עי"א: סופת)2359

9 מ"ז ולאח' הקציעה ולא (ותלוי עי"א: חר) הקציעה
2360

14 מ"ח וזה לקצות (חייב) ליתא (ותלוי עי"א)

25 כמאן דאמר מאן דאמ' (ותלויה כ עי"א)

29 ואינו נאמן אינו נאמן (ונו' ו עי"א)





מט ע"ד

2 אין תימר וכו' כל שכן למידת הדין נ“ב עי”ע (ושם: אין תימר [למידתׄ], (ונמ' עי"א) 2361

19 אלא ברוצה לא (ונו' א עי"א) ברוצה 2362

27 רוכלין המחזרין (בעיירות) ליתא (ונ“ב עי”א)2363

29 דנפקין וסחרין סחר – על גרד2364 2365

[38 ונמלך להניחן ונמלך [להחׄ] (ונמ' גם עי"א) להניחן]

39 אין תימר למפריע ריע – עי"א על גרד של ד'(?) אותיות

42 ומתקנן ודאי ומתקנן [דמאי] וודאי (ונמ' עי"א)2366

43 בפינקסיה פ – מתוקן עי"א

53–54 (שהוא אוכל וכו' ר' לעזר כשם) חסר (ונ“ב עי”א)

61 לא בלוקט ונותן לו לא בלוקט [ואוכל] (!) ונותן לו (ונמ' עי"א)

61 אני מוכר לך אני נותן לך (והוגה עי"א: מוכר)





נ ע"א

6 ותני כן בידו בידו – תלוי עי"ע2367

7 ובגופו כדייש כ – עי"א על גרד2368

13 יצא הבדיל ב – עי"א על גרד2369

19 שאין לו רשות לאכול שאין לו רשות להניף (והוגה עי“א כבד”ו)

21 אלא (עד) מפני גזל ליתא2370

29 (אבל) חוסמו את ליתא (ותלוי עי"א)2371

30 על ידי בנו ובתו על ידי עבדו (!) ובתו (והוגה עי"א: בנו) 2372

56 מוליך בתחילה כתחילה

57 אוכלין בהליכתן מאזמן לאזמן [הולכין בו] (ונמ' עי"א)
בַהֲילכָות (ותוקן: בהליכתן מ)אימן לאימן (והוגה: אומן
לאומן)2373

59 אית תניי תני קוצין תני [אׄוכליןׄ] (ונמ' גם עי"א)

60 (שלא) תאמר ליתא (ותלוי עי"א)





פרק שלישי





נ ע"ב

19 מ"ה ואיזו היא (חצר) ליתא (ותלוי עי"א)

32 מ"ט גפן שהיא נטועה טעונה (והוגה עי"א: נטועה)


53 החרובין החרוֹבין




נ ע"ג

3 והעבירן לחצירו לקצירו (והוגה עי"א ק לח')

10 חמתון חד (סבא) יהבון לי אתון ליתא (ותלוי עי"א) אתו (והוגה עי"א: אתו')

15 מקח בחצר בשבת מקח בחצר [במׄשׄרׄ] בשבת (ונמ' גם עי"א)]

18 בזו שבטיבריא בזו בטיבריא (ותלויה ש עי"ע)

20 ומה דאמר רבי שמעון ומה – עי"א על גרד של אותיות

(־ן ניכרת עדיין, ואולי היה כתוב: וההן)

35 מן המובקר (ב"פ) ובק – עי"א על גרד2374

[41 מותר לוכל (ממנה עראי) ליתא (ונ“ב עי”א)]

50 ואין צריך להפריש ואין מפרישין (ונ“ב עי”ע: צריך להפריש)

52 שאי אפשר לגורן שאיפשר (והוגה עי"א: שאי איפשר)2375

53 מן הבית או מן השדה והניח (מגורה מלאה) או – תלוי עי"ע2376 ליתא (ונ“ב עי”א)2377

56 לעקיבה (בן יוסף) ליתא (ונ“ב עי”א)2378

60 אלא לדרך. הא בינו אלא [לבית] (ונמ' עי"א) לדרך הא

לבין חבירו בינו לבינו (והוגה עי"א: לבין חבירו)





נ ע"ד

1 ואינה (ניכרת) ליתא (ותלוי עי"א)

2 והיא דרוסה היא דרוסה (ונו' ו עי"א)2379

3 שהרגל דורסתה שאין הרגל (!) (והוגה עי"א: שהרגל)

ונראית כדרוסה כ – תלויה עי"ע2380 2381

13 בשני (שותפין) ליתא (ונ“ב עי”א)

29 (מעורכי) מלחמה למלחמה (והוגה עי“א כבד”ו)2382

[34 לא יודון לרבי לא יודון [לא יודון] לר' (ונמ' עי"א)]

35 ואינו (טובל) ליתא (ונ“ב עי”א)2383

43 (מזג ליה והוא שתי) חסר (ונ“ב עי”א)2384

48 ולא קוצין כסיחין כסחתי ולא קוצין קציצין (ונ“ב עי”ע: נ“א כסיחין, ו”קציצין" שבפנים נמ' עי"א)2385 2386

61 לא שרבי ליעזר אומר (משום חסר (ונ“ב עי”א, ושם: אלעזר)2387

שהתחיל בו בהיתר אלא שר' אליעזר אומר) 2388





נא ע"א

2 והוא שנטעה לנוייה לגומא (!) (והוגה עי"א: לנוייה)

5 הדא דתימר הן (והוגה עי"א: הד')2389

7 הוון יתבין הוון יתיבין

10 שארית חמות שאירית חימות (וכ"ה גם בדפו' בשו' 11 ו־12)

15 צור (צור) דוקניתך ליתא (ונ“ב עי”א)2390 2391

23 אשר לו חומה אשר לחומה (והוגה עי"א: לו חומה)

25, 27 שמאי (ג"פ) שמי

26 הנוף מבפנים הנוף [כׄלפניםׄ] (ונמ' גם עי"א).





פרק רביעי





8 מ"ב ובית הלל מחייבןך מתירין (!) (והוגה עי"א: מחייבין)

45 מ"ה על יד (על יד) ליתא (ונ“ב עי”א)





נא ע"ב 2392

6 (האור פוטר וכו' טובל) חסר (ונ“ב עי”א) 2393

31 בשם רבי יוחנן לא אמר וכו' יוחנן [אׄׄי] לא (ונמ' עי"ע)2394

32 שהוא (מקפיד) עליה (כ)כלכלת שבת ליתא (ותלוי עי"א)

37–38 (אדם מחזיר וכו' ורבנין אמרין) חסר (ונ“ב עי”א)

55 לירק (מעשר) מיזרעה לירק [משום מחשב] (ונמ' עי"א ותלוי “מעשר”)

64 נהנין בביתניין כבית ניין (וחוברו עי"א לתבה אחת)





פרק חמישי





30 סמ“ד שבתוך התבן תבן – עי”א על גרד (כנראה של “הגן”!) 2395

63 לאו כחבר כ – תלויה עי“ע, וא”צ





נא ע"ד

4 (כה לא וכו' לגידולי') חסר (ונ“ב עי”א)

10–11 אמר רבי מנא (קיימתיה וכו' אמר רבי מנא) לא שנו חסר (ונ“ב עי”א)2396

25 (מ"ד) חייב פטור ליתא (ותלוי עי"א)2397

28 צא ותבע את שלך צא ותרום (והוגה עי"א: ותבע) 2398

38 כונסה אותה כווסה (והוגה עי"א: כונסה) אותה2399

41 (כן) רבי יונתן בן יוסי ליתא (ונ“ב עי”א)

47 הביאה פחות משליש הביאה פחות [מׄשביעיתׄ] (ונמ' גם עי"א) 2400

55–57 (זרע בבית וכו' התוספת חייב) חסר (ונ“ב עי”א)

59 יאות את מקשי מקש (ונו' י עי"א) 2401

64 בשם רבי יוסי בשם [ר' לעזר] (ונמ' עי"א) ר' יוסי (!)





נב ע"א 2402

23 להחזירו בדבר להטבילו (והוגה עי"א: להחזירו) בדבר

29 אמ' ר' ביסינא ביסנא2403

46 (דילמא) דלא איתאמרת ליתא (ותלוי עי"א)

50 אשכחת מרגניתא מרגניתא2404 מאן (ונמ', ותלוי עי"א: אשכחת)









מסכת מעשר שני





נב ע"ב

13 מ"א הילך יין הי לך יין

22 מ"ד הלוקח חיה הלוקח [בהמה] (!) חיה (ונמ' עי"א)

26 מ"ה לירושלם לירושה (והוגה עי"א: לירושל')

51 רבי מאיר ר' מאיר [ר' מאיר] (ונמ' עי"א)

57 אם את (אומר) ליתא (ותלוי עי"א)





נב ע"ג

12 אין מחדשין על הגזירה את (והוגה עי"א: על) הגזירה

17 והיא מסויימת (לו) ליתא (ותלוי עי"א)

18 תנן לא יאמר אדם תנן – עי"א על הגרד2405

20 שאין לי שמן שאין לך (והוגה עי"א: לי) שמן

22 וליידא מילא א – על גרד, בגליון נ“ב עי”ע: הׄׄ2406 (ונגרדה עי"א)

29 (אף זה ניתן במתנה) חסר (ונ“ב עי”א)

30 דר' יודה אמר עשה אמ' ושה (ו תוקנה לע' עי"א)2407

32 תניי דבי ר' ינאי תניי דבי רבא [?] (והוגה עי“א כבד”ו)

40 כלום (למדו) ליתא (ותלוי עי"א)

45 או לאחר שחיטה אי (והוגה עי"א: או) לאחר
2408

58 (ומאי טעמא) דרבי יודן ליתא (ונ“ב עי”א)





נב ע"ד

3, 4 לאולייר, האולייר לאורייר, האורייר (ר תוקנה עי"א לל')2409

15 משוש כל הארץ משוט (!) כל הארץ (ותוקן עי"א: משוש) 2410

38 וכי הלוקח בשר לבשר (ונגרדה ל עי"א)

42 (מאן דאמר וכו' קריבה) חסר (ונ“ב עי”א)





נג ע"א

4 (דבר) שהוא פרי ליתא (ונ“ב עי”א)

6 אמרה כן (שאין) מחללין ליתא (ותלוי עי"א)

15 (ופירות כמות שהן) חסר (ונ“ב עי”א)

18 ונתת הכסף בקירוב מקום בריחוק (והוגה עי"א: בקירוב) מקום

19 (ואי את מחללו) חסר (ונ“ב עי”א)

20 בי פירה ביפירה2411





פרק שני 2412

36 מ"ב היקל בתרומה [אם] היקל

48 מ"ו מביא בסלע מעות סלע (ב – תלויה עי"א)

57 מ"ט בשלשה דינרי כסף דינ' (=דינרין)

58 בשלשה דינרין כסף וברביעית וברביעית [כסף וברביעית מעות]

(ונמ' “וברביעית מעות” עי"א)2413

(ארבעה) אספרו ליתא (ותלוי עי"א)

59 יניחנה יניחינה





נג ע"ב

12–13 חייב שתים. חברייא אמרין חסר (ונ“ב עי”א)2414

אינו חייב אלא אחת (אמר לון

רבי יוסי אמרין דבתרא וכו' שתים)

16 שאינן ראויין לשתייה (פטור) ליתא (ותלוי עי"א)

26 מעשר שני טהור שני [שהוא] (ונמ' עי"א)

33 משני לוים משני לויים (!) (והוגה עי"א: לוין)

38 או (לכוס) חיטין ליתא (ותלוי עי"א)

42 לתוך אנזגורין וגומע אניגורין (ני – עי"א על גרד)2415 וגומא (והוגה עי"א: וגומע)2416

44 אסור לסוך בו בו [שמן] (!) (ונמ' עי"א)

שפיטמו מותר לסוך בו שפיטמו [עבר] (ונמ' עי"א)2417 2418

46 (שמן) של מעשר שני ליתא (ונ“ב עי”א) 2419

54 (וכל שאסור בשבת. אסור במעשר שני) ליתא (ונ“ב עי”א)2420

55 מדיחה היא אשה (בנה) ליתא (ותלוי עי"א)2421

56 מהו בדון בדין (!) (והוגה עי"א: כדון)

57 בקפלוטות של מעשר שני (ונמ' עי"א) בקפלוטות [שלתרומה] של מעשר שיני









נג ע"ג

5 אלא טעם דגין לא טעם דגין (ותלויה א עי"א)

10–11 בתבלין (של חולין וכו' שתיבלו חסר (ונ“ב עי”א) בתבלין) של מעשר 2422

14 ומביא בן ביתו בן ביתו (והוגה עי"א: בתו)

20 (מה ביניהון) ליתא (ונ“ב עי”א)

21 בית שמאי (אומרים) בית שמי (ותלוי עי"א: אומר)

30–32 אילו (שבידו תפוסין וכו' אלה חסר (ונ“ב עי”א) שבידי) תפוסין

32 אבל אם אם (ונ“ב עי”ע: אבל, ותלוי גם עי"א) אם

33 ליקט על אומן ליקט באומן (ותוקן עי"י: על אומן)
2423

49 עבר וחיללן מחוללין שם שמחללין עבר וחיללו כשם שמחללין

55 ואימא כסף ואמר (והוגה עי"א: ואימא)2424 כסף

56 וסברנן מימר וסברנן [כׄׄן] (נקודות מחיקה) מימר

57, 60 מאי כדון מיי כדון (והוגה עי"א: מאי)

63 וחצי דינר פירות וחצי דינר [מעות] פירות (ונמ' עי"א)

64 ושני דינרי פירות שאסור ושני דינרי (!) פירות אסור (ותלויה ש עי"א)





נג ע"ד

5 בטמאין טמא מת בטומאה (ונ“ב עי”ע: בטמאין)





פרק שלישי





30 מ"ז על פירות שלא נגמרה מלאכתן שנגמרה מלאכתן (ותלוי “לא” עי"ע)

57 מי"ד (לא) יצא קנקן ליתא (ותלוי עי"א)





נד ע"א

2 (לאומר לחלק) ליתא (ונ“ב עי”א)2425 2426

5 (לא) ישלם ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')

8 תמן תנינן שואל לפני זה בכ"י: [תמן תנינן לא יאמר אדם לחבירו העל את

הפירות האילו לירושלם לחלק. אבל אומר לו העלם שנאכלם
ושנשתם בירושלם. מה בין האו' לחלק. מה בין האו' שנאכלם ושנשתם בירושלם. ר'
זעירה בשם ר' יונתן מהלכות של עימעום היא] (וכ“ז נמחק עי”א)2427

11–12 עימעום היא (אמר רבי יוסי וכו' חסר (ונ“ב עי”ע)

מהו מהלכות של עימעום היא)

[13 או במקום שאין פת ישראל מצויה פת ישראל [פׄתׄ] מצויה (ונמ' עי"א)]

[15 ופת לאו כתבשילי (גוים) ליתא (ותלוי עי"א)]

17 אלא כן הוא אלא [אם] כן הוא (ונמ' עי"א)2428

19 לא יאמר אדם אדן (ומוגה עי"א: אדם)2429

25 (טול) חבית של יין ליתא (ותלוי עי"א)

29–30 (מהו לידי פסול) חסר (ונ“ב עי”א)

30 אין (את) יכול ליתא (ותלוי עי"א)

49 ופסח משתנה לשם שלמים ופסח [אׄינוׄ] משתנה (ונמ' עי"א)

50–51 הימר בו עודהו פסח עוד (ב"פ) – מתוקן עי"א על גרד

מימר (בו) עודהו שלמי' בו – ליתא (ותלוי עי"א)2430





נד ע"ב

4 או לא נתפש אילא (!)

13 וכי סלי הסמוכה: ובסלי (ונגרד וב עי“א, ונ”ב בראש וכי סלי)

12–13 סלי (תאנים וכו' לפטרו מן חסר (ונ“ב עי”א כבד"ו)

מעשר הדא אמר) סלי

19–20 כאלו כאילו

20 (אין) רואין את המחיצות ליתא (ותלוי עי"א)

27–28 ולא פודין (שם מעשר שני כלחוץ. חסר (ונוסף בשורה אחרונה עי"א – כתב ג')2431

אין (!) וכו' ולא פודין) שם וכו'

29 תוכן קודש וגגותיהן (חול) ליתא (ותלוי עי"א)2432

30 מכנגד החול ולחול (חול) ולחוץ (!) (ונגרדה ץ עי"א ונכתבה ל) חול – תלוי עי"א

42 וקשיא דבית שמאי על דרבי יוחנן וקשיא דר' יוחנן על דבית שמי (והוגה עי“א כבד”ו)2433

45 לא מקשיא לא מקשייא2434

46 מה בין אב הטומאה מה בין וולד (והוגה עי"ע: אב)

49 (לוולד הטומאה) ליתא (ונ“ב עי”א) 2435 2436

54 (מה בין) מה בין וולד ליתא

55 לא מדבריהן לא [דׄבר תׄ] מדבריהן (ונמ' גם עי"א) י

64 במחיצתה במחִצתה (י תלויה עי“ע, ת – על גרד עי”א)





נד ע"ג 2437

3 העמדה והערכה עמדה (ה תלויה עי"א)2438

[3 והערכה והערכה [אמׄ ליה אילוליׄ] (ונמ' גם עי"א)]

5 א"ר הילא ר' הילא (ותלוי “אמר” עי"א)

14, 25 יצא קנקן קינקן (ותוקן עי"א)2439

16 לא קנה מעשר קנקן קינקן (ותוקן עי"א)





פרק רביעי





32 מ“א בשער מקומו שע – על גרד עי”א

34 השבח (לשני) ליתא (ותלוי עי"א)

41 מ"ד מערימין על (מעשר) שני ליתא (ותלוי עי"א), שיני

42 או' אדם אדם – נ“ב עי”ע

[45 מ"ה הרי הן הרין (!) הן (ונגרדה ן)]

47 (ומעשר) שני שלו ליתא (ותלוי עי"א), שיני

56 מ"ח אומרי' (הכל עשרה ובית הלל חסר (ונ“ב עי”א) אומרי')

58 מ"ט (מצא) בתוכן חרש ליתא (ותלוי עי"א)

59 מ"י המוציא כלי וכתוב עליו קרבן המוצֵ א2440

60 אמרו (לו) ליתא (ותלוי עי"א)

62 מי“א דלי”ת על גרד (מן האותיות הנגרדות ניכרת ל)2441





נד ע"ד

1 מליאה פירו' (תרומה) ליתא (ונ“ב עי”א)2442

9 בשער' דתמן בשערה דתמן

11 בר קריי' בר קרייא2443 2444

14 הורי הוקירו מקומו הרי2445

[18 ובארבאל וכא דבאל(!) (והוגה עי"א: ובארבאל)]

19 והוא בעי מיתן חמשים ריבוא ששים (והוגה עי"א – כתב ג': חמשים)

28 והכא ע“י זה וע”י זה נמכר ביוקר נמכר בזול (ונמ' ונ“ב עי”א: ביוקר)

29 וקרטט' קומוי וקרטטא קומוי 2446

38 לנגר' לנגרא

פומיה (ר' ינאי וכו' ומפרק על חסר (ונ“ב עי”א)2447 פומי')

40–41 א“ל (הכין וכו' ע"פ השוטי') א”ל [כן] (ונ“ב עי”א: הכין וכו')2448

41 בטהר' טהורה בטהרה טהורה2449

42 ומיתיה ומיתייה

43 בערובת' בפתי רמש' בערובתא בפתי רמשא

54 על (דעתיה) דר' סימאי ליתא (ותלוי עי"א)

56 על (דעתיה) דר' יוחנן ליתא (ותלוי עי"א)





נה ע"א

3 הרי זה אינו פדוי אינו – תלוי עי"ע

3–4 מה בין הקדש ומה תלוי עי"ע

4 (בין) מעשר שני בין – תלוי עי"ע

15 צא ופדה (לך) שלו (הן) ליתא (ותלוי עי"ע)

16 פדה לך משלי ותני כן פדה לי פדה לי משלי (ותוקן עי"א: לך) לך (ותוקן עי"א: לי)

21 הקטן תורם(.) קטן זכה ליתא2450 2451

43 רבי מאיר סבר ר' מאיר עבד (והוגה: סבר)2452

47 נוטלין אותן ובורחין ובוראין (!) (והוגה עי"א: ובורחין)

60 ורבי נתן כרבי יודה ור' נתן כר' נתן (והוגה: יודה)

62–63 ונתנו לה (זכה לה וכו' ונתנו לה) חסר (ונ“ב עי”א).





נה ע"ב

2 על דרבי על דר' [מאיר] (ונמ' עי"א) 2453

1617– (אין יסב חדא למאת צריך למיסב חדא לאלף) חסר (ונ“ב עי”א)

23 (הלכה ט') ליתא (ונ“ב עי”א: הל' ט')

25 רי“ש (מ"ם) תי”ו ליתא (ונ“ב עי”א)2454

28 בירושלם [בִרושלים] (בסוף עמ' ונמ' עי"א) בירושלם 2455

31 אישתרא דידי דיכי (?) (והוגה עי"א: דידי)

44 חמית בחילמאי בחילמי2456

49–51 דאת מתרוממא (ולי אמרת וכו' חסר (ונ“ב עי”ע,

חמית בחלמאי) משקה ושם: [את] בחבטיא. ונמ' עי"א)2457

64 (דכתיב) דרך כוכב ליתא (ותלוי עי"א)2458





נה ע"ג

8 אנא אזיל מפלי [לית] אנא (ונמ' עי"א)2459

15 תיניתא דביתא תינייתא דבייתא

19 קטלתון נפש למה שאין נפש [שׄ] (ונמ' גם עי"א) למה

25 יתיב ואפוי משניין אפויי (ונו' ו עי"א)

27 תלתיהון טבא (אינון) ליתא (ותלוי עי"א)

בהדרא דאוריתא בהידרא (והוגה עי"א)





פרק חמישי





34 מ"א ושל עורלה (בחרסית) ליתא (ונ“ב עי”א)

39 מ"ב ועקרב' מן הצפון ועקרבת

40, 41 ותנאי, התנאי, ותנאי ותניי, התניי, ותניי
2460

47 מ"ד מכך וכך סלים מכך כך (ונו' ו עי"א)





נה ע"ד 2461

3 מ"י את הודוי את הוודאי (והוגה עי"א: הוודוי)2462 2463

15 מי"ג מיכן (אמרו) שישראל ליתא (ונ“ב עי”א)2464 2465

24 זונא שאל [שי] (ונגרד עי"א) זוגא (ונגרדה ג ונכתבה נ במקומה)2466

25 דבחנת (ליה) כל מתניתא ליתא (ותלוי עי"א)

26 נפקון ושאלון ושאולון, ותלויה י עי"ע (= ושאילון) (ונגרדו י ו עי"א)

31 לפי מה שהוא לפי משהוא2467 (ונמ' מ, ותלוי “מה”)

(35 די עבד תמן די עבר (!) תמן)

36 כתחילה לכתחילה (ונגרדה ל)

48 על העצמות עצמות (ותלויה ה עי"א)

(52 מת קמצון מתקמצון (!))

59 באפובלסמון באפו בלסמון (וחוברו עי"א)

61 היאך נקרא הוא צנוע היאך מן הדא (נמ' ונ"ב: נקרא) הוא

63 (הרי הוא הבקר) חסר (ונ“ב עי”א)





נו ע"א

9 מעשר את השוק מעטר2468 (והוגה עי"א: מעשר)

10 קנרילוי רי – על גרד עי"א2469

13–14 ולא הוה (בר נש וכו' ולא הוה) חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')2470 בר נש

15 פריא והוא פרי פריא והוא [רׄביׄ] (ונמ' גם עי"א) פרי

15–16 (פריא והוא פרי) חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')

17 בהיידא אתיתא בהיי דא2471

18 ולא חכים בהיידא (מכלל דפליגא) ליתא (ונ“ב עי”א)2472 ואפילו תימר לית הוא פליגא וכו'

19 הדא היא (דכתיב) ליתא (ונ“ב עי”א)

דרכי, נתיבותי דרכיי, נתיבותיי

22 תני (רבי אומר) ליתא (ותלוי עי"א)2473

42 (כמה ד)בית שמאי ליתא (ותלוי עי"ע), שמי

44 אין נטע רבעי בסוריא רבעי [בׄשבׄיעיתׄ] בסוריא (ונמ' גם עי"א)

45 לא אמר אלא (אין) לו ליתא (ותלוי עי"א)

47 (אלא) ממעשר שני ליתא (ותלוי עי"א), שיני

50 אע"פ שאין בהן מעשר שיני שיש (ותלוי עי"ע: שאין) בהן, שיני

שביעית אין (לו) ליתא (ותלוי עי"א)

62 ובשנה החמישית ובשנה השביעית (והוגה עי"א: החמישית)





נו ע"ב

1–2 כמה דרבי יודה או' עושה כמה דר' יודה אׄוׄ' [דר'
יודה] (הסופר מחק “או” ותלה “דר' יודה”, ובא אחר ומחק את
התלוי)2474

5 שהיא רופפת בבית דין רופפה (והוגה עי"א: רופפת)

7 כבית שמאי (ב"פ) כבית שמי

8 אין מעשר (שני) חייב במעשר(ו') תלוי (שיני) והשלם (־ות) עי"ע

15 מפק תלתא מ – על הגרד 2475

19 בשלישית ובשביעית בשלישית ובשישית (והוגה עי"א: ובשביעית)

22 בראשה של רביעית שביעית (ונמ' ונ“ב עי”א: רביעית)

24 הפירות (אי כשתכלה לעשר כל חסר (ונ“ב עי”א) הפירות)

28 ואין את זקוק אין את (ונו' ו עי"א)2476

31 שאינו מעכב ודאי א של “ודאי” על הגרד עי"א2477

35–36 למקום טהרה (ואין את מוציאו חסר (ונ“ב עי”א) וכו' למקום טהרה)

44–45 רבי יונה יהב מעשרוי ר' יונה בעי (ונמ' ונתלה עי"ע [?]: יהב)

49 שאל לרבי יונתן שאל לר' יוחנׄׄן (ונ“ב עי”ע: יונׄׄתן)

דנפל לשבטך ט – על גרד2478

53 שאין מוציאין שלו מידו בידו (והוגה עי"א: מידו)

60 אתם וביתכם אתם [וׄבניכםׄ] (ונמ' גם עי"א)

63 (אין) אתא ליתא (ותלוי עי"א?)

63–64 (אמ' ליה) אין שלח ליתא (ותלוי עי"א)2479





נו ע"ג 2480

10, 12 גלילא ארעיתא, דרומא ארעיתא ארעייא (והוגה עי"א: ארעיתא)2481

11 מעטני זיתאי זיתא.2482

12 מעמרי שיבליא עמרי שיבליא (ונו' מ עי"א) 2483

21 (כל) שכן ראוי ליתן הא ליטול (לא). הא ליתא (ותלוי עי"א) 2484 ליתא (ותלוי עי"א) 2485





28 עד שלא העשיר יעשיר (והוגה עי"א: העשיר)2486

42 (אלא) אי זהו ליתא (ותלוי עי"א)2487





נו ע"ד

10 דמתעני על חורנין ורנ של “חורנין” – עי"א על גרד

ועל נפשיה על נפשיה (ונו' ו עי"א) 2488

15 (פליגא עלוי) דתנינן ליתא (ונ“ב עי”א)2489

23 והשאר מעשר עני והשאר מעשר [מעשר] (ונמ' עי"א) עני

25 מי שהוא (מפריש) מתודה ליתא (ותלוי עי"ע)

29 כאלו לפניו שינה כי לו2490 (והוגה עי"א: כאלו)

32 רבי (בא) ליתא (ותלוי עי"א)2491

33 (טבעות) רחבות ליתא (ותלוי עי"א)2492

35 מהן (לגנאי ומהן) לשבח חסר (ונ“ב עי”א)

39 למדין בירושלים למרין (והוגה עי"א: למדין)2493 בירוש'

41 ויהודה בן פתירה פטירה

42 וזו לגנאי לגניי

45 דמי תקן דמיתקן (והופרד בנקודות: דמי֑תקן)2494





מסכת חלה





נז ע"א 2495

58 (אמר) באה היא ליתא (ותלוי עי"א)





נז ע"ב

1 משום חדש. משום חדש. [כת' ולחם וקלי לא תאכלו. את שחייבין על

לחם שלו משום חדש] (ונמחק עי"א, שבא בטעות משו' 2)

2 חייבין על קלי שלו [אׄיןׄ] חייבין (ונמ' גם עי"א)

5 בשעת חיובין (לבא) ליתא (ונ“ב עי”א)2496

22 וכשרו למנחת העומר יכשרו (והוגה עי"א: וכשרו)

25 מי סבור סבור מיסבור סבור

26 אלו מן דאמר אינו (והוגה עי"א: אילו) מן דאמ'

30 איזהו (מין) במינו ליתא (ותלוי עי"א)

35 מהו שילקו על חלתן שיקלו (ונ“ב עי”ע: שילקו)

39 (ולא דמיין) ליתא (ונ“ב עי”א)2497

43 (אמר רבי יוחנן חלוקין על הלל הזקן) ליתא (ונ“ב עי”א)2498

44–45 (ואפילו תימר כאן וכאן בשעת חסר המקדש) (ונ“ב עי”א)

46 בשם ר' אלעזר ר' לעזר

48 חמש עיסיות (ממין אחד) ליתא (ותלוי עי"א)

49 מהו (שיבטלו) שעורין שבו ליתא (ותלוי עי"א)





נז ע"ג

3 היא (לא שנייא היא) חסר (ונ“ב עי”א) 2499

7 רבן יוחנן בן זכאי זכיי

14 אין יסבור רבי חזקיה כרבי כר' יודה [דר' יודה] אמ'2500 יודה אמר

18 (העומר מתיר) ליתא (ונ“ב עי”א)2501

37 דרבי זירא זירא (והוגה עי"א: זעירא)2502

38 אבל הביאו שליש אבל [אם] הביאו שליש

47 אף האומר תבואה (תורה) ליתא (ותלוי עי"א)2503

48 אמר רבי (יוסה) ליתא (ותלוי עי"א)

54 מחוורין חוור – על הגרד עי"א2504

56 (היא הבקר) ליתא (ונ“ב עי”א)

57, 58 בשבולין, בשיבולין שבלין, שיבלין (ותלויות ב עי"א)





נז ע"ד

8 (עבר) והפריש ליתא (ותלוי עי"א)

12 (נאמר לחם בפסח ונאמ' לחם לחם לחם (ונמ' ונ“ב עי”א כבד"ו)2505 בחלה)

18 על קלי (שלו) ליתא (ותלוי עי"א) 2506

28–29 בנתיים (כבראשונה רבי יוסי חסר (ונ“ב עי”א)

בשם רבי שמען בן לקיש

בנתיים)

29 העושה עיסה העיסה (והוגה עי"א: העושה) עיסה

35 ואדם יוצא ואין2507 (ותלוי עי"ע: ואדם) יוצא

36 ואין אומרי' עליו ואין אומ' (=אומר)2508

39–40 בפסח (רבי שמעון בן לקיש אמר חסר (ונ“ב עי”א) וכו' בפסח)

43 ואין אומרי אומ' (= אומר)

51 אפילו סאה אחת אפילו סאה [סאה] (ונמ' עי"א) אחת

53–54 בעיגולין (דבר בריא וכו' חסר (ונ“ב עי”א) בעיגולין)

60 (הדא דאיתמר) ליתא (ונ“ב עי”א)

61 מצומצמין פטורה מן החלה פטור' (= פטורין)

62 בגין דאנא בְגִון דאנא 2509





נח ע"א

64–1 ר' יהושע בן לוי תאמר ר'
יהושע בן לוי [אמ' קרמביטס. ר' חנניה בן עגול בשם חזקיה אמ' בוקרלטא
שלא]2510 תאמר2511

7 איתה חמי אִתָה חמי

14–15 בחלה (קמח קלי שעשאו בצק חסר (ונ“ב עי”א)2512 חייב בחלה)

22–23 פטורה מן החלה (ואין בשל חסר (ונ“ב עי”א, ה תלויה עי"א)2513

כולהון וכו' אמר ליה) ו(ה)תנינן נחתום

29 עד שלא נגמר נגמרה [?] (והוגה: נגמרו)2514

37, 38 כעבין. כעבין כוכאין, כוכאין (והוגה עי"א: כעבין)2515

38 ותני כן (עשאן) ליתא (ונ“ב עי”א)

44 (דתני) רבי שמעון בן אלעזר וכו' ליתא (ותלוי עי"א)2516

46 ובוצע ברך (נאץ) ה' ליתא (ונ“ב עי”א)

47 לא דמים הוא חייב לו ים – על גרד עי"א (וניכרת ן)

55 מניין שלא עשה לא עשה (ש תלויה עי"א)





פרק שני





נח ע"ב 2517

30 אתכם שמה. (שמה) אתם ליתא (ותלוי עי"א)

34 שנכנסו ישראל (לארץ) ליתא (ותלוי עי"א)

שהן חייבין בחלה אינן (והוגה עי"א: שהן) חייבין

40 היא ספינת' היא ספינתא

46 תהית דלא (אמרת ליה) דלא [לה] (ונמ' “לה” עי"א, ותלוי “אמרת ליה”)

48–50 בצידה (ניחא. על דעתיה דרבי חסר (ונ“ב עי”ע?) יוסי וכו' בצידה) 2518

52 ר' בון (בר) כהנא ליתא (ותלוי עי"א)

54 יצאו מיכן (ושם) ליתא (ותלוי עי"א: לשם)2519

55 ור' עקיבה פוטר ור' יהודה (ונ“ב עי”ע: עקיבה) פוטר

מן אתריה (ב"פ) אתרָה

58 ואין אתם אין (נו' ו עי"א)2520

59 במחלוקת כמחלוקת

59–60 (אלא מה) שבפרט ליתא (אלא – תלוי עי“א, מה – עי”ע?)

62 אלא אם אינו עניין אבל (והוגה עי"א: אלא) אם אינו





נח ע"ג

[8 שהספינה שֵׁהָ (בסוף שורה) ספינה (ונ"ב: שה – שהספינה)] 2521

10 לא היתה את הספינה אם (והוגה עי"א: את) הספינה2522

11 (לא היתה ספינה גוששת) חסר (ונ“ב עי”א)2523

15 וקרקע שלא גביו (קנה) לחייבו ליתא (ותלוי עי"א)2524

19 ורבי עקיבה אומר (משמו) נ“ב עי”ע

20–23 שמי פירות מחוורין וכו' אין מי מחוברין (בכולם, והוגה עי"א: מחוורין)

פירות מחוורין וכו' מחוורין לטומאה וכו'

23 (מחוורין) לחלה וכו' ליתא (ונ“ב עי”א)

24 אין לך מחוור וכו' מחובר (והוגה עי"א: מחוור)2525

52 והלא אין שם ארבעת מילין ארבעת מיל





נח ע"ד

9 בעיסתו (ובעל הבית רעה בעיסתו) חסר (ונ“ב עי”א)2526

16–17 אחד מארבעים ושמנה אבל וכו' מעשרים וארבעה (והוגה עי“א כבד”ו)

אחד מעשרים וארבע' ניתני מארבעים ושמונה (והוגה עי“א כבד”ו)2527

19–20 ושאין מקפיד על תערובתו הבית ושאין [הׄביתׄ] (ונמ' עי"א) מקפיד וכו'

מצטרף [אׄיןׄ] הבית (ונמ' עי"א) 2528

21 אבל בעיסה שניה אבל בעיסה שנייא [היא] (והוגה עי“א כבד”ו)

30 עד שלא שילה ועד שלא קיפה עד שלא קיׄׄפה ועד שלא שׄילה

(הנקודות מציינות, שצריך להחליף)





פרק שלישי





47–48 מי"ג (משבאו לעונת המעשרות חסר (ונ“ב עי”א)2529 ופדאן חייבין)

50 מ"ד נתנה לו מתנה נִתָּנָה (!) לו מתנה

51–52 מ“ד–מ”ה (אם אין בשל ישראל חסר (ונ“ב עי”א)2530

כשיעור חלה וכו' אם נעשית)

עד שלא וכו'

57 מ"ז הנוטל (שאור) מעיסה ליתא (ותלוי עי"א)
2531





נט ע"א

8 שאסור לאדם (לעשות) ליתא (ונ“ב עי”ע?)

22–23 שבו ויעלה שכן יעלה (!) (והוגה עי“א כבד”ו)2532

33 (לא) מסתברא תלוי עי"ע

35 (לשם חלה) ליתא (ותלוי עי"א)

39 אמר רבי מתניתא אמ' ר' מתניה (והוגה עי"א: מתנית')2533

41 תני רבי חייא (רוב' ואינון פליגין חסר (ונ“ב עי”א) חדא על חדא)

42 וקשיא אם טבל (ממנו) תלוי עי"ע2534 2535

50 אמר רבי (זעירא) ליתא (ותלוי עי"א)

54 אין (הטבל) צריך שימור ליתא (ותלוי עי"א)

59 (ופיאה) לשליש ליתא (ותלוי עי"א) 2536





נט ע"ב

7 (ספק) פטור ליתא (ותלוי עי"א?)

12–13 (שני גוים שעשו וכו' שלא היתה חסר (ונ“ב כנראה עי”ע ועי"א)2537

להן שעת חובה ונפטרו)

14 שני ישר' שעשו שני גוים (והוגה עי"א: ישראל) שעשו

21 מאן דאמר מָן דאמ' 2538

27 כמה דרב' אמר כמה דרב (והוגה עי"א: דרב') אמ'2539 2540

44 שאינו מוציא (ממנו) תלוי עי"א

60 חיבור (בטבול יום וכו' אינו חיבו'.) הדא חסר (ונ“ב עי”א)





נט ע"ג

5 בשם חזקיה טבל (בטל) ברוב ליתא (ותלוי עי"א)

5–6 (אמר רבי יוחנן אין הטבל בטל חסר (ונ“ב עי”א)2541 ברוב)

7 שנים רבין עי"א על גרד של תיבה אחת 2542

1718– (לעשותה בטהרה להיות מפריש חסר (ונ“ב עי”א)2543 עליה והולך)

30 הוון בעיי מימר הוון בעיי תרומה (!) (והוגה עי"א: מימר)

(על פי הבור) ליתא (ונ“ב עי”א)

32 מן המוקף מן המוקף. [ר' שמואל ר' אבהו בשם ר' יוחנן] (ונמ' עי"א,

שט"ס הוא מלמטה)





פרק רביעי 2544





41 מ“א שני (קבין) שיני, ו”קבין" תלוי עי"א 2545

58 מ“ח מגזיב ועד הנהר (ועד) אמנם אמום (והוגה עי"א: אמנם) “ועד” תלוי עי”א2546

59–60 מהנהר ומאמנם ומאנס (ותלויה מ עי"א)





נט ע"ד

4 מי"א אנשי (הר) צבועים ליתא (ותלוי עי"א)2547 2548

16 (שתי נשים) שאינן מקפידות ליתא (ונ“ב עי”א)

עשו אותם כאשה (אחת) ליתא (ותלוי עי"א) 2549

30 דהך תנייא דהן (ומוגה עי"א: דהך)2550 2551

39 מן האמצע (מצטרף) ליתא (ותלוי עי"א)2552

42–43 (חצי קב חטים וכו' לפי מה שהן) חסר (ותלוי עי"א, ועי' בסמוך)

44 לפי מה שהוא כוסמין לפי מה שהוא [קב (!) חטים קב (!) שעורין קב(!)

תורם מן הכוסמין לפי מה שהוא] (ונמ' עי"א)2553

48 מדמה לו (מכיון שהוא רחוק ממנו אינו מדמה לו) חסר (ונ“ב עי”א)

60, 61 מדמי לה לומר לומֵ', לומַר2554 2555

[64 (אית תניי) תני (מ"ד) חומרו קולו ליתא (ונ“ב עי”א: אית תנויי)] ליתא (ותלוי עי"א)2556





ס ע"א

11 ריש בר כרסנ' ר' שמעון בר כרסנא

12 (אלא) בחבירי אבות ליתא (ותלוי עי"א)2557

15 (דברי) רבן גמליאל ליתא (ונ“ב בסוף השורה עי”א)

1819– בסוריא (ר' אבון בר חייא וכו' חסר (ונ“ב עי”א)

תרומות בסוריא)

19 א"ר חגי אמ' ר' חגיי

20 אותה תרומה אותה התרומה

ר"ג בר' רבן גמליאל בר'

23 וכא הוא או' הכן אכן (ומוגהת עי"א ה על גרד)

26 דמאי, דמאי דמיי, דמיי 2558

34 (ועד) נחל מצרים מנחל (ונמ' מ עי“א, ותלוי עי”א: ועד)

40 (שנאמר) תשורי ליתא (ותלוי עי"א: שנ')2559

41 (אית תני הירדן מחוצה לארץ) חסר (ונ“ב עי”א)

גבול (בפני) עצמו ליתא (ותלוי עי"א)





ס ע"ב

23 יצאת עמהן ת של יצאת תלויה עי"ע

31 זה (הובא) מקיליקה ליתא (ותלוי עי"א)2560

34 מן החוט ולפנים ולחוץ (ונמ' עי“א ונ”ב: ולפנים)

36 חד קיסם קיס (ותלויה ם עי"א)2561

(38 עבר חד טעין חד מובל דקיסין עבר חד [מובל] טעין חד מובל דקיסין (ונמ' עי"א))

38 חד קיסם חד קיס (והוגה: קיס')

52 אם רצו (שה) לבית אם רצֻה (ו“שה” ליתא2562, ותלוי עי"א)

58 הביא ביכוריו מאפמיא מאפנייא (והוגה עי"א: מאפמיא)2563 2564









מסכת ערלה





ס ע"ג

14 מ"ב הנוטע ברשות הרבים והנכרי הנוטע ברשות [הׄנכריׄ] הרבים (ונמ' גם עי"א) 2565

42 (תלמוד לומר עץ מאכל) ליתא (ונ“ב עי”א)2566





52–53 (רבי מאיר כדעתי' וכו' ותאינה) חסר (ונ“ב עי”א)

59 (ירקה) פטור ליתא (ותלוי עי"ע?)

63 דלא אית בהון ממש דלא אית – עי"ע על גרד2567





ס ע"ד

7 והתנינן העולה ותנינן (ותלויה ה עי"א)

11 לא מן המצוה לא כל (ונמ' ותלוי עי"א: מן) המצוה
2568

27 למאכל וחישב עליו במאכל (והוגה עי"א: למאכל)

38 אין עיקר ערלה פחות שנים אין פחות ערלה משלש שנים (והוגה עי“א כבד”ו)2569

כל שאין לו ערלה כל שאין [לו שנים אין] לו ערלה (ונמ' עי"א)2570

44 פוטר (הן דתימר שורש פטור פוטר) חסר (ונ“ב עי”א)

57 עד שלא באו ישראל (לארץ) ישראל [לא] (והוגה עי"א: לארץ)2571





סא ע"א

6 (רבי שמעון בן אלעזר אומר) חסר (ונ“ב עי”א) משמו
2572

11 אף על פי (שאין ישר' רשאי) אע"פ שיני (= שֵׁינוֹ) חייבׄׄ (ונ“ב עי”ע: רשאי, ומימין זה נו' עי"א: שאין ישראל)

12 חייב בערלה. ערלה מאימתי ר של “ערלה” – על גרד עי“א וע' נו' עי”א2573

18 והיידא אמר דא והיי דא אמר דא

22 יהושע אוניא וני – על גרד עי"א2574

26 כנקוב (הוא) אצל זרעין ליתא (ותלוי עי"א)

33 שני שלישי ני – על גרד עי"א2575

36 (דבר) בריא שיש לו (שלש) ליתא (ותלוי עי"א)

(42 רבי זעירה רבי יסי ר' זעירה [בׄשםׄ] (ונמ' עי"א))

44 מתניתא אמרה (כן) ליתא (ותלוי עי"א)

51 ולחייבו (הואיל וראוי לחשוב ולחייבו) חסר (ונ“ב עי”א)





סא ע"ב

8 תבל מהו וכו' אין תבל טבל, טבל (ונגרדה ט ותלויה ת עי"ע)2576

10 אפילו (לא) חימץ ליתא (ותלוי עי"א)

19–21 אחד מששי' (את עושה וכו' חסר (ונ“ב עי”א)2577

ומ"ד אחד מששים) 2578

28 ממקום (אחר) התרתי לך ליתא (ונ“ב עי”א)2579

התרתי לך (כאן לפי שבכל מאה חסר (ונ“ב עי”א)2580

איסור (!) מאה ועוד מותר)

29 אפילו מאה (מותר) ליתא (ותלוי עי"א)2581

ותוב אם הוסיף במאתים ב של “במאתים” תלויה עי"ע2582

31 הלכה ה' ו' (והוגה עי"א: ה')2583 2584

34 כשהבי' (עציץ נקוב) כשהביא [שליש] (ונמ', ונ"ב: עציץ נקוב)

35 (תמן אומ') ליתא (ונ“ב עי”א)

52 הלכה ו הל' ז' (ונגרדה ז לו' עי"א) 2585

60 אין לקטף שביעית אין לקט (ונו' ף עי"א)

62 אמר רבי יונה ורמיה היא ירמיה (והוגה עי"א: ורמיה)2586

62–2 (סא ג) קטף (בטל על ידי שרפו קטף [גרסי' בשביעית פרק ז' כלל גדול

אוכלי וכו' שהניית תרומה הוורד והכופר עד דמטי]

מותרת) והניית ערלה אסורה והניית ערלה אסורה (ונמ' כ“ז עי”א ונ“ב כבד”ו)2587





סא ע"ג

5 ענבי (דלקי) ליתא (ותלוי עי"א)

6 הלכה ח' הל' ט' (והוגה עי"א: ח')

7 עבר והרכיב (אסור) ליתא (ותלוי עי"א)

8–17 רבי חגי בשם רבי יאשיה ר' חגיי בשם ר' יאשיה [גרסי' בע"ז פרק

(איתפלגון וכו' מותרת) ופודה ג' כל הצלמים הל' ו' הגוים העובדים עד סופה] ופודה

(ונמ' כ“ז עי”א ונ“ב עי”א כבד"ו)2588

17 בזמן זרעה בזמ – על גרד עי"א2589





פרק שני 2590

24 מ"א עולין באחד ומאתים באחד ומאה (והוגה עי"א: ומאתי')

36 מ“ה כביצה כתוב על גרד עי”ע

49 מ"י שני' (או שלשה) שמות שני שמות (והוגה עי“א: שני', ונ”ב עי"א: או שלשה)2591

53 מי"א אין אוסר אינו אוסר





סא ע"ד

9 שני (שמות) מצטרפין שיני (ונמ' י עי“א, ו”שמות" תלוי עי"א)

10 מאן תנא אן של “מאן” – על גרד עי"א

15 והתנינן תרומה ותרומת מעשר ותרומת מעשר [ותרומת מעשר]

של דמאי של דמאי (ונמ' עי"א)2592

22 בתחילת וכו' בסוף כתחילת, כסוף2593

23 בתחילת הפרשה כתחילת

27 כסוף הפרשה פרשה (ה תלויה עי"א)

28 אמר רבי יוסי (אף) ליתא (ותלוי עי"א)

33 דתנינ' סאה תרומה דתנינן2594

לית כאן (לומר) ליתא (ונ“ב עי”א)2595

39–40 איסור מתוך היתר (לא כל שכן איסור מתוך היתר [שכן תרומה] אית

תרומה אחת(!) תניי תני (והוגה עי“א כבד”ו, שט"ס היא מלמטה)2596

איסור מתוך היתר ו)אית

42 אית דפתר לה היתר אית דפתר לה [כולה לכהנים. מאן דאמ' אסור מתוך היתר

שכן תרומה אסורה לזרים. מאן דאמר היתר מתוך היתר

שכן תרומה מותרת לכהנים אית דפתר לה] כולה לכהנים

(ונמ' כ“ז עי”א, שכפול הוא בט"ס)2597 2598

48 שחוטין (מה בין חיים לשחוטין) חסר (ונ“ב עי”א)

56 מניין (תלמוד לומר) מן ליתא (ותלוי עי“א: ת”ל)





סב ע"א

1–2 (הערלה וכלאי הכרם עולין באחד ליתא (ונ“ב עי”א)2599 ומאתים)

7 אם אמרת (בתרומה) שהנייתה אם אמרת בהנייתה (והוגה עי“א כבד”ו)

8–9 פרי פרי(גזירה שוה) ליתא (ותלוי עי"ע)2600

9 בין (להתיר כדי) ליתן טעם ליתא (ונ“ב עי”א)2601

13 הכרם (הותר הכרי) ליתא (ונ“ב עי”א)2602 2603

19 לתוך אחת מהן לכל (ונ“ב עי”ע: לתוך) אחת

21–23 (אין ידיעת ספק וכו' ואחר כך חסר (ונ“ב עי”א)2604

נפלה השניי') אין תימר

30 סאה תרומה שנפלה סאה ערלה (!) (והוגה עי"א: תרומה)

31 סאה ערלה שנפלה (לתוך סאתים) ליתא (ותלוי עי"א)2605

43 ולמה תנינן (גריסין) שנתבשלו ליתא (ונ“ב עי”א)2606

44–45 נותני טעם לפגם מותר אסור (והוגה עי"א: מותר)2607

47 על דעתיה דר' על דר' (ונגרדה ר, והוגה עי"א: דעתיה דרבי)

48 עד שירבו על הנופלין פל של “הנופלין” – על הגרד2608

53 ריבה עליהן גריפין של תרומה מות של “מותר” – על הגרד2609

מותר 2610

64–1 תחילה (כבר נתחמצ' וכו' תחילה) חסר (ונ“ב עי”א)

נעשה כמי יעשה (והוגה עי"א: נעשה)





סב ע"ב

6 (אם) יש בו כדי לאסור ליתא (ותלוי עי"א)

פגם מזה (ומזה) ליתא (ותלוי עי"א)

7 אין בו כדי לאסור אסו – על גרד2611

10 נותן טעם לשבח מותר שבח – על גרד עי"א2612

11–12 לפגם (מותר וכל וכו' לפגם) אסור חסר (ונ“ב עי”א)

14 הכמין כמה את משערן הסמין (ונגרדה ס לכ' עי"א) במה2613

18 במינן (הכמון משערין אותו במינו) חסר (ונ“ב עי”א)

23 התיב ר' חמא בר יוסי בר [חמא] יוסי (ונמ' עי"א)2614

24 כאינש (דשמע מיליה ד)בעל כאינש דאמ' (והוגה עי“א כבד”ו)2615

דינא קבלה

26 א"ר (זעירא כל נותן וכו' ובנזיר) אפי' ליתא (ונ“ב עי”א)2616

42 מן האיסור ומן ההיתר מן ההיתר (ונו' ו עי"א)

48 והיתר בסוף להתיר התר (והוגה עי"א: להתיר)2617

55 ר' ליעזר (!) (אמר) ליתא (ותלוי עי"א)2618

59 משיא את בנו מסיא (ותוקן עי"א)2619





סב ע"ג

19–20 בזה כדי לחמץ ובזה [לא) בזה, ו[לא] בזה(!) (והוגה עי“א כבד”ו)

24 לא באתה שביעית לשביעית (ונגרדה ל עי"א)

36 לא כלפני זריקה כלפי (ותוקן עי"א: כלפני)

40 רבי שמעון בן לקיש (אמר) ליתא (ותלוי עי"א)2620





פרק שלישי





59 מ"ו שהיה רבי מאיר זׄ (ונמ' עי"א) שהיה

61 מ"ז ‏ ז' ואילו חׄ (ונמ' ונכתב עי"א: ז')

63 מ"ח ח' נתפצעו ט' (ונגרד עי"א ותוקן: ח')





סב ע"ד

1 מ"ט ט' ספק י' (ולא תוקן!)2621

ספק הערלה בארץ ישראל (אסו') תלוי עי"ע

13 קליפין במשמע (ולא גרעינין) ליתא (ונ“ב עי”א)2622

14 סופך מימר (את) את בסמוך ליתא2623 2624

47 (אתה אומר לכך) ליתא (ונ“ב עי”א)

48 הא מה ת"ל ולא יאכל יאכל [עליו] (!) (ונמ' עי"א) 2625

55 במוסגר (או) כמוחלט ליתא (ותלוי עי"א)2626





סג ע"א

7 קריוה בקדירות קרייה (והוגה עי"א: קריוה)2627

10 את רואה (ההיתר) ליתא (ותלוי עי"א)2628 2629

24 ליקח בגד מן הגוי ליקח יין (ונמ' ותלוי עי"א: בגד)2630

27 איתיבי' רבי חייה איתי" (= איתיב) ר' חייה

27 ולא הודו ולא הורי (והוגה עי"א: הודו)

37–38 בקדשים שיש להן מתירין שאין (והוגה עי"א: שיש)

אבל בקדשים שאין להן מתירין שיש (והוגה עי"א: שאין)

44–45 גידולי ערלה שעיממו הרי אלו גידולי (!)2631, שעימו (ונמ' עי"א, ותלוי: שעיממו), אילו

45 ולאו (מתניתא) מתניתא היא ליתא

46 רבי חנניא אמר ר' מנא (והוגה עי"א: חנניא)

רבי מנא (אמר) ליתא (ותלוי עי"א)

52 כל הנשרפין אפרן מותר אפרן טהור (והוגה עי"א: מותר)

59 וחריצי גבע וחצירי2632 (ותוקן עי"א: וחריצי)





סג ע"ב

7 (והתני) ונסתמה ליתא (ונ“ב עי”א)

17 דלעת שלקה שלקטה (!)2633

21 והרודה מהן מ – על גרד עי"א2634

34 בחדש שכן יצא לחוץ שיצא (ונגרדה ש עי"א)2635

39 אמר אילו לא סלקית אמ' אילולא סְלָקִת

45–46 וכלאי בהמה שאין תלויין בארץ אי של “שאין” – על גרד2636

(ונוהגין בארץ) ובחוצה (לארץ) ליתא (ונ“ב עי”א ותלוי עי"א)

אף כלאי זרעים (אע"פ) שהן ליתא (ותלוי עי"א)

תלויין בארץ (ונוהגין בארץ) ליתא (ונ“ב עי”א)2637

58 בכלאי הכרם. הא בכלאי זרעים בכלאי זרעים [א’סור']2638









מסכת ביכורים





סג ע"ג

12 מ"א (וכן) המבריך ליתא (ותלוי עי"א)

וע“י שני (?) תלויה ו ל”המבריך"2639 2640

29 סמ“ה אשר נתת ליה אשר נתת לי [י”י]





סג ע"ד

13 דרבי ליעזר אמר (תמן) ליתא (ותלוי עי"א)

21 מהו שיביא ממנה (לולב) ליתא (ותלוי עי"א)

27 מה שאין כן בביכורים כן בתרומה (!) (והוגה עי“א כבד”ו)

הבעלים ממנה (אבל בגזילה חסר (ונ“ב עי”א) שנתייאשו הבעלים ממנה) 2641

32 בשם רבי יוחנן (לא זה תורם חסר (ונ“ב עי”א)

ולא זה תורם רבי אמי בשם רבי יוחנן)

34 וליידא מי לא וליידא מילא (והפרדה עי"א לשתים)2642

37 (אילו) כתיב ולקחת ליתא (ותלוי עי"א)2643

52 כעדשה מן השרץ עד – על גרד עי"א 2644

59 אין מביאין (מן) הציפורנין 2645 את הציפורגין (והוגה עי"א: מן)

[נ של “הציפורנין” – על גרד עי"א]





סד ע"א

1 (הלכה) ד' ליתא (ונו' עי"א)

4 מה טעם אמרו מטעם (והוגה עי"א: מה טעם)2646

9 אבותינו אבות (ונו' ינו עי"א)

19 מזרע בית ישראל בית (ומוגה עי"א בת)2647

20–39 רבי יהודה אומר (עד שיהא ר' יהודה או' [גירׄׄש בקידושׄׄין פרׄׄק רביעׄׄי

אמו (!) מישראל רבי אליעזר (!) עשרה יוחסין הל' ז' ר' ליעזר בן יעקב או'

או אביה וכו' עשה שבישראל יש' שנשא גיורת עדׄׄ מטׄׄי] ועשה שבכהנים

אסור בכל) ועשה שבכהנים (ונמ', וכל החסר נ“ב עי”א)2648

40 הלכה ו‘. שליח [והשליח]. הל’ ו' שליח (ונמ' עי"א)2649

“מהלכה ו' עד סוף ביכורים לא נמצא כל תיקון עי”א"

43 אם לקטן להביאו להביאן2650

52 אם יורשה בחיי אביו אם בׄיורשׄ (כלו' נמחק)2651 בחיי

59 רבי יוסי בעי היידן היי דן





סד ע"ב

6 לרבי יודה עבד 2652 לר' (הלמ"ד מחוקה, וקרי: ר')2653





פרק שני





סד ע"ג

7 מ"ב ואוסרין כל שהן 2654 וְאֹסְורִין (= ואוסרין)2655





סד ע"ד

9 ויגוף ה' את נבל ויגף

25 אוכלין (בקערה אחת) תלוי ע“”ע

44 הן דתימר המעשר הן דתימר [אׄיןׄ] (כלו' נמחק)

45 לא הו' רוצה לוכל לא הוא רוצה [לׄיגעׄ] (כלו' נמחק)





סה ע"א 2656

5 שאין לו מתירין אוסר אֹסֵור (וכזה במשנה ב')

14 בן עזאי בן עזיי

47 והנך להם (כשיר) עגבים ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')

58 את מהלך בו כירק בו [כׄאילןׄ] (כלו' נמחק)





סה ע"ב

18 עכשיו הוא נסתפק עכשיו הוא [הוא]2657 נסתפק

23 אמר ליה תניתה תֵי́נֶיתַה (היו"ד נמחקה)





פרק שלישי





30 מ"א תאינה שביכרה 2658 תאינה שביכירה2659

58 מ“י (כ)ביכורים 2660 כ – תלויה עי”א





סה ע"ג

18 מי שהיו לו (ביכורי') לׄׄו (ונ“ב עי”א – כתב ג': ביכורׄׄיו)2661

32 ר' אבדומא (דמן חיפה) ליתא (ונ“ב עי”א)

43 חזקיה ב"ר בית וודעא בר' (=ברבי) בית וועדא

49 יהודה ב"ר בר'





סה ע"ד

17 הוה כד (מסקום) ליתא (ונ“ב בסוף שורה עי”ע)2662

21 ויהב (ליה) מן סיבתיה ליתא

34 ירקונין יסקונין (ונגרדה ס לר')

39 לא מפליגין 2663 לא (והוגה עי"א: אלא)2664 2665





מסכת שבת





ב ע"א

18 מ"ט כדי שיהבילו (מבעוד יום) ליתא (ונ“ב עי”א)2666

28 מי"ד כדי שיצולו (מבעוד יום) ליתא (ונ“ב עי”א)2667





ב ע"ב

1 (מהו שתים שהן ארבע) ליתא (ונ“ב עי”א)2668

6 והא (תני) דלתות ליתא (ותלוי עי"א)2669

10 הכנסה והוצאה אחד הן ומנו שנים (ותוקן עי"א: אחד) הן

אותן חכמים שנים חכמ' אחת (ותוקן עי"א: שנים)2670

12 דמר ר' יסא בשם רבי יוחנן דמר ר' לעזר (ונ“ב עי”ע: יסא)

(והוציא חצי גרוגרת) חסר (ונ“ב עי”א)

19–20 (והוציא חצי גרוגרת) חסר (ונ“ב עי”א)

25 פתוחים לשתי פלטיות לשתי [רשויות] (ונמ' גם עי"א)





ב ע"ג

9 (וכה עביד המהלך כמניח) חסר (ונ“ב עי”א)

26 (ורבנין לא עבדי מהלך כמניח) חסר (ונ“ב עי”א)2671

31 (ורבנין לא עבדין אויר כרמלית כממשה) חסר (ונ“ב עי”א)

40 היה עומד ברשות הרבים (וזרק) ליתא (ונ“ב עי”א)

44 פשיטא ליה שהוא (פטור) ליתא (ונ“ב עי”א)

[53 בחוטף כן הא אם קלט כן הוא (ותוקן עי"ע: הָא)]

58 ובין זה כמאן דמר אסור ובין זה [אסור] (ונמ' עי"א)

59 מיי כדון מאן דמר מיי כדון מיי דמר (והוגה עי"א: מאן)

62 ארבעה (אבל אם אינו רחוק מן חסר (ונ“ב עי”א)

הכותל ארבעה)





ב ע"ד

11 אמרי בכפורת טפח וכפורת2672

15 מכלי קטן שבמקדש מכלי קטון2673 שבמקדש

טפח (אף כאן טפח) חסר (ונ“ב עי”א)

20 באמת (ששה ברם כמ"ד באמת) חסר (ונ“ב עי”א)

29 משום שנים שעשו משם שנים

34 כממשן כממשן [בן עזאי עבד אויר כרמלית כממשה. ר' עקיבה עבד אויר רשות הרבים כממשה]

( = אשגרה מלמטה, ונמ' עי"א)

41 איסטרטייא ופלטיא איטרטייא (ותלויה ס עי"א)

46–47 (אמר רב יוסף וכו' דתנינן תמן) חסר (ונ“ב עי”א)

49 ובימות הגשמים רשו' הרבים רשות היחיד (והוגה עי"א: הרבים)2674

54, 55 בבת אחת 2675 בת אחת (ותלויה ב עי"א)





ג ע"א 2676

21 מן (מה) דתני רבי חייה ליתא (ותלוי עי"א)2677

29 מה הוה רבי דרוסי אמר [.] (מקום גרד אות א') ר' דרוסי2678

רבי דרוסי אמר כך הוה “כך” הוגה עי"א: סך2679

31 חייא בני חייה בני (והוגה עי"א: חייא)2680

31 ומה טעמא והודעתם ומה טעמא [דר' חייה] (!) (ונמ' עי"א)

35 או אחרון אחרון או אחרון אחרון. [אחרון] (ונמ' עי"א)

36 עמדת (עד יום אשר עמדת) חסר (ונ“ב עי”א)2681

37 כאלו הוא עומד [כמי] כאלו (ונמ' עי"א)2682

42–43 אמר ליה (רבי יוחנן אמרן וכו' חסר (ונ“ב עי”א)

אמר ליה) רב אדא

47 רמז חייה בריה רמז – על גרד עי"ע

52 (חתן) אם רוצה ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')2683

53 (יכיל אנא פתיר לה) ליתא (ונ“ב עי”א)

כרבן גמליאל דאמר רבן גמליאל אמ' (וגו' כ עי“א וד' עי”א – כתב ג')2684

61–62 כגון אנו (שעסוקין וכו' כגון אנו) שאין חסר (ונ“ב עי”א)2685

63 רבי יוחנן (כדעתיה דר' יוחנן) חסר (ונ“ב עי”א)





ג ע"ב 2686

28 באשה גדלת גֵדַלֶת (קרי: גַדֶּלֶת)

32 קומי מינוקה קומי מיינוקה

37 ודמניא שממי ודמנייא סממי2687

45 תני רבי חייא דתני2688 ר' חייה

48 מתניתין פליגא עלוי עי"א)2689 מתני' (= מתניתא) [דשמואל] פליגא עלוי (ונמ'









ג ע"ג

6, 7 כל שתא, מן שתא שיתא, שיתא (והוגה עי"א: שתא)

11 אליהו זכרונו לברכה אליהו ז"ל (= זכור לטוב)2690

16–18 יראת חט לידי רוח הקדש דכתיב יראת חט לידי חסידות דכת' וחסד ה'

אז תבין יראת ה' ודעת אלקים מעולם ועד עולם על יריאיו. חסידות לידי

תמצא. רוח הקדש לידי חסידות רוח הקודש דכתיב אז דברת בחזון

דכתיב אז דברת בחזון לחסידיך לחסידיך רוח הקודש לידי תחיית המתים

חסידות לידי תחיית המתים (והוגה עי“א2691 כבד”ו)2692

43 (ועל צירן) ליתא (ונ“ב עי”א)

45 (ועל לשונן) ליתא (ונ“ב עי”א)

48–49 שתהא פת גוים אסורה (ועמעמו חסר (ונ“ב עי”א)2693

עליה והתירוה או במקום שאין

פת ישראל מצויה בדין היה

שתהא פת גוים) מותרת

55 תני רבי שמעון בן יוחי בן יוחי [כן] (ונמ' עי"א)2694

59 קליות. (מה) אמ' ר' יוסי ליתא (ותלוי עי"א)2695

61 באוכל תשברו תְשַׁבְרוּ

62 קשה עליך כאוכל תשברו כאוכל [שברתו] תשברו (ונמ' עי"א)





ג ע"ד

5 ביומוי דרבי ירמיה בימוי (!)

7 קולת' דמיא קולתה דמיא2696

15 שהיו עולין עליו להר המלך שהיו נהרגין (והוגה עי"א: עולין)

16 נקרא רבי יהודה הנשיא רבותינו הנשיא [רבינו] (ונמ' עי"א)

29 תנא רבי יהושע אונייא אוטייה (!) (ותוקן עי"א: אונייה)2697

33–34 הלכות (ואינו שונה אגדות תני חסר (ונ“ב עי”א)

בשם רבי יוסי שונה הלכות)

45 הרי חוץ לי"ח (דבר) ליתא (ותלוי עי“א, וא”צ)

46 ורבי יוחנן מקשי לה ור' יוחנן [אמ'] מקשי (ונמ' עי"א)

53 נחמן בריה דרבי שמואל נחמן [בׄשםׄ] (ונמ' גם עי"א) בריה

57 בית שמאי בית שמי (וכן בכולם)

59 (כל מלאכתך) גומרה ליתא (ונ“ב עי”א)2698

61–62 ומה מקיימין בית שמאי ומה מקיימין בית הלל (והוגה עי"ע: שמי)

טעמון דבית הלל טעמון דבית [שׄמיׄ] (ונמ' גם עי"א) הלל





ד ע"א

1 תחת הכלים מערב שבת בשבת (והוגה עי"א: מערב שבת)

7 מפני שהוא שכח שֵׁכָח (וצ"ל: שָׁכֵח)2699

13–14 אמרו בית שמאי לבית הלל אמרו בית הלל לבית שמי (והוגה עי"א: שמאי, הלל)

16 ביני אריוותא ארוותא (ותלויה י עי"א)2700

33 רבי חייא בשם רבי אתקין להל אתקין לְהַל2701

38 שידתה הוות עבדא ד של שידתה – עי"א על הגרד2702

43 שצים שבכפים שבכפיס2703

47 עד שהוא מגיע (לביתו ואית חסר (ונ“ב עי”א)

דבעי מימר עד שהוא מגיע)

55–56 בין בקיבולת (אמר ר' אילא וכו' חסר (ונ“ב עי”א)

ובלבד בקיבולת) 2704





ד ע"ב 2705

16 וזה מצטמק ויפה לו מה (והוגה עי"א: וזה) מצטמק

27 זריזות הן הנשים בפת 2706 הנשים את הפת (והוגה עי"א: בפת)

37 רבי ליעזר בי רבי יוסי ר' לעזר ביר' יוסי2707

41 גלעיני' (כל שהן וכו' גלעינים) חסר (ונ“ב עי”א)

45 (מהו ברוב הקיפה) חסר (ונ“ב עי”א)





פרק שני





15 לא בלכש בלגש (והוגה עי"א: בלכש)2708

24–25 ברוב הדלק (אתא רבי שמואל חסר (ונ“ב עי”א)

וכו' הוצאתה ברוב הדלק)

28 (מדורת החלב) חסר (ונ“ב עי”א)

33 רבי לייא ר' [אילא] לייא (ונמ' עי"א)2709

49 שמן שריפה שעיבר זמנה שריפה [שניטמא] (!) (ונמ' עי"א)

64 וכה לא עמד ב"ד וכה

64–1 אצל ישראל (וכן כליו וכו' ישר) חסר (ונ“ב עי”ע)





ד ע"ד

33 וחכמים מתירין בכל השמנין [תני] בשמן פקועות (ונמ' עי"א)2710

בשמן פקועות

35–36 אלא שמן (שומשמין. וכו' אלא חסר (ונ“ב עי”ע?)

שמן) אגוזים

37 לא כך ולא כך אלא 2711 ולא כך [אלא נפט] אלא (ונמ' עי"א)2712

44 כעכים הרכים כעבים2713

53 משור פר מקרין ומפריס מפריס (ותלויה ו עי"א)2714

59 ולית בר נש אמר אף אפי' ית של “ולית” – על גרד עי"א2715





ה ע"א

1 מפני (יום טוב) ליתא (ותלוי עי"א)

2 שהיו בה שלש על שלש שתיובה (!) (והוגה עי"א: שהיו בה)

4 שתהא הלכה כרבי עקיבא כרבן גמליאל (והוגה עי“א כבד”ו)

6 (אלא) אפילו טמאה ליתא (ונ“ב עי”א), טמיאה

18–19 של סכנה (ר' יוסי בעי אי מפני חסר (ונ“ב עי”א)

ליסטין של סכנה) 2716

25 מחרכין לו לֵין

30 חייב שלא לצורך חייב [לא] (ונמ' עי"א)2717

36–37 ששבתורה (כולהן לצורך וכו' כל חסר (ונ“ב עי”א)2718

המלאכות שבתורה) 2719

52 היידא היא היי דא היא

54 ששימש במקדש (בשבת) ליתא (ותלוי עי"א)2720

57 והוא מתייב ליה מתחייב (!) (ותוקן עי"א: ומתייב)

59–60 לא יאכל קודש (והרי מליקה חסר (ונ“ב עי”א)

וכו' קודש)





ה ע"ב

2 לית טעמא אלא משום איבול דלא (והוגה עי"א: אלא)2721

4 שהוא רוצה באכולן באיכולן2722

22 כי תשה ברעך לא (והוגה עי"ע: כי) תשה2723

27 (עובדא) היה (!) באסיא ליתא (ונ“ב עי”ע?)2724

[53 הינחת (מצות הנר) ליתא (ונ“ב עי”א)]





פרק שלישי





33 מ"ז לקבל בו את השמן לקבל [נׄיצוצותׄ] בו (ונמ' גם עי“א, שט”ס הוא מסיפא)

43 מקיימין עליה (תבשיל) ליתא (ותלוי עי"א)2725

[64 מן מה דתני מלבה מלבֵה]





ה ע"ד

6 צריכה לבה לבא (ונגרד עי"א ותוקן: לבה)2726

24 (כגון) אכרוב [כרוב] אכרוב (ונמ' עי“א ונ”ב: כגון)

31 אמ' ר' יוסי רבי רַבִי

39 יש כאן חשד אׄׄין כאן (ונ“ב עי”ע: יׄׄש)2727

52–53 אסור (רבי שמי סמיך לאדירא חסר (ונ“ב עי”א)2728

וכו' אסור)





ו ע"א

26 (כיון) שנתגדרו 2729 ליתא (ותלוי עי"א)

44 והילכות (בית) הכסא ליתא (ותלוי עי"א)2730

47 אסור. אשכח תנאי תני אין(!) וכו'2731 אסור (ואחריה אות גרודה). אשכח תנא2732 2733





ו ע"ב

25 כלי נחושת בולע כלי חרׄׄס (ונ“ב עי”ע: נחושׄׄת)

32 (מותר ו)אין ניאותין ליתא (ונ“ב עי”א, ו תלויה עי"א)2734

33 כבה בשבת (זו) ליתא (ותלוי עי"א)

35–36 הרי בעינו הוא (ואינו בהכינו חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')2735

וכו' התיב ריש לקיש וכו' בעינן

הן) ואינו בהכנו

42, 43 באכלין ן – על גרד עי"א2736

63 ומן דבתרה ומר (ונגרדה ר עי"א ותוקנה ן)2737





ו ע"ג

25 ומקללין מאן דעבד כן ומקילין (והוגה עי"א: ומקללין)

32 ואפילו תימא (בשלא) גררו ליתא (ותלוי עי"א – כתב ג')

40 את המיטה (ואת) הכסא 2738 ליתא (ותלוי עי"א) 2739





פרק רביעי





ו ע"ד

5 מ"א ובנסורת של חרשין (דקה) ליתא (ונ“ב עי”א)2740

7 מ"ב נוער את הכסוי נוטל את הכסות (והוגה עי"א: נוער, הכסוי)2741

17 והן תשים לתוך ידו ואין (ונמ' עי“א ונ”ב: והן)2742

28 אסרו חמין מפני תבשיל אסרו תבשיל שנתבשל כל צרכו מפני חמין

שנתבשל כל צרכו (והוגה עי“א כבד”ו) 2743

59 (בנתונין) באפותיקי ליתא (ונ“ב עי”א)





ז ע"א 2744

8 מות' לטלטלן (ואם לאו אין אתם מותרין לטלטלן) חסר (ונ“ב עי”א)2745

[13 (ראשי) גיזיות ליתא (ותלוי עי"ע)]

13–14 אפילו מלן. רב אמר חריות מלן רבא חריות (והוגה עי“א כבד”ו)

14 (לאהלין) צריכות קישור [למה לא] (!) צריכות

23 דרש חריות “חריות” (ונמ' ונ“ב עי”א: לאהלין) אות גרודה לפני ח של

27 רבי זעירא (אמר) ליתא (ותלוי עי"א)

28 עד שישפשף שיפשף (ש תלויה עי"א)

ציפור(אי) אמרין גרד) ציפור. [אין] אמרין (והוגה עי“א כבד”ו, רין – על גרד

34 דמר רבי ליעזר (!) בשם רבי משרת הייתי [דמר (תלויה עי"א?) ר' אלעזר בשם ר'

יהושע (!) משרת הייתי הושעיה משרת הייתי דמר ר' אלעזר] (ונמ' עי"א, שכפול הוא)2746

35 ומר רבי (ירמיה) ליתא (ונ“ב עי”א)2747





פרק חמישי





59 מ"ג במטולטלת במטוטלת (ל תלויה עי"א)2748

60 (וימשוך) ובלבד שלא יכרוך ליתא (ונ“ב עי”א)2749





ז ע"ב 2750

36 היא צדדי (בהמה היא צדדי) אילן 2751 חסר (ונ“ב עי”א)

45 מטי בה בשם מטיבה (והפרדה בנקודות עי"א)2752

47 לא יצא הגמל במטולטלת 2753 במטוטלת2754

57 אסור (אמר ר' זעירא וכו' אסור) חסר (ונ“ב עי”א)

62 ולא יפשיל את הרצועה פש – על גרד עי"א





ז ע"ג

1 קישושות אין בהן ממש קישושית (!)

2 מומחה (דתני. אסור לבהמה לצאת בקמיע מומחה) חסר (ונ“ב עי”א)2755

20 (ורבותינו שבגולה נהגו כן) 2756 חסר (ונ“ב עי”א)





פרק ששי





56 מ"ו ערביות (יוצאות) רעולות ליתא (ונ“ב עי”א)2757

58 מ"ז שלא תפרוף בתחילה כתחילה2758 (והוגה עי"א: בתחילה)

64 מ"י משום רפואה משם2759





ז ע"ד

10 של תמר' בין ת למ' – אות מגורדת2760

12 על (דעתיה) דרבי יהודה ליתא (ונכתב עי"א)

[12–13 דברי הכל אין חוצצין אין חוצצין [דברי הכל] (ונמ' עי"א)]

19 לאילין דבית בון תמינא וכו' כון2761

28 (לא) בחול ולא בשב' ליתא (ותלוי עי"א)

[32 כמה דרבי (אמר) ליתא (ונ“ב עי”א)]

35 לא אמרו אלא 2762 לא אמרו לא (ותלויה א עי"א)

58 מקליעתא דרישה דרישׄׄה (ונ“ב עי”ע: ס"א דשערא)2763





ח ע"א

6 משם תכשיט, לשם תכשיט 2764 כ – על גרד עי"א2765

20 וכמסמרו' נטועים 2766 וכמשמרות

37, 39 שנפסקו חבתיו, אחת מחבתיו חבטיו, מחבטיו2767

42 כשם שהן חלוקין בשבת וכו' הן – מתוקן על גרד עי"א2768

44 ושמע מימר הלכה ושמ' (ו – מתוקן על גרד עי"א)2769

47 ולא אפיק גבי כלום כלים (והוגה עי"א: כלום)2770

51 אוף ציבחד הזה הוה2771





ח ע"ב

14 שהן לרפואה שאינן (ונמ' עי"א ותלוי: שהן)

16 חמשה קטרין שבעה קטרין 2772 טר – על הגרד עי"א2773

49 בלנידייא 2774 כלנידייא2775

57 וכתיב והיתה עטרת וכתי' והיית (!)

59 אנן כרבי אימי אמר 2776 אנן כר' אימי [אינין] אמ' (ונמ' עי"א)2777





ח ע"ג

3 אמר רב יהודה בשם רב זעירא יהׄׄודה, זעׄירא2778

26 משום סנדל (ונכנסין בו וכו' משום סנדל) חסר (ונ“ב עי”א)

27 אמר רבי בעא בונא (ותוקן עי"א: בועא)2779

31 הונום קטמין חמרא דייד' הונוס קטמין2780 דיידה2781

33–34 מהו וכל אדם (בין קטני וכו'

מהו וכל אדם) חסר (ונ“ב עי”א)

39 (דרגי) דרגיבת רבי יודה ליתא (ותלוי עי"א)2782 יהודה2783

41 (לאו). לאו משו' דרכי האמרי ליתא (ותלוי עי"א)2784

41–42 (ר' יהודה אומ' משו' עבודה זרה) חסר (ונ“ב עי”ע)2785

47 אבטיונ' דרומאי אבטיונה2786 דרומאי

48 ואקומיה (מאחריה) 2787 ליתא (ונ“ב עי”א)2788

61 אמרה (לחבירתה) איטפי ליתא (ותלוי עי"א)2789





ח ע"ד

2 מקטוע כיסין קיסין2790 (והוגה עי"א)

3 אילין מתרין (מי) נפקין – תלוי בין מ לת' גרד אות א‘, ונתחברה מ לת’ עי"א. “מי”

עי"ע2791

4 קצון פלגא ויהבינה ליה ויביניה (ה תלויה עי"א!)

9 חכינתה חכינה

מה טיבו עבידתכון טיבה עיבידתׄׄכון (ונ“ב עי”ע: טיבוׄׄ עבדתׄׄון, ונמ' “עבדתון”

עי"א) 2792

18–19 מה פעל אל (אמר רבי חנינא חסר (ונ“ב עי”א)2793

וכו' מה פעל אל) 2794

38 באותה (שעה) ת – עי“א על גרד של שתי אותיות ו”שעה" תלויה עי"א

וסטרו (לההוא רשיעא) ליתא (ונ“ב עי”א)2795

39 אלהוון די שדרך אלההון די שדרך





פרק שביעי





54 מ"ו (ועוקציהן) ליתא2796 (ונ“ב עי”א)

60 מהו כלל (גדול) ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')





ט ע"א

7 הא רבי ליעזר (!) (אמר) ליתא (ונ“ב עי”א – כתב ג')

כל השוכח אכל (ונמ' אכ עי"ע [?], ונכ' כ בצד)

11 הילכת' כרבי ליעזר היל דר' לִעַזר (ד תוקן עי"א לכ')2797

14 ושמע מינה 2798 וש"מ

24 שאינו מביא עליה (פר) 2799 ליתא (ונ“ב עי”א)2800

41 בעלם אחת בעלם אחד

42 על כל אחת ואחת (אמר לו חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')

חייב על כל אחת ואחת)

52, 53, 55 שאלו 2801 שאילו (י נגרדה עי"א)2802

56, 58, 59, 60, 64 הודי הורי (והוגה עי"ע: הודי)





ט ע"ב

4 ואת מודי ליה מורי

12 ושוגג במלאכות ושוגג [ומזיד] (ונמ' עי"א)

13 ומזיד במלאכות ות – על הגרד עי"א2803

17–18 הדא היא שוגג בשבת ומזיד מזיד בשבת ושוגג במלאכות

במלאכות (והוגה עי“א כבד”ו)

21–22 על כל אחת ואחת (ולית לר' חסר (ונ“ב עי”ע)

אליעזר וכו' על כל אחת ואחת)

24 ולמה מזיד בשבת ומה (והוגה עי"א: ולמה)

45 או אחת (על כל אחת ואחת אמר חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')

ליה חייב) על כל אחת

46 אילו קצר (וקצר) בעלם תלוי עי"ע

53 (דכתי') מלאכות ליתא (ותלוי עי"ע?)

55 לעשות מלאכתו מנהין מניין (ותוקנה י לה' עי"א)

56 אשר עשה(. מנהין) תנא וכו' [מאן] תנא (ונמ' “מאן” עי“א, ותלוי מנהין עי”א)





ט ע"ג

3 (עבדוניה) משום מכה בפטיש ליתא (ותלוי עי"ע)
2804

17 אף כל מעש' ומעש' שיש בו אף כל מעשה ומעשה [שיש בו לחייב מעשה ומעשה] שיש בו (ונמ' עי"א, שכפול הוא)

17–20 מפני עצמו (אף הכ' לא תעבדם חסר (ונ“ב עי”א)2805

וכו' בפני עצמו)

21–23 (זובח לאלהים יחרם. הרי וכו' חסר (ונ“ב עי”א, ובפנים: [הא] כלל,

אמר ליה כיון שאת לומ' מצדו ונמ' עי"א)2806

אפילו) כלל במקו' אחד את למד

23 לא שנייא בין בו (והוגה עי"א: בין)

25–26 ואחר כך כלל (רבי יוסי אמר חסר (ונ“ב עי”א)2807

וכו' ואחר כך כלל)

29–31 שאינה מעש'. (אתיא כההיא חסר (ונ“ב עי”א)2808

דתני וכו' דאינה מעשה) 2809

33 ויהיו אלה לחקת משפט לדרתיכם והיו2810

41–42 (הא כל וכו' תקטירו) חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')2811

43 (א"ל) כהדא דתני ליתא (ותלוי עי"א)2812

44–45 ת“ל (ואל המזבח לא יעלו. ת”ל [המזבחה] (והוגה עי“א כבד”ו)2813

יכול וכו' אלא לעבודה)

47 (אינ') חולקין ליתא (ותלוי עי"א)2814

55 לחילוק כלל לחילוק [על הכלל] כלל (ונמ' עי"א)2815

60 לידון בה את המערה לידון [בׄערירי] (ונמ' גם עי"א)2816

61 שלא תאמר הואיל ואין חייבין עליה [אלא] משום (ונמ' עי"א)2817

עליה משום טומאה 2818





ט עד

4–5 (אף דודתו שנ' להלן באחות [אׄׄף את אשת אחיו מאביו] הכת' מדבר

אביו מאביו) הכתוב מדבר (והוגה עי“א כבד”ו)2819

6–7 מה דודתו שנאמר להלן באחות חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')

(אביו מאביו הכתוב מדבר אף

אשת אחיו שנ' כאן באש') אחיו אביו (ובגליון עי"ע? ח = אחיו)

מאביו וכו' (והוגה עי“א” אחיו)2820

7 דתני רבי ישמעאל תני (ותלויה ד עי"א)2821

15 ובא' אחותו ובאת אחותו

16 ואינו מחוור וו – עי"א על גרד2822

18 קדשי בדק הבית (ומעילה) ליתא (ותלוי עי"א)2823

19–20 ונותר וטמא (ולא מתניתא היא חסר (ונ“ב עי”א)2824

וכו' ונותר וטמא)

28 (אינן) חולקין ליתא (ותלוי עי"א)2825

39–40 יכול יהו לוקין על (ידי חריש' חסר (ונ“ב עי”א)

בשביעית וכר יהו לוקין על)


54 מדפות מַדָּפׄוֹת



57 (והכא) תנינן אבות ליתא (ותלוי עי"א)2826


61 (זרע) דילועים שנים. (זרע) פול ליתא (ותלוי עי"א)2827





י ע"א

25 על דעתיה (דכהנא חייב שתים חסר (ונ“ב עי”א)

על דעתיה)

28 על דעתיה דרב כהנא דרב הונא (והוגה עי"א: כהנא)

31 כוסבר כרתין בתתׄׄיז (?) (ונמ' ונ“ב עי”ע?: כרתין)2828

נענע נטע (והוגה עי"א: נענע)2829

32 חייב משום קוצר ומשום זורע משום [נוטע ומשם] קוצר ומשם (ונמ" עי"א)

33 עציץ (נקוב על גבי עציץ) נקובה חסר (ונ“ב עי”א)2830

42, 43 משום מרקדה, משום בוררת משם

באפסטיתה משם זורה משם [זורע] וזורה (ונמ' עי"א) [כד מקלע

(בכף משום בורר) משם בונה] (ונמ' ונ“ב כבד”ו)2831

48 כד יהיב משקין משום דש לש

48–50 משום דש (גמר מלאכתן וכו' חסר (ונ“ב עי”א)

משום לש)

56 דההן (אמר) אסור ליתא (ותלוי עי"ע)

57 בצל שריסקו שריסיקו (והוגה: ק – על גרד עי"א)





י ע"ב

16 ראשונה (ראשונ'). והתני 2832 ליתא (ותלוי עי"א)2833

28 אלא מיכן לא (ונו' א עי"א)2834

40 במכשירי אוכל נפש התירו התיר (!) (ונו' ו עי"א)
2835

42 מוץ חול מול חול (ונ“ב עי”ע?: מוץ) 2836

64 חייב משום שלש משם





י ע"ג

1 משום מוחק, משום מכה משם2837 2838

12 הצבעים (שבירושלם) ליתא (ותלוי עי"א: שבירושלים)

[25 שהיו חונין ונוסעין שהיתה (ותוקן עי"ע: שהיו)]

26 כמי שהיא לשעה כמי שהיא לעולם2839 (ונמ', ותלוי עי"א: לשעה)

28 את הראשון (אמ' חזקיה וכו' חסר (ונ“ב עי”א)

תרין ראשיה) 2840

36–37 מעתה (עד יסוק וכו' מעתה) עד חסר (ונ“ב עי”א) יחות

44–45 (אינו חייב אלא) אחת ליתא (ונ“ב עי”א)2841

46 ולית לה צידה לית (ונו' ו עי"א) לה צידה [לית לה צידה] (ונמ' עי"א)2842

50 מקרין ומפריס מפריס (ו נו' עי"א)2843





י ע"ד

4, 5 נקודה אחת אחת [מלמעלן] (ונמ' עי"א)2844

9 כמי שהיא לעולם לשעה (ונמ' עי"א ותלוי “לעולם”)2845

34 השק והעור (העור) והמפץ ליתא (ותלוי עי"א)

35 בטפח (בהיסק) מניין בטפח [שוחק] מניין (ונמ' עי"א, ותלוי “בהיסק”)2846

40 הוציא תבן (לפרה וכו' תבן) חסר (ונ“ב עי”א)

42 (שהוא) פטור ליתא (ותלוי עי"ע?)





פרק שמיני2847





55 מ"ב לעשות תלאי תלוי (והוגהה ו לא')

58 מ"ג (דוכסוסטוס וכו' מזוזה) ליתא2848 (ונ“ב עי”א, ושם: דוכסטוס)

64 מ"ד לעשות כלכול כנכול (והוגה: כלכול)2849





יא ע"א 2850

21 בשלש קופות שלש (ב תלויה עי"ע)

35 תני מבושל (כדי) תבל ליתא (ותלוי עי"א)2851

44 שמעתה (סליק לגבי' אמ' ליה וכו' שמעת) ליתא (ונ“ב עי”א)2852

57 דלא חזר ליה רבי שמעון שמעׄׄון (ונ“ב עי”ע: סימ֔ון) (ונמ' עי"א)2853





יא ע"ג

8 מדוכה קטנה של בשם בשמים (והוגה עי"א: בשם)

19 חרש (כדי ליתן בין פצים) כו' חרש [כל שהוא] כול' (והוגה עי“א כבד”ו)

28 (תני) רבי שמעון בן יוחי ליתא (ונ“ב עי”א)





פרק תשיעי





34 מ"א שהיא מטמא (במשא) ליתא (ותלוי עי"א)

38 מ"ב חמשה זרעונים ארבעה זרוׄעונים (!) (והוגה עי"א: חמשה, ונמ' ו)

[40 אלא זרועיה אלא [זׄרעו–) (נמ' עי"א)]

41 מ"ג ביום השלישי שהיא טמאה טהורה (ונמ' והוגה עי"א: טמאה)2854

55 מ"ז (חמשה) זרע קישואין ליתא (ונ“ב עי”א)





יא ע"ד

20 ונאפון היה וכאפון (כ נגרדה עי"א לנ')2855

23 מניין לרבנין מנין (נין – על גרד עי"א)2856

26, 27 לבית אל, בית אל לביתאל, ביתאל2857

29 וצווחין לרחוץ ץ – מוגה על הגרד עי"א2858

30–31 עד שיכניס ורובו בסף שורה) עד שיכניס [ראשו] ורובו (ונשמט בד"ו

55 (מה ים) טהור חסר (ותלוי עי"ע)





יב ע"א

1 דאנא משכח לה אנא וכו' לפני “אנא” – גרד של אות אחת2859

3 ניתני תשעה ניתני [חוץ לששה] תשעה (ונמ' עי"א)

6 יש כאן ליל רביעי [שלישי] ליל רביעי (ונמ' עי"א)2860

[6–7 בשישי פלטה בלילה בשישי בלילה פלטה (והוגה עי“א כבד”ו)]

38 בשעה שכל איבריהם כואבים איבריהם [מׄתפרקיןׄ] כואבים (ונמ' גם עי"א)

43 עריבה מליאה חמין ערבה (רב – על גרד עי"א)2861

53 אמר רבי יודן ענתדרייא ענת דרייא (וחוברו עי"א)





יב ע"ב 2862

7 בהעלם אחת אחת

12 (זרע) פול מצרי ליתא (ונ“ב עי”א)





פרק עשירי





49 מ"ז ורבי שמעון פטור פוטר





יב ע"ג

17 גבוהה (עשרה) ליתא (ונ“ב עי”א, נשמטה בסוף שורה)

29–30 של מלך (אמר רבי לוי וכו' של מלך) חסר (ונ“ב עי”א)

42–44 מה שלא שימשתן ישיבות מה שלא שימשתה [את רבך] (ונגרדה ה לו' ארוכה)2863 (ורבי תלמידיה וכו' ישיבות) חסר (ונ“ב עי”א)2864

49 בצריכין לכיליין כגון וכו' לכוליין (!) (ונגרדה ו לי' עי"א?)

53 ושאין בו ריח (רע) ליתא (ותלוי עי"א)





פרק אחד עשר





יב ע"ד

33 מ"ה פחות מעשרה טפחים מחמׄׄשה (ונ“ב עי”א: מעשרה)

35 מ"ו ומן ספינה (לים ומן הספינה) חסר (ונ“ב עי”א)





יג ע"א

3–5 ואם לאו חיב (והתני שמואל וכו' ואם לאו חייב) חסר (ונ“ב עי”א)

6–7 רשות (היחיד ברם וכו' רשות) הרבים חסר (ונ“ב עי”א)

21 מצטרפין בארבעה מצטרפין [לעשרה] בארבעה (ונמ' עי"א)

26 עשרה (ורחבן ארבעה וכו' גבוהין עשרה) חסר (ונ“ב עי”א)2865

28 אלא כן אנן קיימין לא (ונו' א עי"א)

35 ועל לפסים ארוניות עירׄׄניות (ונ“ב עי”ע: ס"א ארוניות)

46 מן הערוגה ערו – על הגרד עי"א

60 בשאין ביניהן בהׄׄן (ונ“ב עי”ע: ביניׄׄהן)

63 כל אויר כרמלית כל אחד (ונמ', ונ“ב עי”א: אויר) כרמלית





פרק שנים עשר





יג ע"ב

44 מ"ג הכותב (שתי אותיות) ליתא (ונ“ב עי”א)2866

46 לא נתחייבו שתי אותיות אותות (ותלויה י עי"א)2867

47 שם קטן משם גדול שם גדול משם קטן (!) (ומוגה עי“א כבד”ו)

48 (גד מגדיאל) ליתא (ונ“ב עי”א)2868

מ"ד שתי אותיות אותות (ותלויה י עי"א)2869

49 כתב בדיו (בסם) ליתא (ונ“ב עי”א)2870





יג ע"ג

4 כמי שהוא לעולם כמי שהוא לשעה (ונמ', ונ“ב עי”א: לעולם)2871

5–6 הדא אמרה (אפילו מן הצד וכו' חסר (ונ“ב עי”א) הדא אמרה) בניין

7 אדנים כקרקע הן בקרקע

11 דחיין רחיין (?)2872

12 מקטע כולהן בולין (?) (והוגה עי"א: כולהן)2873

24 קנה של ציידין ציידין (ונ“ב עי”ע: ס"א סיידין)2874

28–33 (שמואל אומרכנגד הפתח) (!) המלחים וכו' חסר (ונ“ב עי”א)2875

53, 57 דנשייא דִנְשִׂיָּיא





יג ע"ד

23 כתב לא חוקק חֻקַק ( = חוקק)

30 עשה כן בשבת (מהו) ליתא2876 (ותלוי עי"א)

31 (תרווייהון אמרין) ליתא (ונ“ב עי”א)2877





פרק שלשה עשר





יד ע"א

[3, 4, 5 מ"ז השני השיני]

27 למה (או) משו' קיום וכו' ליתא (ותלוי עי"א)2878

29 אינו פטור שמא אינו ראוי פטור [למה משום קיום מלאכה אי משום]

(ונמ' עי"א) שמא (תלוי עי"ע)2879

32–33 מחייב חטאת (ור' יהושע פוטר חסר (ונ“ב עי”א – כתב ג')2880

וכו' מחייב חטאת)

40 שאילו לא שאמרת לו שאילולא2881

61–63 (שוחטין מן וכו' דטסים) ליתא (ונ“ב עי”א)2882





יד ע"ב

8 מהו לכפות עליו עלי (ו נו' עי"א)2883





פרק ארבעה עשר





39 מ"ג אבוברואה אבוב רואה2884

34 מ"ד וורד (בני מלכים וכו' וורד) חסר (ונ“ב עי”ע)2885

35 (לסוך) בחול ליתא (ותלוי עי"ע)

42 רבי זריקן בשם רבי יוחנן אימי יׄוחנןׄ2886

64 ראוי היה שימות בהם שילך (ונמ' עי“א, ונ”ב: שימות) בהם2887





יד ע"ג

2 לא נראו לו (אלא) בזכות ליתא (ותלוי עי"א)

22 שומנן מותר נן – מתוקן על גרד עי"א

30 לא מסתברא לא דקלין דלא (ונמ' ד עי"א)2888

42 ואחד בידי שמים רבי חנינה שמים [ר' שמואל בר נחמן… ואחד בידי

ושמואל שמים]2889 ר' חנינה

44 דעינא בישא (שכיחא) דעיינא (שכיחא – תלוי עי"א)
2890





יד ע"ד

11 רבי בא בר זוטרא זבדׄׄא (ונ“ב עי”ע: זוטרׄׄא) (ו“זבדא” נמ' עי"א) 2891

25 ההן ציפדונה סכנה ציפורנה (אבל צ, ור – על גרד עי"א)2892

29 (למחר) עאל ודרשה ליתא (ותלוי עי"א)2893

30–31 (ואת שמע מינה ד)כל וכו' ליתא (ונ“ב עי”א) ליתא (ונ“ב עי”א)2894

(ואת שמע מינה) וההוא

35 (דישו פנדירא) (כד נפיק) דישו פנטרא – על גרד עי"א2895 ליתא (ותלוי עי"א)2896

39 הבא לי עצים (!) מעבודה זרה עצים – גם בכ"י

(והביא לו) ליתא2897 (ונ“ב עי”א)

אמר לו הביא לי עלים הבֵיא

40 צמר מורין צמרמורין2898

41–42 אילו ידע רבי יונה מנן ר' יונה [אבא] מנן (ונמ' עי"א)2899

53 וכל מה דהוא מעבד דהוה2900

61 משם של ישו פנדירא משם (והשאר – על גרד עי"א)2901









פרק חמשה עשר





טו ע"א

17 מ"ב קושרין דלי דליל (ונמ' עי"א) 2902

21 מ"ג (מקפלין את הכלים )מציעין ליתא (ונ“ב עי”א)2903

31 כמי שהיא לעולם לשעה (ונמ" עי"א, ותלוי: לעולם)

32 כמי שהוא לשעה 2904 לעולם (ונמ' עי"א, ותלוי: לשעה)2905

47 ומפקפקין ו' נו' עי"א2906

48 ואין צריך לומר ביום טוב לומר [בשׄבתׄ] (ונמ' גם עי"א) 2907

57 שהפה זה מריח מ על גרד (היה כתוב: טריח?) ‏

64–3 (מעשה בחסיד וכו' כל ימיו) ליתא2908 (ונ“ב עי”א)2909





אמר עצ“ם: אמרתי אל לבי להשלים את מלאכת מו”ר זצ“ל, אך
לצערי אין שעתי פנויה כל כך, לפיכך אצטמצם בעיקר בציון השלמות והוספות,
שהָשלמו ונוספו בגליון כתב־היד ובין השיטין בידי המגיהים. מעבר לדפי הצלום
רשם מו”ר כמה גליונות, שאינם ניכרים בצילום. שהעתיקם מגוף כתב־היד, ואביאם
להלן בין הערותי בין סוגרים מרובעים ובציון: “מו”ר". תיבות בלא שום הערה
בצדן – גליון הן.





שבת





פט"ז





טו ג

37–38 מלמד… יעקב שנאמ' – נשמט ע"י שויון־סופות, והמגיה הוסיף גם "שנא' ", כדרכו.





טו ד

33 כל דבר שיש בו סכנה

34 אפילו בגדולים – בכ“י: בגוים (!), והוגה עי”א





פי"ז

טז א 42–43 אי קודם להתרת כלים שנו – נשמט ע"י שויון־סופות.

53 של בית רבי, ובכ“י: מתחת הכלים, ונמ' עי”א.

64–2 דרבי נחמיה… לרבי נחמיה – נשמט ע"י שויון־סופות.





טז ב

10–11 רבי בא… קוץ לזה – נשמט ע"י שויון־תחלות.

39 תמן אמרין – א תלויה עי"א.

41 שאינו – תלוי עי"א.

45–46 אתא רבי הונא… כרבי יהודה

48–49 כל כסויי הכלים וכו' – פיסקא שנוספה.



פי"ח

טז ג 37–39 רבנן אמרין… מצוי בשוק – נשמט ע"י שויון־סופות.

42 מתניתא פליגא – “פליגא” נ“ב עי”א.

43 לאיסור אסור – בכ"י: לְאִסוּר אִיסור.

48 אין מיילדין הבהמה וכו' – פיסקא שנוספה.





פי"ט





טז ד

36 והתני שופר – בכ“י: לולב, והוגה עי”א: שופר.

58 מפתחייה דסדרא רובה – בכ“י רק: מפתח, ואחריה ריוח כדי ג' תיבות, והשלם בריוח זה עי”א: ייה דסדרא רובה.





יז א

4 שלא הביאו סכיניהן עמהם – בכ“י: לא, ואחריה ריוח כדי ה' תיבות, ותלויה ש עי”א,

והשלם בריוח עי"א: הביאו סכיניהן עמהם.





הלכה – נ“ב עי”א.

14 לשני שבועות – נו' עי"א בריוח (כדי ג' תיבות) שבשורה.

31 גנב גנבת (וצ“ל: גנבתי, אבל כ”ה גם בקונ' אח', שרידי 317).

51 דבית ר' – תלוי עי"א.

52–64 רבי אבהו… מעיים בשבת – נוסף מפ“ט יב ע”א.





יז ב

1–2 רבי יהודה… ואנדרוגינוס – כנ"ל.

8 מי שהיו לו שני תינוקות כו' – פיסקא שנוספה.

41 נימול בין השמשות – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"כ





יז ג

40–41 הותר מכלל שימור נותנין לתלויה ביום טוב – כנ"ל.

45 נותנין מים על גבי שמרים כו' – פיסקא שנוספה.

60–61 גורפין מלפני הפטם וכו' מפני – כנ"ל בתוספת “מפני” לקשור.





יז ד

4 על מאן (פ"ב), וכן ליתא בקטע גניזה (תרביץ ש“ג 245, ועי' דברי מו”ר שם).





עירובין

פ"א





יח ב

32 אפילו טפח. כשר – “כשר” תלוי עי"א.

34–35 סוכה כשרה ומבוי פסול – בכ“י: סוכה פסולה ומבוי כשר, והוגה עי”א כבד"ו.

35–39 הדלה עליה… את המבוי – נוסף מסוכה פ“א נב ע”ג.

48 החלוקין עליו – “עליו” תלוי עי"א.

57 מחצה למחצה – בכ“י: מחיצה למחיצה, ונגרדו היודי”ן עי"א.





יח ד

15 בשם רבי יוחנן, ובכ“י: בעי, ונמ' עי”א.

31 לא יהא מחוסר אלא דלת – בכ“י: לא יהא אלא תלת, והוגה כבד”ו.

39 ואינון אמרין דאית בן – “דאית” נ“ב עי”א.

49 אמר ליה

58 העשוי לחיים לחיים – בכ“י נו‘: אׄסורׄ, ונמ’ עי”ע ועי"א.

60 עודף – הסופר כתב תחילה: עדיף, והגיה: עֹדֵף.





יט א

11 מיכן (פ"ב) – נ“ב עי”א.





יט ב

40 היכן סוכתך – בגליון עי“ע: ס”א איה (ונמ' עי"א). וכ"ה “אייה” בשרידי, 94.

55 מלוא איכוף – נשמט ע"י שויון־סופות, ואיתא בשרידי שם.





יט ג

20 כמו כן – “כמו” תלוי עי“א, כ – על גרד עי”א.





יט ד

1 היוצאין… יבישין – נשמט ע"י שויון־סופות.

10–11 ואית תנויי תני מותר לפנותן – כנ"ל.





פ"ב





כ א

3 התירו

4 וכה – בכ“י: ובמה, והוגה עי”א: וכה.

21 עתיד להעמידה – בכ“י: צריך…, ונ”ב עי"ע: עתיד.

28 כלום פיאה– נשמט ע"י שויון־סופות.

32 ואישות – בכ“י: ואשת, והוגה עי”א: ואישות.

58 על דעתיה דר' יודה – “דעתיה” נ“ב עי”א, וכן בע"ב שו' 9, 35, 37.

כ ב 23 ושבעין זימנין מן תחרין תלתותין – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ג

כ ד

1 מפרש (פ"ב)

19–20 אמרה כן

22–23 וקרייא אמר שהצלוי קרוי מבושל – נשמט ע"י שויון־סופות.





כא א

14–15 וההיא ילפא מן הדא. הדא ילפא מן ההיא – כנ"ל. ואיתא בשרידי 96.





כא ב

25 שחטוה

זה מזה מזה – בכ"י: זה מזה.





פ"ד





כב א

2 מבעוד יום

22 24– רבי מאיר סבר… שלא יצא ברגליו – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ה





כב ד

52 מהלכין… אינן מהלכין… גדולה, ובפנים רק: כול'.





כג א

1819– ורבי יודא רבי מאיר – נשמט ע"י שויון־סופות.

3132– על גבי חומה… וחוצה לה – כנ"ל.

34–35 אפילו כוריים… סאתיים





פ"ו

כג ב

30–38 אין הלכה כר' יהודה… חלוקין עליו; בפנים: או' גרש בראשיה דפרקיה קדמייה

דראשיה דסמכתא (!), ונמ' עי"א.





כג ג

[19 כיני מתניתא בית הלל – בכ“י: בית שמי, והוגה עי”א: הלל. עי' מ“ש מו”ר במחקרו “מדקדוקי ירושלמי”, תרביץ ש"ה 265.]

[40 אתא רבי נתן – בכ“י: פרס, וצ”ל: פס. עי' תרביץ ש"ה 266.]





כג ד

38 נהגו הכל כרבי מאיר

12–43 לא רבי מאיר… אמר ליה מה (בפנים: אן, ונמחק).





פ"ז

כד ב

2930– היתה עגולה והיה בו היקף תשעים וכו'





כד ג

16 ואילו ממלאין קופתן מכאן ומאכילן (!) – נשמט ע"י שויון־סופות.

23 חריץ שבין – בכ“י: וכן בכׄׄור שבין, ונ”ב עי“ע: בתבן (=וכן בתבן שבין), ונו' לפניה עי”א: בכור ש, ונמ' ותלוי עי"א: חריץ.

[32 ומשליכו – בכ“י: ומשקילו (?), ותוקן עי”א: ומשליכו. – מו"ר]





כה א

[7 בחולא – הסופר כתב תחילה: בחולה, ותיקן וניקד: בְּחוֹלַּא. – מו"ר]





פ"ח

55 הדא מילתא. ובפנים: דלא מלתרה (!), ונמ' עי"א.





כה ב

12 אלא לעתיד לבא

46–47 בחדרי חדרים – בכ“י: בחדרים, ונמ' ב עי”א ותלוי: בחדרי.





פ"ט

כה ג

14 כמטרפס (פ"ב) – כ תלויה עי"ע (?).

24, 26 מהו – תלוי עי"א.

2728– שמחיצותיה, שאין מחיצותיו – בכ“י: שאין מחיצותיה, שמחיצותיו, והוגה עי”א כבד"ו.

31 בתקוע – בכ“י: בבקעה, ונמ' ונ”ב עי"א: בתקוע.

37 זעירא – בכ“י: יוחנן, ונמ' ותלוי עי”א: זעירא.

[49 בין בשבת זו בין בשבת הבאה – בכ“י: כאן בשבת זו כאן
בשבת הבאה, ותוקן בכ”י ב‘: כאן בשבת זו בין בשבת הבאה, ובכ"י ג’: בין בשבת
זו בין בשבת הבאה. – ו"ר]

60 בשני פסין – בכ“י: בשנים, ונמ' ם, ו”יב עי"א: פסין.





כה ד

4–6 נלקחים בכסף מעשר… בכסף מעשר

8 תמן קרויה – תלוי עי"א.

1213–, 14 טמאין בין לו ובין לאחרים – בכ“י: טמאין לו ולא לאחרים, והוגה עי”א כבד"ו.





פ"י

כו א

31 לית לך אלא, ואי' בקונ' אח' (שרידי 319).

38 שגבהו של ראש (ובפנים: שראשו, ונמ' עי"א).

40 שמוחו של (ובפנים: שראש, ונמ' עי"א).

41 של תינוק

61–62 מתניתא… משקה טופח – נשמט ע"י שויון־סופות.





כו ב

18 היחיד… עומד ברשות – כנ"ל.

[36 בגמום – בכ“י: כבומוס, והוגה עי”א כבד“ו. – מו”ר]

37 רבי יוסה בעי אם במשתפע (ובפנים: מה נן קיימין במשתפע, ונמ' עי"א.)

42 נותן, ולא ידעינן – תלויות עי"א.

58–60 במה דברי' אמורי'… ומניחו במקומו – נשמט ע"י שויון־סופות.





כו ג

9 עבדיו

16 המכה – תלוי עי"א.

23 מעלי – נשמטה בסוף שורה.





כו ד

17 אמ' לו לא נמצאת מרבה בטומאה – נשמט ע"י שויון־סופות.

22 מאיליהן

[29 שלא באת – הסופר כתב תחלה: שבאת, ותלה “לא”, ונמ' ש עי“א, ונו' לפני “לא”. – מו”ר]





פסחים





פ"א

כז א

52 מבליח – בכ"י: מבליק (ותוקן עי"א).

53 בודק כל שהוא – בכ"י: בודק כל שהוא כל שהוא (ונמ' פ“א עי”א).

53–55 אף על פי… ואית דבעי מימר

[56 מתניתא אמרה – בכ“י: הדא אמרה, ונמ' הדא עי”א, ותלוי עי“א (כתב ג'): מתניתא. – מו”ר]

61 הלבנה – בכ“י: החמה, ונמ' עי”א, ותלוי: הלבנה. אלא – בכ“י: ולא, והוגה עי”א: אלא.





כז ב

[9 בשבתות – בכ“י: באבריות, ונ”ב עי“א (כ"י ג'): נ”א בשבתות, ונמ' “נ”א" עי"א. –

מו“ר, ועי' מ”ש בתרביץ ש"ה עמ' 263].

[9 ותהא, הכן היא – בכ“י: ותי, והכני, והוגה עי”א: ותה‘, ונמ’ “והכני” עי"א, ותלוי: הכן

היא. – מו"ר]

13–14 כהנת אינה חופפת… וסורקת – נשמט ע"י שויון־סופות (ועי' להלן כט ג 41).

22 שלא חשו – בכ“י: שחשו, ותלויה “לא” עי”ע (?)

57–58 במה אמרו שתי שורות במרתף וכו'. – פיסקא שנוספה.





כז ג

2 בה – נשמטה בסוף שורה.

3 עליהן – תלוי עי"א. את הנר – ר על גרד, ונגרדו בסוף שורה כמה אותיות.

ודיו – בכ“י: ולווי, ונמ' עי”א ונ"ב: ודיו.

6–8 אם חושש את… מבית לבית –
בכ“י: אם מעיר לעיר אין את חושש לא כל שכן מחצר לחצר אין את חושש לא כל שכן
ממקום למקום אם ממקום למקום אין את חושש לא כל שכן מבית לבית. והוגה
כבד”ו.

10–13 שאם מבית לבית… מעיר לעיר – בכ“י: שאם חושש את מבית לבית חושש את ממקום
למקום. אם חושש את ממקום לק (!) למקום חושש את מחצר לחצר. אם חושש את מחצר
לחצר חושש את מעיר לעיר, והוגה כבד”ו.

25 לא כל שכן – בכ"י נו‘: לא צורכה דלא. לא בדק בארבעה עשר
יבדוק במועד צריך לבדוק שלשה פעמ’. מה אם בשעה שלא הגיע זמן ביעורו את אמ'
צריך לבדוק שלשה פעמ' בזמן שהגיע זמן ביעורו לא כל שכן (ונמ' עי"א).

48–60 עשה ולא תעשה… חמה במערב (ובפנים: גרׄׄשׄ גו סנהדרין עד, ונמ' עי"א.)





כז ד

[27 שוהין – היה כתוב “שיׄׄה”, ונ“ב עי”א: שוהׄׄין, ואח“כ הוגה כן בפנים עי”א. – מו"ר]

47 ועל כלי זכוכי' – בכ“י: ועל הזכוכית, והוגה עי”ע (?) כבד"ו.

47–48 רבי יודא אמר… על טהרת ידים

50–52 אלו הן ששה ספקות… שורפין תרומה





כח א

24–25 דברי רבי מאיר… משו' זוב – נשמט ע"י שויון־סופות.

כח ב

5–6 אמר רבי בון… לרבי יהושוע – כנ"ל.

28–29 ובשעה שאינו לרצון אתה רשאי
ליתן בו מום – וכ“ה בתרומות פ”א מו ע"ב; אבל ליתא גם בקונ' אח' (שרידי
319).





פ"ב





כח ג

10, 11 אם לכלבו, אפילו לכלב אחרי' – בכ“י: אם לכלב אחרים, אפי' לכלבו (והוגה עי”א

כבד"ו).

29 לא תאכלו כתיב – נשמט (?) ע"י שויון־סופות.

46–47 לדין. מתניתא מסייעא – נשמט ע"י שויון־סופות.





כח ג

65, ד 1 ואת הבא עם אמו

כח ד

4 אם לא זכיתי (ובפנים: אינה כן. ונמ' עי"א).

10–11 וכן עזרא… ההר וגו'

17 ונותר אסור באכילה ובהנייה וחייבין עליו כרת – נשמט ע"י שויון־סופות.

23 ואינו בשריפה

32 אבל במקום שנהגו לאכול פת גוים – נשמט ע"י שויון־סופות.

36 בגליון שלמעלן בשתי שורות: לא מצאתי ולא מצאה היונה מנוח לכף רגלה פתחו שערים ויבוא גוי צדיק שומר אמונים

61 לא תאכל עליו חמץ (וכן בקונ' אח', שרידי 316), ובפנים: שבעת ימים מצות תאכלו, ונמ' עי"א.





כט א

6 אית תניי תני, ועי' בקונ' אח' (שרידי 319).

19–20 משורת הדין… אלא משחרר

35 עד איכן

48–50 אבל אם מירחו… על איסור. חמור – נשמט ע"י שויון־סופות.





כט ב

6 שאר מינין מניין

9 זעורא אמר – “אמר” תלוי עי"א.

[9 ואנא – בכ“י: ואבא, ונגרד והוגה: ואנא (והסופר התחיל לכתוב אל“ף, וגרד ראשה ועשאה וי”ו). – מו”ר]

18–19 שעורין שנפלו… מותרין –
וליתא בכל ההקבלות (תרומות רפ“י מז ע”א, חלה פ“א נז ע”א, שבת פ“ג ה
ע”ד). וכן ליתא בשרידי 102.





כט ג

[29 תני – נו' עי“א. – מו”ר]

32 מכל מקום – תלוי עי"א.

37–38 ומשמרן שלא יחמיצו – ואיתא נמי בשרידי 105.

41 כהנת אינה חופפת… וסורקת – נשמט ע"י שויון־סופות (ועי' לעיל כז ב 13–14)

ואיתא נמי בשרידי 105.

50–52 רבי חנינא… צריך את לבער – נשמט כנ"ל, ואיתא נמי בשרידי 106.





פ"ג

ל א

39 וזו אני רוצה לאכול – נשמט ע"י שויון־סופות.

4448– אמר רבי פינחס… שבאת לפני – נשמט ע"י שויון סופות.





ל ב

18 לכלבו – נ“ב עי”א.

38 לחזור ולבטל שאין (ובפנים: מהוא, ונמ' עי"א), ובשרידי 108: ולחזור לבער, מהוא.

[42 בקיסרין – בכ“י: בׄבבלׄ בקיסרין, ונמ' “בבבל” גם
עי”א, אבל גם ב של “בקסרין” מתוקנת, ונראה שחסר כאן מעשה דשמואל (עי'
אהצ"ו), ובחגי' פ“א עו ע”ג – גם בכ“י כבד”ו. – מו“ר.] ועי' מה שכתב בתרביץ
ש”ה 266.





פ"ד

ל ג – מ"ט

[30 מתחת הנשרים בשבת – “בשבת” נו' עי“א, ועי' תרביץ ש”ו 54].

46 של כהנים ושל לוים ושל ישראלים – וכ"ה כשרידי 110 וקונ' אח' (שרידי (320).





ל ד

1 אינו, מנהג, אינו מנהג – תלויות עי“א, וכ”ה בשרידי 110 (ועי' להלן תענ' פ“א סד ע”ג 24–25).

5–6 דרבנן (שם: דרבנין) מהו מיעבד בהן עבודה

55–56 ברם הכא בהמתו של ישראל הוא והוא חשוד עליה – וכן בשרידי 113.





לא א

5–6 זכר שאינו יכול להתרפאו'

12 בעליו – תלוי עי"א, וכן בשרידי 114: את בעליו.





לא ב

34–35 מן הפרט – וכ"ה בקונ' אח' (שרידי 320).

37 דרבי מנא

37–38 אי איפשר שאי איפשר –
וכ“ה בקוני אח' (שרידי 320), אבל בכ”י: איפשר, שאיפשר.

38–39 אין אתה יכול שלא יהא (ובכ"י: נמצא לוקח, והוגה: כלוקח), וכ"ה בקונ' אח' (שרידי 320).





פ"ה

לא ג

מ"י [50 והשלישית במקומה עומדת – “עומדת” נ“ב עי”א. – מו“ר] ועי' מ”ש בתרביץ ש"ו עמ' 54.

64 אף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר





לא ד

6 כהדא דתני

8 כשהוא אומר יום יצא לילה

15 אחרי “מאבות למדו” נו' בכ“י: גרׄשׄ עד אׄעׄפׄכׄ לא
הורידו אותו מגדולתו אלא מינו אותו, ונמ' עי”א. כנראה שהמגיה חשב להשלים את
הענין בגליון מברכות רפ“ה ז ע”א–ע"ד, ונמנע מזאת מפני אורך הקטע.

23 ויקריב פסח תחילה ותמיד אחריו – בכ“י: תמיד תחילה ופסח אחריו, והוגה עי”א כבד“ו. בלבד – נ”ב עי"א.

[26 לבד – במקום “לבר” היה כתוב “לשר” (וצ"ל: לשן),
והוגה עי“א: לבד, ונמ' ס”א שבגליון. – מו“ר] ועי' מה שכתב בתרביץ ש”ו עמ'
46.

31 מהו בכל ערב פסח – בכ"י: מהו בכל יום ויום (ונמ' גת“א עי”א) ערב…

32 דהדין – בפנים: דהן, ונמ' עי"א.

[33 לפסח ופסח – כך היה כתוב תחילה בכ“י, ונתקן בטעות
עי”א (מן הבר' להלן): לקטורת וקטורת, ואח“כ מחקן וכתב בגליון: לפסח ופסח. –
מו”ר]

56 אינו דין שיהא צריך – בכ“י: אינו צריך שיהא, והוגה עי”א.





לב א

[17 נעשה – בכי“י: וייעשה, והוגה עי”א. – מו"ר]

[18 כשר – נו' עי“א במקום פנוי שבשורה. – מו”ר]

[30 על דא אמר לי – בכ“י: על דא עלי, והוגה עי”א, אבל בשקלים: עליל. מו"ר]

38–39 ואין משנין דבר שהוא לאכילה בדבר שאינו לאכילה – נשמט ע"י שויון־סופות.

40 א“ר יוחנן על דאמר – בכ”י: אמ' ר' על דעלי, והוגה עי"א.





לב ב

34– לאוכליו ושלא לאוכליו את יכול לבור פסולו מתוך הכשירו – נשמט ע"י שויון־סופות.

18 לא נתכפר לאילו –־ נשמט ע"י שויון־סופות.

20 קודם לפסח פסול – בכ“י: קודם לחצות, והוגה עי”א. לאחר חצות – נ“ב עי”א.

53 בית שמאי אומדים





לב ג

3132– והיה קולו מהלך בכל ארץ מצרים מהלך ארבעים יום – וכן בקונ' אחר' (שרידי 320).

34 תוקעין (פ"ב)





לב ד

7 הלכה ט'

8 נשנו – נו' במקום הפנוי בשורה. הלכה י' – בכ"י: ט', והוגה.

12 כולן כאחת – בכ“י: לעשות כולן כאחת, ונמ' עי”א.

[מ"ה 39 בין הערבים – בכ“י: מן בין, ונגרדה “מן”. – מו”ר]





פ"ו





לג א

30 כיון שמינו אותו נשיא עליהן – נשמט ע"י שויון־סופות.

39–41 אבל קושרה… לצורך אחר פפולה – נשמט (?) ע“י הדומות, אבל לי' גם בשבת פי”ט יז ע"א.





לג ב

6–7 כך רבי ישמעאל… מן המובחר דוחה – נשמט ע"י שויון־סופות.

24 ואם בכלי כאן וכאן אסו'

59–60 עקיבא. ר' אלעז' אומר מאסקופת עזרה ולחוץ – בכ"י: אלעזר, ונמחק.





לג ג

2834– א"ר אלעזר (!)… לשם אימרי (!) צבור פטור – הכל מן המשנה.

[49 אין בעשייתו – בכ“י: יש בעשייתו, ונגררה “יש” ותלוי עי”א: אין. – מו"ר]

54 פטור דבר שאין בעשייתו מצוה – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ז





לד א

37 שני לה

62 מתכת ולא צלי – נשמט ע"י שויון־סופות.

63 אם מחית המכוה – כנ"ל.





לד ב

4 אית ליה פסח מצרים צלי אש – כנ"ל.

12 בשל וצריך הוא שיאמר – כנ"ל.

20 יקמוץ את מקומו

3031– בפסח דוחה את הטומא' אף מועדו שאמר בכולן – בפנים: כאן, ונמחק.

42–43 האימור'… (שם: האימרין נטמא האימורין)… הדם על – נשמט ע"י שויון־סופות.

49 והכא כמי שבא בטומאה – כנ"ל.

54 ואם לאו אין מתירין לו לזרוק את דמו הורצה – בכ“י נו‘: ואם אין לו לא הורצה, ונמ’ עי”א.

5557– לא הורצה… בין שאין לו – נשמט ע"י שויון־סופות.

59–62 ר' לא בשם ר' יוחנן… מעתה לא יורק הדם בטומאה – בכ“י: ואמר אף בזריקה כן, ונמ' עי”א.





לד ג

9–10 שלא בכלי שרת… פעמי' כשיר'

18–19 ר' מאיר אומ' כל השבטי' – נשמט ע"י שויון סופות.

52 צריכין לעשות… ואין ידוע איזהו – כנ"ל.





לד ד

1011– כהדא דתנא… אחד ואחד – כנ"ל.

36 בהמה על גבי – כנ"ל.





לה א

5 פגול – תלוי עי"א.

6 הוא, נטמאו בעלים או שמתו

1722– אמר רב יוסי הגלילי… מרצה על היוצא – הכל מזבחים פ“ה מי”ב.

25 יפה עשיתם ש

26–27 אכול תאכלו אותה הא אם נכנס כל דמה לפנים – נשמט ע"י שויון־סופות.

38 דרבי יעקב

52–53 כמה דר' ישמעאל… בין בלילה (בפנים: כול‘, ונמ’).

56 דתנינן תמן

57–61 עור חטרת (שם: חטרות!) גמל
… יש להן עורות אמר – הכל מחולין פ“ט מ”ב (ובפנים: ר' יוחנן אמ‘, והוגה:
אמר ר’ יוחנן).





לה ב

15 בטהור

45–46 מצאו נעול… שאין שם אדם – ממש' תמיד פ"א מ’א.

59–60 רבי שמעון אומר אף אוכליו אוכלין אותו בשני מקומו'. – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ח

לה ד

4 אבל אינו מפרישו אלא מדעתו – נשמט ע"י שויון־סופות.

42 הפסח אבל אומרי' (!) לו איפשי שתמנא (שם: שתמנה) על – כנ"ל.





לו א

41 כזית לכל אחד ואחד

56 מה מקיים רבי יוסי טעמ' דר' יודא

62 מקולקלין אין





לו ב

36 חייבין עליה – נשמט ע"י שויון־סופות.

37 אין חיובין עליה – כנ"ל.

[42 אף – היה כתוב “אמ' “, והוגה עי”א: אף. – מו”ר] מודה – תלוי עי"א.





פ"ט

לו ד 31–33 וכרבי ישמעאל… ומרורים בלבד – כ“ז נכפל בכ”י אות באות, ונמ' עי"א.

לז א 25 ימותו כיי ד־





פ"י





לז ב

62 ברגל – תלוי עי"א.





לז ג 13, 26 כוסות

17 יודא – תלוי עי"א, המוזג – תלוי על “הכוס”.

27 שנ' (ושם: שנאמר – בסוף שורה).





לז ד

4–6 שבכל הלילות… רבי יוחנן

[49 אלא – נ“ב עי”ע: דלא, ונגרד עי“א. – מו”ר]

[10–11 רובה שהיא רבה עמו – בכ“י: דוכה דו רכה עימו, והוגה עי”א כבד“ו, מו”ר.] ועי' תרביץ ש"ה 270.

55–57 אמר רבי אבין… ויהא פסול – נשמט ע"י שויון־תחלות.

57 חנניא – בכ"י: חנניה.

58 כל שהו' – תלוי עי"א.





יומא





פ"א





לח א

52–53 שמעלה היא… מן קרייא – נשמט ע"י שויון־סופות.

55 ולא כך אינו טמא מחמת הזייתו

58–59 מן מה דמר… והוא מקבל מיניה – נשמט ע"י שויון־סופות.

62–63 תמיד האמור… שני' עשר





לח ב

1 מה לקיחה… בלולב אגודה

21 הר ההר – תלוי עי“א, וצ”ל: אל הר ההר, וכ"ה בקונ' אח' (שרידי 311).

34–35 וכל שאין מעכב לדורות אינו מעכב כאן – נשמט ע"י שויון־סופות.

44 קריבה או (בכ“י: חציים, ותוקן עי”א: חצייה).





לח ד

6 מעשה בשמעון – הסופר כתב תחילה: בשמעוני, ותיקן.

6–7 יום הכיפורים. לפי נוסח כה"י יש לקרוא: עם המלך עֲרָב.

11 ואימרת חלוקי

14 מביא עשירית האיפה, וכ"ה בקונ' אח' (שרידי 311).

23–24 ומניין שהוא עובד… של אחריו – נשמט ע"י שויון־סופות.

35–36 שראיתי את המעשה ושכחתי [ובפנים: ששמעתי, ונמ'.], שרידי 116:… ושמעתי.





לט א

20–21 אשכח תני… עשרון – נשמט ע"י שויון־סופות.

2122– רבי בא… בכמה כלי' – כנ"ל.

31 רבי אומר [ובפנים: דׄאׄ, ונמ'].





לט ב

1 אם כן למה נאמר כי בענן אראה על הכפורת

3 את הכפורת אשר על הארון ולא ימו'





פ"ב





לט ג

20 פחותה מכזית – בכ"י: מקומץ (והוגה עי"א).

38–39 רבי ירמיה אמר… לילה מה הן – נשמט ע"י שויון־סופות.

51–55 רבי חייא בר יוסף פתרי (שם: פתר)… אבל בתחילת עבודות צריך – כנ"ל.

57 כל שלשה





לט ד

4 למזבח

26 לקבע

5457– אמ' רבי מנא… שני גזירין בשחרית – נשמט ע"י שויון־סופות.





מ א

23 ורבים

25 מי יערך הכחן אותם – נשמט ע"י שויון־סופות.

29–30 הכהנים לרבות הקרחים דברי רבי יודה (ושם: יודא).

35 לך קודם





פ"ג





מ ב

26–27 והוא אומר הין – “והוא” נ“ב עי”א.

37–43 דלמא רבי חייא רובא… אורה ושמחה – מברכות פ“א ב ע”ג. אבל גם בקונ' אח'

(שרידי 311) הובא בין קטעים מיומא.

53 כל שכן לא צורכ' דלא מקודש לקודש – נשמט ע"י שויון־סופות.





מ ג

3 הדא אמרה

5 הביאו לו את התמיד

23 מדרש ומדרש – בכ“י: אחד ואחד (ונמ'), ובגליון עי”ע: מדרש ומדרש

48 הוה לכון בבי מדרשא אמ' ליה – תלוי עי"א.





מ ד

19 השני שבראשון והראשון שבשני שוין

34 לא הוכשרה – בגליון עי“ע: ס”א תיכשר (ונמ' עי"א).

41–42 תני כיצד מתוודה… וחטאה

46–47 ובני אהרן… לעולם ועד





מא א

6 וקלפי היה שם

20 לקבל (פ"ב) למפרס – בכ"י: לוספרס (ותוקן עי"א)

21 החמה – גליון עי"ע, ובפנים: השמש

32 מצהיב ויותר [ובפנים: קרונתיון. (ונמ' עי"א).]





פ"ד





מא ב

50–52 שיהא ניכר… גורל אחד לה' – נשמט ע"י שויון־סופות.





מא ג

6 מפני מה קובען בפה – בכ“י: מפני שהוא קדש בפה, ובגליון
עי”ע: קובען (קרי: מפני שהוא קובען בפה), והוגה עי"א: מפני מה קובען
בפה.





מא ד

4 וזהב הארץ ההיא טוב

20 עושין פירות (פ"א)

33 שורין: בכ“י: שפין, ובגליון עי”ע: שורין.

50 פתר לה

56 רבי יהודה





מב א

2 גחלי – תלוי עי"א.

4 רבי יוחנן אמ' לחם הפנים נפסל בשעת מסעות – נשמט ע"י שויון־סופות.

13 בשעת מסעות – כנ"ל, ולי' גם בשרידי 118.





פ"ה





מב ב

10 שהיה נוטל בשכרו קטורת

44–45 אם החליף פסול – נשמט ע"י שויון־סופות.





מב ג

13–16 יהי רצון מלפניך… שררה זו על גב זו

43 שעיר – תלוי עי"א. לפני הכפורת





מב ד

5–6 ואפילו תימר (שם: תימא) אין צריך שיהא נוגע – נשמט ע"י שויון־סופות.

20 ומדם השעיר בשלשה כוסות – כנ"ל.

45 משל שניהן

53 לוכסן

54 דורשין – בכ"י: דֹרְשִׁין.

54–55 רבנן אמרין… סביב – נשמט ע"י שויון־סופות.

60–61 כל הניטל מבחוץ להינתן ניטל – בכ“י: כל הניטל מבפנים להינתן בחוץ נתן, והוגה כבד”ו.





מג א

7 מן השיריים – בכ"י: מה השיריים מעכבין (ותוקן “מה” ל“מן”, ו"מעכבין נמ'.)

28 הזהב – תלוי עי"א.

29 רבי בון בר חיא בעי כמאן דמר השיריים – נשמט ע"י שויון־סופות.

51 פעם – תלוי עי"א.

59–60 ר' אלעזר… בפני עצמו – נשמט ע"י שויון־סופות.





מג ב

3 מוציא (פ"א) – תלוי עי"א.





פ"ו

מג ב – מ"ט

36–38 רבי ישמעאל אומר… כשלג ילבינו

4445– כבשי‘… שיהו שוין – נשמט
ע"י שויון־סופות, והיה גם לפני קונ’ אח' (שרידי 312) שכותב: וכן כבשים
ציפורים חצוצרות.

54 מעידה, דנה – בכ"י: דנה, מעידה (והוגה כבד“ו, וכ”ה בקונ' אח' שם).

55 על פי שנים עדים, ולי' גם בקונ' אח' שם (ושם לי' גם “כאן”).

57 ועמדו שני האנשים – ובכ"י: שני, ונמחק. ובקונ' אח' שם: ומה תלמוד לומר ועמדו שני.

58 אחד שותק ואחד מדבר – נשמט (?) ע"י שויון־תחלות.

60–61 משום רבי ישמעאל… שאתה לבוש





מג ג

5 משובח במראיו – נשמט ע"י שויון־תחלות.

11 שני שבין זוג שני – שיני שבין זוג שיני שיני שבין זוג שיני (פ"א – נמחק).

13–14 כל שכן מחלפיה (!)… כבר נדחה – נשמט ע"י שויון־סופות.

[4 עי' השלוח כרך מ"ד עמ' 402 הע' 8.]





מג ד

16 עשר סוכות – בכ"י: תשע סוכות (והוגה עי"א: עשר).

17 וכולן על ידי עירוב

26–33 בראשונה היו קושרין… כצמר
יהיו – משבת פ“ט יב ע”א. אבל גם בקונ' אח' (שרידי 312) הובא בין קטעים
מיומא.

41–42 אמר ר' יוסי… כלום – נשמט ע"י שויון־תחלות.

46–47 לא צורכא דלא… לרוב – נשמט ע"י שויון־סופות.

51 יצאו – תלוי עי"א. מסמין בגדים





מד א

16 השורף זהו – תלוי עי"א.

16–17 אמר רבי יוסי הדא אמרה מסייע בשעת שריפה.

19 מהו





פ"ז

מד ב

4546– תני ר' דוסא אומ' כשרים הם לכהן הדיוט – נשמט ע"י שויון־תחלות.

55 לובשי כלאים אית דבעי מימר (וצ"ל: על לובשי…) – נשמט ע"י שויון־סופות.

59 הגנבים ואית דבעי מימר על – כנ"ל.





מד ג

19–20 הירד שאול… קעילה בידו – כנ"ל.

27 ולא קו"ף





פ"ח

מד ד

5 מלאכה (פ"ב)

8–9 מרבה אני… נפשותיכם ריבה – נשמט ע"י שויון־סופות.

35–57 מניין שהוא מחוור בעשה… אית לך למימר באותו – בפנים: גרש עד, והעתיק מתעניות פ“א סד ע”ג.





מה א

6 אם יש בו כזית

9–10 אלא כי נן קיימי' כמות שהו' והתור' קראת אותו אכילה

17 אם אכל אוכלין שהן ראויין לאכילה

20–21 האוכל ושותה בהעלם אחת… מן הדא – נשמט ע"י שויון־סופות.

38 מה אם העינוי – כנ"ל.





מה ב

10 פיו פתוחה (!) – בכ"י: פיו סתום (והוגה: פתוחה).

11 ואין קולו נשמע – בכ"י: הולך (והוגה: נשמע).

22 הזריז משובח והנשאל מגונה – בכ“י: הדיין (!) משובח והנשאל מעתד (או: מעתר), והוגה כבד”ו.

33–34 הודע ולא הודע… שעי' המשתלח מכפר

42 ולמה לא אמ' בשלא נתוודע לו בהן – נשמט ע"י שויון־סופות.

5253– הדא אומר (!) שהעולה מכפרת על הרהור הלב





מה ג

35–36 שתכפר לי על כל פשעי

36 ותסלח לי – בכ"י: ותסלח ותמחול (ונמ' עי"א) לי.





שקלים





פ"א

מה ד

29 תרומת הלשכה – וכן לי' בכי“מ ולהלן ר”ה פ“א נו רע”ד.

37 מהו – לי' בכ“י, וט”ד היא.

38 רב הונא אמר – תלוי עי"א.

64 לאדנים – תלוי עי"א.





מו א

4 שכל המצות – בכ“י: שהמצות, והוגה: שכל המצות. נוהגות באדר הראשון – וכן לי' בכי”מ (ועי' ד"ס).

3 מן הכלאים – בכ“י: מן הגזל (וכ“ה בע”י הראשון ובוהזהיר, עי' ד"ס), והוגה עי”א:

הכלאים.

44 מאי – תלוי עי"א – בשרידי 121: מניים (=מניין).

47 ולא במוצאי שביעית – וכן ליתא בשרידי 120 ו־121.





מו ב

8 הא בכותים – בכ"י: הא בגוים, והוגה בידי הסופר בגליון: בכותים.

32 נותן ואחד שקל שהוא – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ב

מו ג

25 ואין פודין בכלים – וכן לי' בכי"מ.

35 לגזברין ואם לאו נשבעין – וכן לי' בכי"מ ובשרידי 124.

36 משם שבועת תקנה – בכ“י: עוד היא (ונמ' עי"א) משם… וכנוס' כה”י גם בכי"מ (ושם: משום).

36–38 אלא לרבי אלעזר… דלא נשוו
להו פושעים – וכן לי' בכי"מ ובשרידי 124, והלשון – לשון בבלי
הוא.

59 באומר אילו לשקלי – “לשקלי” נ“ב עי”א. [ולי' גם בנזיר נג ע"ד.]

61 דתנן – על גרד של "הל' ד' " [ושניהם טעות, ולי' שם].





מו ד

4 עשירית האיפה חולין – “חולין” נ“ב עי”א.

7 נישמעינה מן הדא הפריש חטאתו – וכן לי' בשרידי 125
ובכי“מ. בכ”י נו‘: כסבור שהוא חייב ונמצא שאינו חייב או באו’ אילו הפריש
חטאתו (וכ"ה בשרידי 125 – עד “אילו”), ונמ' עי“א, ועי' ד”ס.

9 אלא רועה ה“נ אילו לנדבה – וכן לי' בכי”מ. בכ“י: כסבור
שהוא חייב ונמצא שאינו חייב (וכ“ה בכי”מ ובשרידי 125), ונמ' עי”א ותלוי:
היאך.

21 פודה את – תלוי עי“א, וכ”ה בשרידי 125.

35 בכל אתר את אמר מן למעט והכא את אמר מן לרבות – בכ“י: את אמר מלרבות והכא את אמר מלמעט (והוגה כבד"ו), וכ”ה בכי"מ.

36–37 הכא נמי… למעט הוא (ובפנים: מיעטו, ונמ'), וכן לי' בכי"מ.





מז א

6 ליה אמר לא – תלוי עי"א.

9–46 רבי יוחנן הוה מסמיך… נבחר
לה' מזבח – וכן לי' בשרידי עמ' 126. והכל לקוח מברכ' פ“ב ד ע”ב וש“נ. [אבל
ר”נ במפתח הביא זה גם משקלים.]





פ"ג

מז ב

12–13 פלגא בשלשי' יום קודם למועד שדורשין בהלכותיו – וכן לי' בכי"מ ובשרידי עמ' 126.

47–48 רבי זעירא שאל… מן המפורש תני – וכן לי' בשרידי עמ' 127.

51–30 (ע"ג) תמן תנינן המוציא יין
… מוריינא דנשיא הוה. שמא יעני ויאמרו וכו‘. – וכך לי’ בשרידי עמ' 127.
והכל לקוח משבת פ“ח יא ע”א וש"נ.

מז ג

49–62 וכן היה רבי פנחס בן יאיר
… שבן העולם הבא הוא – וכן לי' בשרידי עמ' 128. והכל לקוח משבת פ“א ג
ע”ג.

מח א

10 לחוצבין – בפנים: לקצבין (וכ"ה בשרידי עמ' 129), והגיה הסופר בגליון: לחוצבין.

אחר כך מביא מעות – “אחר כך” נ“ב עי”א.

36 היו מוציאין בה – נ“ב עי”א, וגם בשרידי עמ' 131 שו' 6 אין מקום לתיבות אלו.

64 בקייץ למזבח – בכ“י: חוץ למזבח, ובגליון עי”ע: בקייץ.





פ"ה

מח ג

50 עליהן – וכן לי' כי"מ.

מח ד

16–18 ולא ידעו מהיכן… אזלין
לתמן ואשכחון (ובפנים: וקלטו לגגות צריפין, ונמ' עי"א). [והזהיר ח“א קט
ע”א: וקלטו מגגות צריפין, וכל הכתוב כאן בגליון ליתא. – מו"ר] ועי' ידיעות המכון למדעי היהדות חוב' ב' עמ' 12 הע'
1.

[21 או סוכר – “או” תלוי עי“א, ולי' גם והזהיר שם. – מו”ר]

30 בנו – תלוי עי"א.

33–34 ונורא הוא על כל סביביו (ובפנים: וסביביו נסערה מאד, ונמ').

57 מתעפשת – מתע על גרד (נעפשת?), ובפ“א גם תלוי עי”א.

מט א

13–14 שלא יהו אומרים… ומישראל

21 ומה ראית (ובפנים: והרי, ונמ').

23 ומגילת סמנין (ושם: סמנים) בידו

45 טוביא דזכת למחמי יתיה (ולפני “ומזכי” – גרד כשלש תיבות).

50 ובן הבקר – בכ"י: אין בן הבקר, והוגה.

מט ב

21 דאמרית… יומא דין

מט ג

26 עם – תלוי עי"א.





פ"ז

54–55 מאי טעמא… זה טעון משיחה ואין בנו טעון משיחה. זה… משיחה לי' גם כי"מ.

60 מלך בן מלך, ובפנים: מלכים (וכ"ה בהקב'), ונמחק.

מט ד

12–13 היא דתנן… של כלים חמשה (ועי' ד"ס).

17, 22 ורחבו ששה, בכ“י: שלשה (וכ“ה בכי”מ), ותוקן עי”א: ששה.

18–19 תן מהם חצי טפח… לספר תורה, ובפנים: תנם לאיסטווה, ונמ' עי"א (ועי' נוס' כי“מ וגליונו בד”ס).

39 של זהב בשל עץ ושל עץ בשל זהב – בכ“י: שלעץ בשלוהב ושלזהב בשלעץ, והוגה עי”א כבד"ו.

53 גדול (פ"ב), ואי' גם בשרידי 134.

[64 – עי' ידיעות המכון למדעי היהדות חוב' ב' עמ' 16 הע' 1.]

נ א

21 אחד בדור אנוש ואחד בדור פלגה – וכן לי' בשרידי עמ' 135 ובכי"מ וביל'.

28 ונרפאו המים – בכ“י נו‘: מלח מנין (ונמ' עי"א), שרידי עמ’ 135: מלח נתן, כי”מ:

מלחמנן.

56 שנאמר – וכן לי' שרידי 136.

נ ב

7 שנאמר – תלוי עי"א, ולי' גם שרידי 136.

23–25 כי קאמרינן… לית ליה ברירה – ולי' שרידי 137, ובכי"מ נו' בגליון.

43 שנאמר – תלוי עי"א, ולי' גם שרידי 137.

44 אמר – תלוי עי“א, עשה – נו' בסוף שו' עי”א, ולי' בשרידי שם.





פ"ז

נ ג

20 עד דאנא תמן – בכיי: עד דאנא קים (ונמ') תמן, ולי' גם שרידי 138.

34 לוקין – בכ“י: מברכים (!), והוגה עי”ע בגליון: לוקין.

נ ד

11 רבי יוחנן אומר

37–38 או שלימה שחרית ובטילה בין הערבי' – ולי' גם בכי"מ.

45 ומה תמן צריכה ליה. אף כאן צריכה ליה – בכ“י: תמן צריכה ליה והכא פשיטא ליה, והוגה כבד”ו.

47 בה מועלין





פ"ח

נא א

25–26 ובאו לפני חכמים ולא אמרו להם דבר – וכן ליתא בבי"מ.

42 הא איתמ'

נא ב

2 לבית הקברות – נו' עי“א במקום החלק שבין הל' להל', וכן ליתא בכי”מ.

[12 בשמוני' ושתי' ריבוא – בכ“י: תני (ונמ' עי"א) בשמונים. – מו”ר] ועי' מה שכתב

בתרביץ ש"ה עמ' 261.

[27 חוץ לשלש – בכ“י: לרחוץ בשלש (!), ונ”ב עי“א (כ"י ג'): לו חוץ, ותוקן בפנים עי”א כבד“ו, והגליון נמחק. – מו”ר]

38 תרומות ומעשרות – וכן לי' בכי"מ (ועי' ד"ס).

39–40 כיצד נועל בפניה הדלת והיא מתה מאיליה – וכן לי' בכי"מ.

42–45 לכן אין מקדישין… עד שיבנה בית המקדש – וכן לי בכי"מ.





סוכה

פ"א

נא ד

12 בשם – תלוי עי"א (ועי' עירו' פ"א יח ג 17).

63–64 ולא ידעינן… מן העגלות – נשמט ע"י שויון־סופות.

נב א

1 ארון תשעה

9 אף על פי שאין שם ארבע אמות וארבע דפנות

נב ב

[60–61 על הארון את הכפורת – בכ“י
היה כתוב “את”, ונ”ב עי“ע: על, ונמ' והוגה כן בפנים. הכפורת – נ”ב עי“ע:
נ”ל הפרוכת, ונגרד עי“א. – מו”ר]

[61 קרוי – בכ“י היה כתוב: הראוי, ונ”ב עי“ע: קראוי, והוגה בפנים עי”א. – מו"ר]

62 ארבע

נב ג

2 רבי יוסי בשם – תלוי עי"א.

4 מסככין בה – “בה” תלוי עי"א.





פ"ב

נב ד

33 רבי יודא אומר

נג א

2 מכיון – על גרד.

3 תמן תנינן – נו' עי"א במקום חלק שבשורה.

6 ומותר – בכ“י: ואסור, ונמ' ותלוי עי”א “ומותר”.

13 לעייניטב – בכ“י בב' תיבות: לעייני טב, וחובר עי”א.

30 והולך לו בהדין

58 בית שמאי לבית הלל – בכ“י: בית הלל לבית שמי, ותוקן עי”א כבד"ו.

61 ולא בית שמאי – “ולא” תלוי עי“א [בכ”י היה כתוב “לבית”, ונגרדה ל עי“א, והנכון כבכ”י. – מו"ר]

נג ב

15 ירדו גשמים מאימתי מותר לפנות וכו'. – פיסקא שנוספה.

19 מטריחין – בפנים: מחזירין, ונ“ב עי”ע: מטריחין.









פ"ג

נג ד

59 ועוד אמרו





פ"ד

נד ג

5 אני והוא הושיע' נא

11 איכן – על גרד. של לבנה – נ“ב עי”א.

13–14 היא וכל פרקמטיא שלה…
כתיב כמעשה [ובפנים: היא והסל והמגריפה, ונמ' עי“א], וכ”ה בקונ' אח'
(שרידי 313).





פ"ה

נה א

46 הילך מצה

נה ב

17–18 באורייתא בפסוקא

26–27 להקריב נדרים ונדבות ומשם היו הולכין – נשמט (?) ע"י שויון־סופות.

נה ד

26 [הילך מצה – נשלם עי“א בסוף שורה. – מו”ר]





ראש השנה





פ"א

נו א

57 מיעט – תלוי עי"א.

נו ב

14 בשנת (פ"ב) – תלוי עי"א.

41–42 שלמה בנך… נבחר לה' מזבח

נו ג

22 מום – תלוי עי"א.

53–54 תחתיה ולא הקריבה מיד – וכן לי' בשרידי 142.

58–59 והיה בך חטא ולא בקרבנך חטא,
ובפנים: לא תאחר לשלמו ולא את חליפיו, ונמ' עי“א. אבל גם בשרידי 142 כנוס'
כה”י.

נו ד

20–21 זאת אומרת שבן עזאי חבר ותלמיד היה לו לרבי עקיבא – אבל ליתא גם בשקלים פ"ג

מז ע"ב.

25–28 הואיל ואילו (שם: ואלו) אמ'
כן… אית בר נש אמר לרביה; ובכ“י: אלא שבאתה לחלוק כול' (ולא נמחק!).
ההשמטה בכ”י ע"י שויון הסופות, והשלים המגיה משקלים שם אלא שהמסדר שכח
לסדר: אלא…

30 לאחר (פ"א) – בכ“י: לפני, ונמ' ותלוי עי”א: לאחר.

נז א

6 הרביעית – תלוי עי"א.

14 ומזה בפני עצמו

15 חד אמר – תלוי עי"א.

60 און – תלוי עי"א.

נז ב

13–14 יעמדו סניגורין… ראש השנה – וכ"ה בשרידי 153.

29 מה נוח (וכ"ה בשרידי 147) – בכ“י: נינוח, ונגרדו “ני” עי”א ותלוי “מה”.

38, 41 שכבר נגזר גזיר' – וכן לי' בשרידי 147 (ושם: אֵפשר = אי אפשר).

נז ג

38 דברי רבי מאיר רבי יוסי אומ' [ובפנים: א' ר' יוסה, ונמ' עי"א].





פ"ב

נח א

13 בין על החדשים המעוברין שאינן מיושבין בזמנן – וכ"ה בשרידי 149.

46–47 ארבעת מיל – בכ"י: שנים עשר מיל (ונמ' עי"א) ארבעת מיל.

נח ב

10 רב כהנא מאריך בצלותיה

13 אבל – תלוי עי"א.

46–47 אלופים מסובלים אין כתיב כאן אלא (בגליון שמלמעלן בכ“י (293b) נכתב עי”א: ואתה
יׄי מגן בעדי כבודי ומרים ראשי קולי אל יׄי אקרא ויענני מהר קודשו
סלה).





פ"ג

נח ג

57 מועדיי – תלוי עי"א.

נח ד

9–10 אמר ליה רב חונה… בית דין חורן – כפול בט“ד, ובכ”י לי'.

17 טעמיה דרבי יוסי, טעמא דרבנן – בכ"י: טעמון דרבנן (ונמ' עי"א, ותלוי: דר' יוסי), טע'

דר' יוסה (ונגרד עי"א ותוקן: דרבנן).

24 לא יצא – “לא” תלוי עי"א.

50 יובל היא – “היא” תלוי עי"א.

56 אי איפשר – “אי” תלוי עי"א.

נט א

11–12 תוקעין ביבנה… אמר ליה כזה – נשמט ע"י שויון־סופות.

12 בעייניטב – בכ“י: בעייני טב, וחובר עי”א.

38 קטן לאביו – בכ“י: בן לאביו, ונמ' “בן” עי”א ותלוי “קטן”. ניחא אשה מברכת… לאביו – נשמט ע"י שויון־סופות.

39 בעונה אחריהן – בכ“י נו‘: אמן, ונמ’ עי”א.





פ"ד

נט ב

25 הא – בכ“י נו': הוא אף בגבולין ידחה – כפול בט”ס מן השו' הקודמת, ונמ' עי"א.

רבה, ליה – תלויות עי"א.

נט ג

3 עוזינו – בכ"י נו‘: ואם באו מן המנחה ולמעלן אומ’ הריעו לאלהים עוזינו, ונמחק.

20–21 ואית תניי תני פותח בשבת וחותם ביום טוב





ביצה





פ"א

ס א

12 אסור (פ"ב) – אס על גרד..

14–15 מהו תאכל היא ואמה, וכ"ה בשרידי 154.

35 לא בקיבת הנבלה – “הנבלה” נ“ב עי”א.

53 תרויהון – ולי' גם שרידי עמ' 158 ו־159.

ס ב

7 סוכה חל – בפנים: שבעה, ונמ' עי"א. בשרידי 158 לי' “חל”.

8 הלכה ב'

12 הלכה ג' – בכ"י: ב', ותוקן.

4748– ואינו מוציא את שאינו מינו, ולי' גם שרידי 163 ו־165.

ס ג

2 הלכה ד' – בכ"י: ג', והוגה.

17 הלכה ה' – בכ"י: ד/, והוגה.

18, 21 מנה מונח [ומנה מוטל – בכ“י: ממנה נוטל, ותוקן. – מו”ר], ובשרידי 168: המנא נוטֵל.

[27 אמר ר' יוסי בר בון – נ“ב עי”א, ועי' תרביץ ש"ו עמ' 39.]

28 קן אחת שחורים בלבד, ולי' גם שרידי 168.

31 מפני תחילתו – בכ“י: משם תחילתו (וכ"ה בשרידי 169), ונ”ב עי"ע: מפני.

34 ב“ש אומרים… וב”ה מתירין – פיסקא שנוספה; ולי' גם בשרידי 169, ונו' בגליון: בית שמיי אומ' וג'.

37 ב"ש אומרים אין נותנין את העור – פיסקא שנוספה, ולי' גם בשרידי שם.

51 ברייתא, ולי' גם שרידי 170. צנינין – בכ“י: קרירין, ונ”ב עי"ע: צנינין.

ס ד

37 בשבת חייב – בכ“י נו‘: על דעת’ דחזקיה שכן הבורר כדרכו בשבת חייב, ונמ' עי”א. אבל כ“ה גם בשבת פ”ז י ע"ב.

49 עׄׄד ושמרתם – בכ"י: מן ושמרתם (ונמ' “מן”, ותלוי “עד”).





פ"ב

סא ב

55 שסמך עליו מאתמול – “מאתמול” נ“ב עי”א.

סא ג

3 אבל – וכן בחגי' פ“ב עח א 32 לי' בב”י ותלוי עי"א.

19 סמא דקיסא – בכ"י: ססה (וכ"ה בחגי' שם), ותוקן: סמא.

33 ומכי הוא לך כלום – “הוא” נ“ב עי”א.

36 הדא דתימר.

52 ובלילי יום טוב האחרון – ובכ“י: וביום טוב הראשון, ונמ' עי”א.





[ספ"ב

סא ד – עי' תרביץ ש"ו עמ' 51.]





פ"ג

סב א

5 המצודה (פ"א) – בכ“י: הגומא, ונמ' עי”ע ותלוי: המצודה. אבל אם נתקלקלה – בכ"י: אבל אם לא נתקלקלה.

32 עגל בכור שנולד – “בכור” נ“ב עי”א.





פ"ד

סב ג

16 ר' יהודה אומ'

33–34 ואית תניי תני אין מבקעין אמר רב חסדא – וכ"ה בשרידי 305.

ונראה שלפני הסופר לא היה “אמר רב חסדא”, כמו להלן, ונשמט ע"י שויון־סופות.

סב ד

8 ואית תניי תני אין מלבנין – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ה

55 אסור ליגע בהון

59 של זיתים שמשכן – “שמשכן” נ“ב עי”א.

סג א

5 ולא מספקין ולא מטפחין ולא מרקדין – השלמת המשנה.

6 בין לח בין יבש – בכ“י: לא לח ולא יבש, ונ”ב עי"ע: בין לח בין יבש.

36–37 ואית דאמרי… בתוך ביתינו – נשמט (?) ע"י שויון־סופות.

סג ב

6–7 משום מקדיש

7 אין – תלוי עי"א.

[22, 24 של אבטלה – א על הגרד עי“א, כנראה במקום ה. – מו”ר]

24 אבל – תלוי עי"א: אבל אתה, ומכיון שלא מחק “את” (של “מבעיר אֵת”) הוסיף המסדר רק “אבל”.

56 הגדילות – בכ“י: הלנות, ונ”ב עי"ע: הגדילות.





תעניות





פ"א

סג ד

29 בנינוה – בכ“י: בני נווה(!), וחובר עי”א. בברכ' פ“ה ט ב 32: בנינוה – גם בכי”ל

וכי"ר.

61 מתוך הקץ – נשמט ע"י שויון־תחלות.

סד א

45–46 בשלשה במרחשון שואלין – “בשלשה” נ“ב עי”א.

46 שאני – בכ“י: שַׁנֵי [אבל טעות הוא במקום: שָׁנוּ – מו”ר].

סד ב

6 הוון יתיבין אמר רבי נחום לרב אדא בר' איכומא – נשמט ע"י שויון־סופות.

12, 13 שנאמר – תלוי עי"א.

2930– תני רבי שמעון… לפי חיסומה – נשמט ע"י שויון־תחלות.

41 סרקון – תלוי פי"א.

47 ואתי ומיטר' נחי' מיטרא – בכ“י: ואתי מיטרא, ונ”ב עי"ע: ומיטרא נחית.

49 ומקיש – תלוי עי"א.

סד ג

13 שלא – תלוי עי"א.

15 וביום הכפורים

24 מנהג (פ"ב), אינו – תלויות עי"א.

25 מנהג (פ"ב) – תלוי עי"א (ועי' לעיל פסח' פ"ד ל ד 1).

סד ד

30 הלכה ט' (ובפנים – פיסקא: בשאילת שלום, ונמ' עי"א).





פ"ב

סה א

29 בצינעה – בכ“י: בתפילה, ונ”ב עי"ע: בצינעה.

סה ב

49–51 כך אמר הקדוש ב“ה… ואני מקבל תשובתן – נשמט(?) ע”י דמיון־סופות.

סה ג

4, 15 מינון – בכ“י: מיניין, ונ”ב עי"ע: מינון.

סה ד

10 בקרניו – בכ“י: בשופר, ונ”ב עי"ע: בקרניו.

11 שנאמר – תלוי עי"א. ובשרידי 176: דכת'.

15 יהיה כן לעולם – “יהיה” תלוי ע"א. וכן לי' בשרידי שם (ושם: וכן לעולם).

29 מיד ויאמר ה' – “מיד” תלוי עי"א. וכן לי' בשרידי 177.

33 שמואל – בכ“י: שם, ונמ' ותלוי עי”א: שמואל, וכ"ה בשרידי שם.

סו א

[1 קלקלתו תקנתו – בכ“י: תקנתו קלקלתו, ותוקן עי”א. – מו"ר]

11 ופופוס – כ“ה גם בכ”י. בשרידי 180: ופפוס.

24–26 ואפילו על דעתיה… לוליינוס ופפוס

26 בשבעת ביה – בכ"י: בשבעת עשר ביה

28–29 לפניו (ושם: לוסר לפניו) לית ליה עצמו אסור

51 כסתם – בכ“י נו‘: דלא אשכח ר’, ונמ' עי”א.

[55 ורבי שנה סתם – בכ“י נו': לא בׄדׄאׄ (נמ' עי“ע, ונמ' גם עי”א). – מו”ר]

58 הלכה כסתם – בכ“י נו‘: מודה ר’ יוסה בשבע האחרונות, ונמ' עי”א.

[ועי' תרביץ ש"ה עמ' 261.]





פ"ג

סו ב

[63 ודחברייא – בכ“י היה כתוב: ודסכרייא, ותוקן עי”א. – מו"ר]

סו ג

7 שמעון קליה – ולי' גם בדמאי פ“א כב ע”א.

24, 25 לשבט, לחסד – בכ"י: לחסד, לשבט.

32 וגשם אין – “אין” תלוי עי"א.

3334– שהוא מעבה את הרקיע.

44 תעניתא בדרומא – “תעניתא” תלוי עי"א.

סו ד

25–26 לא יהא לך צרי עין… אם סדרתה תפלה – נשמט ע"י שויון־סופות.

סז א

6 ומשקשק את רגליו – בכ“י: ידיו, ונ”ב עי“א: ס”א רגליו.

11–13 תמן תנינן… צריך נידוי – נשמט (?) ע“י שויון־סופות, וכ”ה במו“ק פ”ג פא ע"ד.

24 ואתה אמרת ימלט – “אמרת” תלוי עי"א.

62 אמר ר' מנא הדא דידן – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ד

מי"א

[37 וכן הוא אומר – הסופר כתב תחילה: וכך. ותיקן: וכן. – מו"ר]

סז ב

45 שמתענין במעמדות – בכ“י: שמתפללין, ונמ' עי”א ותלוי: שמתענין.

סז ג

11 אמר רבי לוי – “לוי” תלוי עי"א.

סח א

11–12 ובא פשחור… ובא אימר… הרי שש – נשמט ע"י שויון־סופות.

34 והוינא – תלוי עי"א.

35 בעין תינה – כ“ה גם בכ”י, ונ“ב עי”ע: נ"ל בגין.

38 ואותביניה קדמיי

49 תני – נוסף עי"א בריוח שבשורה.

סח ב

13 לתוך פיהם – בכ“י: על פיהם, ונ”ב עי"ע: לתוך.

24 כרבנן ־־ בכ“י: הכא. ונמ' ותלוי עי”א.כרכנן".

35 שיהיו מביאין מעצמן ־־ לי' גם בשקלים רפ“ד מז ע”ד.

38 מן קרבן יחיד ־־,מן" תלוי עי"א.

3942– תני אשה… לקרבן ציבור ־־ נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

סח ג

10 שנאמר – תלוי עי"א, וליתא גם שרידי 183.

16 הלוחות – תלוי עי"א, ואיתא נמי בשרידי שם.

17 דכתיב – תלוי עי"א, וליתא נמי בשרידי שם.

46 מה ביניהון

49 באחד באב – בכ“י: בשבעה עשר באב, ונמ' עי”א ותלוי: באחד.

סח ד

21 דיברו דברים – בכ“י: חכמים, ונמ' עי”א ונ"ב “דברים”.

22 כביכול – בכ“י: כביכול אפילו (ונגרד עי"א ונמחק). [היה כתוב “אפילו”, ונגרדה א עי”א, והטיל עליה סימן כזה o̱, ואצל “דברים” שבגליון הטיל סי' כזה σ, אבל למרות שתי הנקודות
שאצל “אפילו” שייך “דברים” ל“חכמים” כבדפוס. – מו"ר]

36 יהויריב – נ“ב עי”א, וליתא נמי בשרידי 184.

[45 ועדיין – בכ“י: ואדיין, והוגה. – מו”ר] לא יבא – “לא” תלוי עי"א.

47 אלף – תלוי עי"א.

[52 תכסוף – על גרד. רשמי האות האחרונה: ר (ך,
ף?), ובאיכ“ר פ”ב ב (בלע): תסכיף, וכתב מ“כ: הג' לא תסעוד ולא תסכיף
וכן הוא בירושלמי ובערוך, ורשמי האותיות בירושלמי מסכימים לנוסח
“תסכיף”. אמנם למטה (סט ע“א – בירוש' גליון, עי”א): ולא יסמוך, אמנם
השרידים מתאימים יותר ל”תסמוך“. – מו”ר]

סט א

32–35 שני אחים… זנחתנו – נשמט ע"י שויון־תחלות.

סט ב

3 בל מה שאתה עושה לנו

22 כמה דאת אמר

55 יסי – תלוי עי"א. ובשרידי 181: אמי! (אמ' ר' אמי לר' אמי!).

סט ג

3 ולילי עשירי – בכ“י: ועשירי, ותלוי “לילי” עי”ע. וכ"ה כנראה בשרידי 182 (ע"ש).

6 אמרו לו ידחה – בכ"י: אמרו ידחה (ונמ' עי"א) אמרו ידחה (ותלוי “לו” עי"א) וכן

בשרידי שם רק פ"א: אמרו ידחה.

9 תובעת – בכ“י נו‘: כתובתה, ונמ’ עי”א, וכן לי' בשרידי שם.

26 כהנא שאל לרב – “לרב” תלוי עי"א, ואי' גם בשרידי 184.

28 כל עמא יסקון – בכ“י נו‘: לא אמ’ (וכ"ה בשרידי שם), ונמ' עי”א.

47 עיניך בנוי – בכ"י: בנואי.

49 [עיניך בנוי – בכ“י: בנואי, ותוקן עי”א: בנוי. – מו"ר] בשרידי 184: בנואי, ובשרידי 185: בנאוי.





מגלה





פ"א

סט ד

56 רבי יצחק בר נחמן… ולא יעבר – נשמט ע"י שויון־סופות.

ע א

7 לעניים – תלוי עי"א.

27 תלתא תניין – בכ"י: תַנָיִין.

44 והקטנה – תלוי עי"א.

49–50 וגו‘… ובית לחם, ובפנים: מאילון בצעננים, ונמ’ עי"א.

61 באדר שני – בכ“י: בשיני, ותלוי “אדר” עי”א.

ע ב

9 שכתוב – בראש שורה בגליון.

13 מים ו־ – כנ"ל.

24 ולית כאן [בכ“י: בשיני ביו”ד, כרגיל].

30 בחמישי חל להיות – נשמט ע"י שויון־סופות.

34 עבדין – בכ“י: עבדא, והוגה עי”ע: עַבְדִן.

38–39 ותנייא חורנא… ליום הכניסה – נשמט ע"י שויון־סופות.

ע ג

20 ולא הודו לו – כך גם בכ“י, ונ”ב עי"ע: הניחו.

34 דאמר ר' מאיר – נשמט ע"י שויון־סופות.

ע ד

35 הלילו ( = הללו) – כ“ה גם בכ”י.

37 הפורים – תלוי עי"א.

עא א

24–30 תני בשם רבי יהודה… שמנונית שעליה – מביצה פ“ה סג ע”ב.

60 קנס – תלוי עי"א (?).

עא ב

10 דידה – תלוי עי"א.

25 להביא – בכ“י: לרבות, ונ”ב עי“ע: להביא. והלוא – וי”ו נוס' עי"א.

[26–27 אינו דין שיהא – בכ“י: לא יהא, והוגה עי”א. – מו"ר]

27 והלא שעמד בו – “והלא” תלוי עי"א.

[29 מן הצרוע – בכ“י: והצרוע, והוגה עי”ע: מן הצרוע. – מו"ר]

30 אם אומר את לטהר – “את” תלוי ולמ"ד על גרד.

40 שטומאתו (פ"ב) – בכ“י: שטהרתו, ונמ' עי”א ותלוי: שטומאתו.

עא ג

10 ואמרו לו – תלוי עי"א.

41 על הארץ – “על” תלוי עי"א.

58 חננאל – בכ“י נו': מצא בו דף אחד שלם, וט”ס הוא ונמ' עי"א.

58–60 שתים ושלש… ספר שיש בו – נשמט ע"י שויון־סופות.

עא ד

1 שאין בו טעיות – כך גם בכ“י, ותלוי עי”א: שתי.

5 ושרון (פ"ב) – בכ“י: וׄפסקׄ (ונמ' גם עי"א), ותלוי עי”ע: ושרון.

עב א

10 בתודה – תלוי עי"א.

29 את המרובה בגדים – “בגדים” תלוי עי"א.

36–37 לעולם על העלם… היתי (!) אומר – נשמט ע"י שויון־סופות.

48 לא דייך – בכ"י: אילו (ונמ' עי"א) לא דייך.

49 שיצא עם – בכ"י: שיצא לדבר עם.

50 ערב יום כפורים עם חשכה

56–57 שלו. תלמוד לומר… עשירית האיפה – נשמט ע"י שויון־סופות.

60–61 אין בנו עובד תחתיו

61 שנאמר – נו' עי"א בראש שו'.

עב ב

22 אין בין במה גדולה לבמה קטנה כו' – פיסקא שנוספה בריוח שבשורה, לפני “הלכה י”ג" ואחריה.

29, 32 אבל לא בעלי מומין – בכ“י: ובעלי מומין, ונגרדה ו עי”א, ותלוי “אבל לא”.

[42 אנטונינוס – בכ“י: אנטולינוס, והוגה עי”א: אנטונינוס, וכן בכולם! – מו"ר]

50 נתגייר – בכ"י: לא (ונמ' עי"א) נתגייר.

57–58 והכתיב ויקח יתרו… רבי יוסי בר חנינא – נשמט ע"י שויון־סופות.

62–63 ר' לוי אמר מלחמת עמלק שמע – כנ"ל.

עב ג

20 לידי ישרות – בכ“י: לשם, ונ”ב עי"ע: לידי.

36 משש שעות ולמטן יהא פסול – בכ“י: ולמעלן יהא כשר, והוגה עי”א כבד"ו.

42 הלכה יד'

64 שכל החופות שהיו – “שהיו” נ“ב עי”א.

עב ד

35 ורקיקי נזיר – בכ“י: ושעירי נזיר, ונ”ב עי"ע (?): ורקיקי.





פ"ב

עג א

36 בה בלעז ואשורית – בכ“י: בה אשורית, ונו' ו עי”א, ונ"ב: בלעז.

62 שני' או שלשה – בכ“י: שלשה, ונ”ב עי"ע: שנים או.

עג ב

5 נתחייב כאן… בליל ארבע (!) עשר – נשמט ע"י שויון־סופות.

10 בן עיר ש־

35 בזריזות – ממו“ק פ”ג פג סע"ב.

עג ג

35 כדי לקיים בו מצו' קלי – השלמה ממנחות פ“י מ”ד.





פ"ג

עג ד

29 בית ספר (פ"ב)

38 או בשעת התשמיש – “או” תלוי עי"א.

41 ומה אם אילו שנעשו – “ומה” תלוי עי"א.

51 שלו אסור בהגייה – “שלו” תלוי עי"א.

59 אינו לוקח בהן מטפחות – “אינו” תלוי עי"א (?)

60 נביאים במטפחות נביאים

עד א

9 למפלגה – ל' נו' עי"א.

23, 26, 28 אנטונינוס – בכ"י: אנטולינוס.

25, 26 דלא איתגייר, דאתגייר – בכ“י: דאתגייר. דלא אתגייר, והוגה כבד”ו.

27–26 אית מילין… דלא אתגיי' אנטונינוס (ושם: אנטנינוס, ב"פ).

33 ולמה נקרא שמו נחום… מטבע מימיו – נשמט ע"י שויון־סופות.

41 כבר פיסנו – בכ"י: תרי (=הרי, ונמ' עי“א, ונ”ב: כבר) פיסנו.

55 לגבכון – בכ“י: באורייתה, ונמ' עי”א ותלוי: לגבכון.

עד ב

50–51 שבתורת כהנים וקללו'

55 שירת הים

62 שניץ – בכ“י: סליק, ונמ' עי”א ותלוי: שניץ.





פ"ד

עד ד

18 איזה מהן חביבים – בכ“י: אילו חביבים, והוגה עי”א כבד"ו.

32 ואחד קורא

39 מן מה דאמ' ר' יונה – “יונה” תלוי עי"א.

52 אשרי הדור – בכ“י: הגוי, ונמ' עי”א ונ"ב: הדור.

עה א

35–40 והא תנינן ביום הראשון… שהיא סדורהי (שם: סדורה) של יום – מתענ' פ"ד סח

רע"ב.

עה ב

3–4 ואית תנויי תני אבלים עולים מן המניין

1112– אלא נאמר כאן בני ישראל… אף כאן עשרה – ועי' בהקבלות.

48 שישמעו את ישראל התורה – בכ“י: פרשה, ונ”ב עי"ע: התורה.

52 ומייתי חדא, ובפנים: תי, ונמ' עי"א.

עה ג

2 הוי סגין שלא יהו…. – “הוי” נ“ב עי”א.

8–9 ר' יוסי בשם ר' סימון… הגיעו רחמיך – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

11–13 מדותיו של הקב“ה… שהן עושין – נשמט ע”י שויון־סופות.

44 לא סמרו – “לא” תלוי עי“א. שייחדו – בכ”י: שסמרו, ונ“ב עי”ע: שייחדו.





חגיגה





פ"א

עה ד

57 ולמען ילמדון – בכ"י: יְלַמֵּדוּן.

59 אינו חרש – “אינו” תלוי עי'"א.

עו א

7 ויימ' למען ישמעון ולמען ילמדון פרט לקטן, ואי' בקונ' אח' (שרידי 314).

11 אילו גדול חרש – בכ“י קטן, ונמ' עי”א ותלוי: גדול.

32 שיש לו אדון אחר – בכ“י: שאין, ונ”ב עי"ע: שיש.

52–54 פטורין מן הראיה…
ופולפסין – נשמט ע“י שויון־סופות. ותחלה נ”ב עי“ע ונמ' עי”א ונ“ב
עי”א.

עו ב

5–6 העצרת בית הלל ילפין לה מקרבנות – נשמט ע"י שויון־סופות.

21 א“ר יונה – בכ”י: אמר ר' יׄסא קומי ר' יוחנןׄ (ונמ' גם עי"א) יונה.

53 קרייא – ר הארכה על גרד של ב' אותיות [כנראה היה כתוב: קראהייא. – מו"ר]

57–58 א“ר זעירא… מאי כדון – נשמט ע”י שויון־תחלות.

עו ג

23 א“ר לא – בכ”י: אמ' ר' לָא.

64 לכל הדברים ראוי – נשמט ע“י שויון־סופות. שאינו – תלוי עי”א.





פ"ב

עז ב

61 זו תורה וזו שכרה

עז ג

27 רבי יונה בשם – “בשם” תלוי עי"א.

36 בבי“ת – בכ”י: בבַית.

38 מה למעלן – בכ"י: מה למטה (ונמ' עי"א) למעלן.

45 אחד בה“א ואחד ביו”ד

48 מה ה“א פתוח – בכ”י: חסר, ונמ' עי“א, ותלוי עי”א: פתוח.

54 על ביה שלו – כך גם בכ“י, ונ”ב עי“א: ס”א בואה.

עז ד

30 הוון בני ירושלם (ושם: ירושלים).

46 בגין דלא מסמקי אפויי

53 אמר לון ולמה אמר ליה

57 עביד הדין סימנך קומוי

עח א

1011– אמרו שמנים נשים… צריכה לכך – מסנה' פ“ו כג ע”ג.

55 ואין כהן גדול – “ואין” תלוי עי“א. מקל וחומר – בכ”י: קול (והוגה: מקל) וחומר.

עח ב

5 א“ר לא – בכ”י: אמ' ר' לָא.

22–23 התרומה והבכורי'… והערב שמש – השלמת המשנה (בכורים פ“ב מ”א).

30–31 ברוצה לוכל… טעון רחיצה – נשמט ע"י שויון־סופות.

32 נטילת סרך… משום – כנ"ל.

33 על גב (פ"א) – “גב” תלוי עי"א.

40–41 א“ר חנינא… בידים טמאות – נשמט ע”י שויון־סופות.

עח ג

2 שניהן טהורין

18 אפילו מוקפין צמיד פתיל – “פתיל” נ“ב בסוף שורה עי”א.

22 רשות היחיד ולא – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ג

עח ד

5 דבר טמא בכד – “בכד” תלוי עי"א.

9 עד שיבוא – “עד” נ“ב בראש שו' עי”א.

31 במלוכלך – תלוי עי"א.

33 וכה משקה… במקום אחר – נשמט ע"י שויון־סופות.

48 נתון ע“ג היד – “נתון” תלוי עי”א.

55 הא על גבי היד לא – בכ“י: קרקע, ונמ' ותלוי עי”ע: היד.

61 יש מהן – “מהן” תלוי עי"א.

61–62 ויש מהן שאמרו

62 ואם עבר – ו נו' עי"א.

63 אין תימר עשו גופו כזב אצל הקודש – נשמט ע"י שויון־סופות.

עט א

37 ונתערבו זו בזו – בכ"י: ונתערבו זו מזו לזו (גת“א נמ' עי”א) זו בזו.

57 דתנינן תמן

עט ב

9 שאינו פוסל – בכ“י: שאינו [פוסל פסול בתרומה הרי פוסל בקודש רביעי שהוא] פוסל, ונמ' עי”א, שט"ס הוא.

25 שלישי – בכ"י: רביעי, והוגה: שלישי.

עט ג

3 הקנקיני' – כ“ה גם בכ”י: הקנקינים.





משקין





פ"א

פ ג

40 ונולד לפסיון מחיה או שער לבן – השלמה מנגעים פ“ד מ”י; אבל בפנים: ועוד (ופסת כגריס ועוד, מ"ט סיפא), ונמ' עי"א.

56 ומה ביניהון – בכ“י נו‘: ערב היה לו שמוע פטור מפי כהן שעה אחת, ונמ’ עי”א.

פ ד

36–37 שאינו שמחה היא לו – בכ"י: ששמחה (וכן בשרידי 193: שהוא שמחה לו), ונמ' ש

עי"א ותלוי “שאינו”.





פ"ב

פא א 47–48 מי שהפכן פעם אחת
אבל אם הפכן ושניין דברי הכל מותר – בכ“י: מי שהפכן ושניין אבל אם הפכן פעם
אחת דברי הכל אסור, והוגה עי”א כבד"ו.

19–50 מי שהפכן ושניין. אבל אם
הפכן פעם אחת דברי הכל אסור – בכ“י: מי שהפכן פעם אחת. אבל אם הפכן ושניין
דברי הכל מותר, והוגה עי”א כבד"ו.

פא ב

12 בשם רבנן – בכ"י: בשם ר' יסא (ונמ' עי"א) רבנן.

13 הדא שיירתא – בכ“י: הא, ונ”ב עי"ע: הדא.

15–17 אמ' רבי יוסי בר בון… ואי לא לא יזבן – נשמט ע"י שויון־סופות.

23 בשם ר' לא – בכ"י: בשם ר' לָא.

24 כך אנו אומרים, ובשרידי 196: כן אנו אומרים.

43 ולא מדירה כאורה – בכ“י: ולא מדירה נאה, ונמ' “נאה” עי”א, ונ"ב: כעורה.

47 לבזוי (פ"ב) – בכ“י: למבוזה, ונ”ב עי"ע: לבזוי.





פ"ג

פא ד

[1 אמר חרוביתא – בכ“י היה כתוב כנראה: אי, והוגה עי”א: אמ'. – מו"ר]

4–5 ולית ר' אלעזר ידע שאחרי רבים להטות – נשמט ע"י שויון־סופות, ואיתא גם בשרידי 198.

21–23 לא נמצאת… מכשלן (!) לעתיד לבא – נשמט ע"י שויון־תחלות.

60–61 וכן מי שנשאל לחכם והותר – כפול בכ“י, ונמ' פ”א עי"א.

פב א

6 ואית תניי תני מותר

14–15 שפם ונטילת צפורנים… ובאבל מותר – נ“ב עי”ע.

30 מה הן – בכ"י: מַהֶן.

פב ב

1 ואחד. רבי

פב ג

4 אפילו ברביעי – בכ“י: בשישי, ונמ' עי”א ותלוי: ברביעי.

[24 גמליאל – בכ“י: גמלייל, והוגה עי”א: גמליאל. – מו"ר]

58 ואין לו – ו תלויה עי"א.

פב ד

53 כמין כוכבא (כ שניה – על גרד של ר?) ואפסקון (נ“ב עי”ע) ודמך.

פג א

45 קם רבי ירמיה – בכ"י: קם ר' יודׄהׄ (ונמ' גם עי"א) ירמיה.

46 אמרין כל תלמידוי – בכ“י: מן, ונמ' עי”א, ונ"ב: אמרין.

[1 קרובין – כך גם בכ“י, ותלוי עי”א: הכל. – מו"ר]

פג ב

19–20 אפילו בדבר אחד. ובכ“י: ומה
האיר עיניו במשנתו, ונמ' עי”א, ובשרידי 202 אין מקום לא לגליון ולא לנוס'
כה"י.

פג ג

1 ויחזק דוד בבגדיו – “בבגדיו” נ“ב עי”א.

46–47 ומה אנים ליה – בגליון עי"ע: פי' הנייה.





יבמות





פ"א

ב א

34–36 נשאת לאחיו… אינו כונס – נשמט ע"י שויון־סופות.

ב ב

7 דרבי עקיבה אמר יש – בכ“י: איש (=א' יש), והוגה עי”א: אמ' יש.

8–9 דר' יוסי בן חלפתא

18 ובן אין לו הא אם יש לו בן פטורה – נשמט ע"י שויון־סופות.

21 עליה עליה

27 ואיקפיד

29 מה כדון

ב ג

7, 8 התורה ריבתה – בכ“י: התורה אמרה, והוגה עי”א: ריבתה.

8 אי יבמתו יבמתו – בכ“י: אי יבמתו אפילו, והוגה כבד”ו.

9 לא שמיאינו שמים – “שמים” נשמט בסוף שורה ונ“ב עי”א.

10 התורה ריבתה – בכ"י: התורה אמרה (ונמ' עי"א) ריבתה.

31 דאמר רבי עקיבה

41 הוא אינו חייב – “הוא” נוסף בראש השורה עי"א.

[60 והכא – על גרד של “והרכא” (כך נראה מרשמי האותיות). – מו"ר]

ב ד

4–5 אחות אשתו תרין אחין נסיבין לתרתין אחוון – נשמט ע"י שויון־סופות.

32 או נתגרשו

34–35 כן מתניתא… ולא מתייבמת – נשמט ע"י שויון־סופות.

ג א

10 ברם – נו' עי"א בראש שורה.

32 לא תהיה לאיש זר – “לא תהיה” נ“ב עי”א.

34 למ“ד… בכ”י: לַמַד מתחילתו ולא ניתָן לו. ניתֵן לו הֵא בסופו.

44 שיהא לי צרת – “לי” על גרד (היה כתוב “לצרת”?). שאשיאה – בכ“י: שהשיאה, ותוקן עי”א: שאשיאה.

44–45 בני צרת – בכ“י: צרת בנו, ותוקן עי”א: בני צרת.

45 בין שני ההרים – בכ"י: בין שני רׄאשיםׄ (ונמ' גם עי"א) ההרים.

ג ב

10–11 מתה, חולה – בכ"י: מֵתה, חוֹלָה

[11 דבבל שניות – נ כתובה על גרד של ל. – מו"ר]





פ"ב

ג ג

48 אלא על ידי אחין מן האב – “מן האב” נ“ב עי”א.

57–58 אין הראשונ‘… לא קנה מאמ’ – נשמט ע"י שויון־סופות.

ג ד

[1 לא קנה (פ"ב) – נה על גרד עי“א. – מו”ר]

10 נשואה לאחיו מאביו ולו אחות מאם מאיש אחר – נשמט ע"י שויון־תחלות.

29–30 תני רבי חנין אומר… אביו מאמו – נשמט ע"י שויון־סופות.

31 יש לה הפסק – בכ"י: אין (והוגה עי"א: יש) לה הפסק.

39–41 מפני אשת בן בנו… מפני
אשת אבי אביו, ובפנים: אשת בן בנו מאביו ערוה. אשת אחיו מאמו שנייה לה אסרו
אשת אבי אמו מפני אשת אבי אביו, ונמ' עי"א.

42 מאמו (פ"ב) – נשמט בסוף שורה.

47 אם זכר כאם נקיבה – האלפ“ין – עי”א על גרד (של ה?). מה אית לך למימר – “למימר” תלוי עי"א.

ד א

64 שנתפס בקיסרין – “שנתפס” נ“ב עי”א. שבקפודקייא – ש תלויה עי"א.

ד ב

5 מתחילה – תלוי עי"א.

14–15 לא אמרה אלא… להנשא להן – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ג

ד ג

19 טעם – בכ"י (בגליון שנ“ב עי”ע): טען.

20 טעם – בכ“י: טען, ותוקן עי”א: טעם; וכן בכולם.

29 יהא אסור – “אסור” תלוי עי"א.

45 אסור לבעול – “לבעול” תלוי עי"א.

55 ואסור בשנייה – בכ“י: ואסור באשתו, והוגה עי”א: בשנייה.

ד ד

7 אין לאחר מיתה – נשמט ע"י שויון־סופות..

21 על רב – בכ“י נו‘: שׄומרת יבם שקידש אחיהׄ, ונמ’ גם עי”א, שט"ס הוא מלעיל.

[26 ולית להון קייום – ית על גרד עי“א, להון – תלוי עי”א, והיה כתוב כנראה: ולא קייום. – מו"ר]

42 על דעתיה דרבי לעזר – “דעתיה” תלוי עי"א.

[51 איכפלין – נתקן עי“א מן “איפכלין”. – מו”ר]

52 דברי ר' שמעון – בכ“י: בׄשםׄ (נמ' עי"ע), ותלוי עי”ע: דברי.

62–63 המאמר קונה ומשייר כן רבי שמעון אומר קונה ומשיירת – ובפנים: דברי, ונמ' עי"א.

ה א

12 ג' אחין כו' – בכ"י: הל' ט' (ונמ' עי"א) שלשה אחין כול'.

13 אפי' כנס ואחר כך גירש – “אפי' " תלוי עי”א.

16 והוא שהיו לו בנים – “בנים” תלוי עי"א.

17 הלכה ט' – בכ“י: י', ותוקן עי”א, וכן בבאות.

25–26 אבל הוחזק השט'… ביד המלוה – נשמט ע"י שויון־סופות.

39 השנייה או חולצת – בכ“י: והראשונה, ונ”ב עי"ע: השנייה.

56–57 אם לא היו ראויות לולד (!) מחזירין אותו (!) מיד.





פ"ב

ה ב

64 וגרושה וחלוצה לכהן הדיוט





פ"ג

ה ג

42–43 אף על גב דרב אמר והוא שיוכיח לפניו חלב ברור. מודה; ובפנים: מן (?), ונמ' עי"א, ולפני “הוא” אות גרודה (ש?).





פ"ד

ה ד

3 נוצר לז' – בכ“י: נולד, ונמ' עי”א ותלוי: נולד.

9 הפסד לאחין

12 מת הספק… ובעל בספק – נשמט ע"י שויון־סופות.

19 הלכה ג' – בכ"י: ב', ותוקן, וכן בכולן.

37 על נכסיו ואם לאו כתובתה – כנ"ל.

ו א

39 או למאתים ושבעי' – בכ“י: אילימא (!) שבעים, ונמ' “אילימא” עי”א, ונו' ו, ונ"ב: או למאתים.

51 ולוולד אין תימר דלית רבי מאיר חושש (!) לגטין דתנן – נשמט ע"י שויון־סופות, והמגיה הוסיף “דתנן”.

52 בשם רבי – “רבי” נו' עי"א במקום פנוי (כדי שתי תיבות) שבשורה.

ו ב

15–16 אומר כל סתם משניו'… א"ר זעירא

32 קטנים מיד – בכ“י: גדולים, ונמ' ונ”ב עי"א: קטנים.

41–42 ויהיב לון ההוא ירחא דעיבורא – נשמט ע"י שויון־סופות, ואי' בקונ' אח' (שרידי 338).

57 ואין הוולד תועבה – נשמט כנ"ל.

ו ג

6 לגבת (!) רב – “רב” תלוי עי"א.

12 מפרטה – בכ“י: מכללא, ונמ' ונ”ב עי"א: מפרטה.

13 נאמר כאן





פ"ה

ו ד

3941– כמי שאין כאן מאמר… שקונה מאמר – נשמט ע"י שויון־סופות.

ז א

15 דברי רבי

19–20 כך הוא אומר… בין שלא לדעת – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ו

ז ב

31 לא קנה אלא

34 מתנייא – נו' עי"א במקום חלק שבשורה.

40 מתני' מסייעא לדין

46 הלכה ב'

59 הלכה ג' – בכ"י: ב', ותוקן; וכן בכולן.

ז ג

2 ביש' שאין

26 שהיתה על ידי אחר – בכ“י: שהיתה בידי איש אחר, והוגה עי”א כבד"ו.

27 נערה ולא בוגרת בתולה ולא מוכת עץ

29 אחותו לעולם היא… – “לעולם” תלוי עי"א.

56 צא שנים שעשה – “שנים” תלוי עי"א.

63–64 ואית תניי תני… רביעי' לא תבעל – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ז

ח א

56 ובר הקפר – בכ“י: ובר קפרא, ונ”ב עי"ע: הקפר.

ח ב

20–21 כמי שהוא – בכ“י: ספק שהוא, ותוקן עי”א: כמי שהוא.

32 פסולין – בכ"י פְוֹסֻלִין (על הוי"ו – נקודת מחיקה).

59 הוא אמר – “אמר” תלוי עי"א.





פ"ח

ח ג

50 נאמר – תלוי עי"א.

63 קדשים מהו שיהו אסורים – בכ"י: קידושין (והוגה עי"א: קדשים) מהו שהוא (ונמ' “שהוא”, ונ“ב עי”א: שיהו אסורים).

ח ד

39 מה ישראל בחולו של מועד – נשמט ע"י שויון־סופות.

63 שלא ימול

ט א

24 רבנן דורשין – נשמט ע"י שויון־סופות.

44–46 מן מה דא“ר יוחנן… אף במצה כן – השלם משבת ספי”ט יז סע"ב.

ט ב

16 רבי הילא – בכ"י: ר' בא בשם רב יהודה (ונמ' עי"א) ר' הילא.

44–45 ר' אלעזר (!) בן יעקב אומר אין ממזר בספק – נשמט ע"י שויון־סופות.

48 דר' יודה אמ' – “אמר” תלוי עי“א. אינון קהל – בכ”י: אינן קהל, ונ“ב עי”ע: נ"ל אינון.

50 והכתיב – בכ“י: וחכמ', והוגה עי”א: והכתיב. פצוע דכא – בכ“י: ממזר, והוגה עי”א כבד"ו.

50–51 בנים אשר יולדו להם דור שלישי יבא להם – ובפנים: לא יבא ממזר, ונמ' עי"א.

63 אמר כרבי שמעון – נו' עי"א במקום חלק שבשורה.

ט ג

25 השבה משדה מואב

30 כשם שנתחללה אמה – בכ"י: בׄתהׄ (ונמ' גם עי"א ותלוי: אמה).

36 שלשה דורות – בכ“י: עשרה, ונ”ב עי"ע: שלשה.

40 מצרית – תלוי עי"א.

54 הביאו לי – “לי” תלוי עי"א.

59 לא מסתברא דלא – “דלא” תלוי עי"א.

ט ד

1 כד אמר – בכ"י: בר' אמ' (ותוקן עי"א: כד אמ').

4 מצרף – נשמט בסוף שורה.

9–10 ועוד אחרת היתה שם וקרבה בן ציון בזרוע – נשמט ע"י שויון־סופות.

13 נשתקעו – בכ“י: נטמעו, ונ”ב עי"ע: נשתקעו.

29 רבי שמעון בן לקיש אמר – “אמר” תלוי עי"א.

34 אם יזכו

52 בשם ר' אבהו – בכ“י נו' (באשגרה מלמטן): חזר בה ר' יהושע בן לוי, ונמ' עי”א.





פ"ט

י א

40 ופסולים על הכשרות

י ב

26 והכא נמי – “נמי” תלוי עי"א.

32 ואין כאן יליד בית

36–37 הוי הוא דאמר נותנין מעשר לכהונה – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"י

י ד

7 לא כל הימנה לפוסלה – “הימנה” נ“ב עי”א.

14 לאחרים – ם על תקון. פודה – תלוי עי"א.

17 יכול כשם שצרת סוטה – “כשם” תלוי עי"א.

24 לא בצרת סוטה… לאחיו של בועל – מסוטה פ“א טז רע”ד.

25 באשת אחיו – בכ"י: באשת איש (ונמ' עי"א ותלוי: אחיו).

50 ובנה למדינת הים וכו'. – “ובנה” נ“ב עי”א.

59 כדעתין כמו דרבנן דתמן אומר – בכ“י: אומ' (= אומרים). כן רבנין דהכא – “כן” תלוי עי”א.

63 ונתגרשה ונשאת – “ונשאת” נ“ב עי”א.

יא א

20 ושלשה עשר דברים – “דברים” נשמט בסוף שו' ונ“ב עי”א.

29–30 כשתצא מביתו יהא לה הויה אצל אחר – נשמט ע"י שויון־סופות.

31 לאיש אחר – “אחר” תלוי עי"א.

55 אוסרתו שהוא – נשמט ע"י שויון־סופות.

63–2 ורבי זעירא תרויהון אמרין… תרויהון אמרין זהו, ובפנים: עד, ונמ' עי"א.

יא ב

14 אלא אם אמרת בבן – בכ"י: לׄא אם אמרת בבןׄ (הנקודות –
סימן למחיקה, והאלף עם הסימן נראתה לו למסדר כאל“ף למ”ד: ﭏ, והדפיס:
אלא).

22 והכא לית עבד בן בן כבן – נשמט ע"י שויון־סופות.

36–37 עד בן שתים עשרה ויום אחד – כנ"ל.

52–1 וכמה דאת אמר עשו ביאת… ר' שמעון ורבנן – מפ“ה ז
ע”א ופ“ג ה ע”א. בפנים: ע֞ד הלכת֞ה. אילו שומרת יבם שנפלה לפני כמה יבמין
עד סוף הילכתא, ונמ' עי"א.

יא ג

10–11 מה עבד לה שמואל – בכ“י: ר' יוחנן, ונמ' עי”א ותלוי “שמואל”.





פי"א

61 אמרו לו – בכ“י: אלא, ונגרד עי”א ותוקן: לו, ותלוי “אמרו”.

יא ד

15 אף למעלן בלא תעש' – נשמט ע"י שויון־סופות.

16 אף למטה דרך נישואין – כנ"ל.

34 ובמתכונתה (!) לא תעשו כמוהו

49 העריות ממזר ותצא אנוסה ותלמד על כל

59 ולידתו בקדושה

יב א

1–3 שהכירה משנתגייר… במה דברים אמורים – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

29 כאן בודאי – נשמט ע"י שויון־תחלות.

32 לנשי בני הזקינה – “לנשי” תלוי עי"א.

יב ב

7–8 פטור. רבי חנניא בעי לית הדא פליגי (!) על רבי יוחנן דאיתפלגון

8 בשני ימים טובים – בכ“י: שני, ונו' ב עי”א.

13 אלא ארבעים – בכ"י: אלא שׄמונׄ (ונמ' גם עי"א) ארבעים.





פי"ב

59 הכא את אומר (!) פרט לגרים – נשמט ע"י שויון־סופות.

60 בישראל פרט לגרי' – כנ"ל.

יב ג

13–14 במנעל או בסנדל – “או” תלוי עי"א.

20 לרבי בא – בכ"י: לרבא, והוגה (עי"א?): לרֵׄבׄא.

47 ומעומד – בכ"י: ומֵי עומֵד (וחוברו ע"י קו). אמר רבי זריקה

53 ממעל דמעל – “דמעל” תלוי עי"א.

55–56 היה נתון… ולמזבח – נשמט ע"י שויון־סופות.

יב ד

5 מאזניו אחת – כנ"ל.

31 ולא רקקה

34 רקקה ולא חלצ'

37 אוירה – בכ“י: אבירה, ונגרדה ב עי”א, ותוקן: אווירה.

52 מטי בה – בכ“י: אתי(? שרידי תי ברורים) בה, ותוקן עי”א: מטי.

בשם רבי יונה דרבי מאיר היא דאמר – בכ“י: בשם ר' מאיר היא דר' מאיר אמ',
והוגה כבד”ו, וצ"ל: בשם ר'
&lt;יונה דר'&gt;
מאיר היא.

54 היה מעשה – ה שניה של “היה” על גרד (והיה כתוב: היא? הטו?)

55 רוכל – רו על גרד של ר (=רכל).

59 אומר לה – בכ"י: לֵיה.

64 אחר – ח על גרד, ר – מאות גרודה (אפיק? שרידי פ ניכרים).

יג א

29 על דעתי' דר' יוחנן – דעתי' נשמט בסוף שורה ונ“ב עי”א.

32 כד שמע רבי יוחנן – בכ“י: דר' שמעון כר' יוחנן, והוגה עי”א כבד"ו.

33 ואמר לה – בכ"י: לֵה





פי"ג

יג ב

58–ג16 לעקור זיקת המת… ותתיר
צורתה (!) לחתנה. ובפנים: גרׄׄש עדׄׄ מטי (ונמ' עי"א) = לעיל פ“א ב
ע”ד.

יג ג

24 מדדו לו – “לו” תלוי עי"א.

35 אלא פוקדן (ושם: פוק דון).

51 באמו של רבי ליעזר – בכ“י: באשתו, ונמ' עי”א ונ"ב: באמו.

55 ותיטול קנס מאחר – ח על גרד (?).

יג ד

2 ולמה לא אמר – “אמר” תלוי עי"א.

7 מביא כותי פשיטא. – בכ“י: כָוׄׄתִּי, ונ”ב עי"ע: פי' כמו אכתי.

13 כותי – בכ"י: כָותִּי.

14 שיביא פסח – בכ“י כפול, ונמ' פ”ב. או מאחר דאמר – “או” נוסף בראש שורה.

16 דר“מ אמר – נשמט ע”י שויון־סופות.

18 כר' מאיר דאמר – “דאמר” תלוי עי"א.

20 אינו עושה תמורה – בכ“י: אינו מביא מעשה תמורה, והוגה עי”א כבד"ו.

23 כשם שאינו עושה תמורה – נשמט ע"י שויון־סופות.

25–26 רבי יוחנן רבי (ושם: ור') שמעון בן לקיש… על קדשיו בחוץ – כנ"ל.

36–37 תני רבי לעזר (שם: אלעזר) בן יעקב… במיאונים

39–41 רבי יוחנן… מתני' המגרש את האשה וכו'.

41 שיהא הגט בסוף – בכ“י בא כאן: מתני' המגרש את האשה כול‘, ונמ’ עי”א.

יד א

7–8 מודה ר' יהושע לרבן גמליאל – נשמט ע"י שויון־סופות.

15–17 רבי בון בר חיא (!)… ויכניס את החרשת

23–24 את הגדולה אלא פוסלת – נשמט ע"י שויון־תחלות.

32 ר' יצחק בריה דר' חייה – בכ“י: בריה דר' יצחק…. והוגה כבד”ו.

36 ואם בשלא בעל – בכ“י נו‘: מיד, ונמ’ עי”א

37 רבי מאיר אמר – “מאיר” תלוי עי"א.





פט"ז

– בכ“י העתקו שני פרקי משנה, ט”ו וט“ז, רצופות, והעברו קוי מחיקה על פט”ז עי"א

(עי' מ"ש להלן עמ' 604).

יד ד

12 מלחמה בעולם – נשמט בדרך הפלוגרפיה.

18–19 אמרה רבי בא – בכ"י: ר' חייא (ונמ') בא.

20 רבי יהודה אומר… ובגדיה קרועים

32 זה את זה

38 ממירים (!) (ושם: ממזרים).

40 תהויין לי לאינתו – נ תלויה עי"א.

49 כתובתה מלוה – “כתובה” תלויה עי"א.

51 עבד כתובה מדרש דאמר רבי יהושע בן קרחה, ובפנים: או‘, ונמ’ עי"א.

58 אחד נכסים – בכ"י: נכסין.

58–59 ואחד נכסים שאין להן אחריות – נשמט ע"י שויון־סופות.

60–61 הבנים והבנות… מוציאין מן – כנ"ל.

61 ואין הבנות – בכ“י: אין, ונו' ו עי”א.

טו א

16–17 צרת' אפילו נשואה

44 אותו אילו מעידין… שנזר חמש – השלמה מנזיר פ“ג מ”ז.

51 הוחזק המונה – “המונה” תלוי עי"א.

57–59 ואף רב מודה… בטלה העדות – נשמט ע"י שויון־סופות.





כתב־היד שלפני הסופר היה חסר מן “רוב העדות” (פט“ו ע”ב שו'
6) עד “כל שלא עברו שם” (פט“ז טו ע”ד שו' 59). והסופר לא הרגיש בחסרון,
והעתיק בשורה אחת (28 שו' 12 מלמטה): או' לא מת תניי דבית ר' כן בשם ר'
נחמיה הולכין אחר (כאן החסרון!) שלשה בני אדם עבד גוי מהו נישמעינה.
והמדפיסים השלימו את החסר מנוסה אחר, ולפיכן העברו קוי מחיקה על הקטע
המרכב, שלפני החסרון ולאחריו, ואני מעתיק את נוס' כה"י:





מתני' אמרה מת בעלי כול‘. גידל בר מניימין בשם רב בכל מקום שהכשירו עדות
האשה באיש האיש מכחיש את האשה והאשה מכחשת את האיש ניתני עד או’ מת ואשה
אומרת לא מת. אשה אומרת מת ואיש או' לא מת תניי דבי ר' כן בשם ר' נחמיה
הולכין אחר ˌשלשה בני אדם עבד גוי מהו נישמעיניה מן הדא אבא בר בר חנה
אייתי גיטא ייבד מיניה אשכחיה חד סרקיי אתא עובדא קומי רבנן ואכשרון הוה
עבד כשר נאמר סימן היה לו בה. לא כן תני אין סימנין בגיטין. בההוא דאמ'
תרתי תלת שורין. ברם הכא הֵ"י שבו היה נקוד. ר' זעירא בעי קומי ר' מנא הכא
למה הוא פסול. אני או' אחר היה שם והיה שמו כשמו. הגע בעצמך. שבדקו אותו
מקום ולא מצאו שם אחר ששמו כשמו. אלא משום חומר הוא בעריות. והא תנינן הלכו
ולא מצאו שם אדם והשיאו את אשתו. אׄ הלכו ולא הכירוהו והשיאו את אשתו. אמ'
ליה ר' מנא כן אמ' ר' שמי ר' אחא בשם ר' בון בר חייה האיש הזה שני גיטין
היו בידו אחד כשר ואחד פסול איבד את הכשר והשליך את הפסול בשעה שמצא אני
או' הפסול מצא.





פט"ז

טז א

10–11 מצאו כתוב… את אשתו – נשמט ע"י שויון־סופות.

טז ב

1 מנכסין בני חורין – בכ"י: מנכסין משועבדין (ונמ' עי"א) בני חורין.





סוטה





פ"א

טז ב

29 ולא מתוך מתון – בכי"ר: מותי (ועי' ליברמן, על הירושלמי, הע' 1).

30 של אמה – בכ“י: שליימה, ותוקנה י ראשונה – א עי”א ( = אימה, בכי"ר).

טז ג

10 בגבה – בכ“י: בגבו, ותוקן עי”א: בגבה.

11–12 בגבה לאו כלום… ראיתי שערה אחת – נשמט ע"י שויון־סופות.

20–21 וכה כל סימן וסימן צריכה שני עדים – כנ"ל.

22 ראשונה ושניה – בכ“י: ושנייה ושלישית (ונמ' עי"א), ובכי”ר: ראשונה ושלישית.

23 וכה כל סימן – בכ“י: וכל סימן, ונגרדה ו, ותלוי “וכה”.
כי”ר: זכה. עדים (פ"ב) – בכ“י נו‘: גרש, ונמ’ עי”א. בכי"ר נשתבש:
גרבו!

41 בשפחה – בכ“י: בטומאה, ונמ' עי”א ותלוי: בשפחה, וכ“ה בכי”ר.

57–58 למה לא אילו… לאכול בתרומה – נשמט ע"י שויון־סופות.

טז ד

7 באשת אחיו – בכ“י: באשת איש, ונמ' עי”א “איש”. ותלוי: אחיו, וכ“ה בכי”ר.

11 מותרת לביתה – בכ“י רק: מותרת, וכ”ה בכי"ר.

11–12 ר' יעקב בשם ר יוחנן… מותרת לביתה – נשמט ע"י שויון־סופות.

24 בתר – נו' עי"א במקום חלק (כדי שתי תבות) שבשורה.

31–32 תאמר בזו שאין לה היתר לאחר איסורה – נשמט ע"י שויון־סופות.

יז א

9 את מוצא – בכ“י נו': צורה ממסי (ונמ' עי"א), כי”ר: אצדדה ממסיה. אנדרולמסיה – בכ“י: אנדרולמוסיה, כי”ר: אנדרולומוסיא.

10 באה – תלוי עי“א, ולי' גם כי”ר.

17 ברם הכא, וכן בכי"ר.

26 וחצי תומן, וכן בכי"ר.

31 דבר אחר… והחשבון מתמצה – נשמט ע"י שויון־סופות.

40 גם בעַבדיה – בכ“י היה כתוב: בעבירה, ותוקן עי”א: בַעֲבַדֵיהָ

42 והלה – ה ראשונה על גרד, כי"ר: והוא.

46 מן הבעל – בכ“י: לבעל (ונמ' עי"א) מן הבעל, כי”ר: אחר הבעל.

יז ב

30–33 את כנף מעילך… בנוב עיר
הכהנים, ולי' גם כי“ר. ובפנים: וגו' גרׄׄשׄ ע֞ד, וכן כי”ר: וג' גרש = פאה
פ“א טז ע”א.

40–41 והולכים לתומם קרואים – גם בכי"ר לי' “קרואים והולכים לתומם”.

יז ג

9 כיון שמת אהרן – “כיון” תלוי עי"א. בקונ' אח' (שרידי 341): כשמת.

19 משל למלך – “משל” תלוי עי“א, ולי' גם בכי”ר ובקונ' אח' (שם).

25–29 ראובן עד נחלת בני גד…
ברוך מרחיב גד וגו‘, ובפנים: גרשון. וכן לי’ בכי"ר, ושם: גד. (א"כ גרשון =
גר' = גד?).





פ"ב

יז ד

25 ושמחת אתה – בכ"י: ושמחת בחגך (ונמ') אתה.

27–28 עולת העוף… אלא דבר

28 שהוא מתירה לו בזה – “בזה” תלוי עי"א.

38 נראה מהודר – ר של “נראה” תלוי עי“ע. נראה – גם כי”ר.

40 המוציא שם רע – “שם” תלוי עי“א. “שם” לי' גם כי”ר. אמר ליה – גם בכ“י: אמ' ליה, ובכי”ר: אמ' ר' לא.

57 הוון בעי מימר – תלוי עי"א מעל “רבנן כולה רבנין”, שנמחק.

58 ר' לעזר מאן דאמר אפי' במקידה רבנן כולה, ובפנים: רבנן דאמ' אפי' במקידה, ונמ' עי"א.

יח א

17 אל“ף בי”ת

18 מאל“ף – מ תלויה עי”א.

24–25 בירך. בורך. בוראך – בכ"י: בֵירְךָ. בוֹרְךָ. בוֹרְאֵךָ

55–56 תני רבי אלעזר בן שמוע… אינו כותב – נשמט ע“י שויון־תחלות, ונ”ב עי"ע.

56 ר' אלעזר בן שמעון – בכ“י: שמוע (ונמ' עי"א) ותלוי עי”ע: שמעון. שמוע – גם בכי"ר!

יח ב

3 הכהן – תלוי עי"א.

11–12 ואית תניי תני… ואין… באלה ובשבועה – נשמט ע"י שויון־סופות.

13 ניחא – בכ“י: שוה, ונמ' עי”א ותלוי: ניחא, וכן בכי"ר: ניחה.

19 לאמן ולאמן אין את למד – בכ“י: לאלה ולשבועה אין את למד, והוגה עי”א כבד“ו. כי”ר: לא ולא (= לא' ולא').

20, 29 איכפת – בכ“י: אפכה, והוגה: איכפת, כי”ר: איפכה, מהפכה.

42 בין מאיש אחד בין משני אנשים

54–55 אין תימ'… פעם שנייה – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ג

יח ג

51 העומר להגשה והקרב' לרבות מנחת – נשמט ע“י שויון־סופות. בכי”ר: והקרבה, וצ"ל: והקרבת.

יח ד

15–16 מה מקיימין רבנן טעמא דרבי שמעון ובאו בה – נשמט ע"י שויון־סופות.

27 תני אין בהן… המי' נשפכין – כנ"ל.

28 משום קדושה – בכ"י: לשם (והוגה עי"א: משום) קדושה.

33 תני רבי חנין – תלוי עי"ע (?)

53–54 וטהורה היא… האשה – נשמט ע“י שויון־סופות. ואיתא בכי”ר ובקונ' אח' (שרידי 342).

61 ספרה ספיקה – כ“ה גם בכ”י, כי"ר: כיפרה ספיקה.

יט א

62–63 בין שהקטיר… ובין שלא קמץ
– נשמט ע“י שויון־סופות. אבל גם כי”ר לי‘, ושם לי’ גם “בשלא הקטיר”,
שבסמוך.

יט ב

11 בדשן שלמעלן – “שלמעלן” נ“ב עי”א.

19 ולא תאכל – בכ“י: לא תאכל, ונו' ל עי”א: ללא תאכל, והמסדר סידר: ולא, וכ“ה בכי”ר.

39 כהנת מותרת לצאת – “לצאת” נ“ב עי”א.





פ"ד

יט ג

27 אומרים – נשמט בסוף שורה, ושם: אומר' (=אומרת).

35–36 ומת ונפלה לפני היבם וקינא לה ולא הספיק לכנוס

39 שנאמר – תלוי עי“א, ולי' גם כי”ר.

40 להזריע – בכ"י: לׄוולדׄ (ונמ' גם עי"א) להזריע.

47 שלשה הן – בכ“י: גׄרׄשׄ (ונמ') שלשה הן. גרש – גם כי”ר (ועי' ליברמן, על הירושלמי, הע' 51).

50 אשר גבלו ראשונים, וכ“ה בכי”ר.

64 חנינא – בכ“י: חביבא, ונ”ב עי“ע: נ”ל חנינא.

יט ד

6 אשת כהן שותה – בכ“י: שזינתׄׄה, ונ”ב עי"ע: שותׄׄה.

11 שאונסין פוסלין – בכ“י נו‘: ואת כי שטית תחת אישך וכי נטמאת, ונמ’ עי”א שט"ס הוא מלקמן.

18 אתת – בכ“י נו‘: עבד, ונמ’ עי”א.

23 בני ישראל – בכ“י: בית (ותוקן עי"א: בני) ישראל. כי”ר: ת"ל בני ישראל.

[31 בבתו – בב על הגרד עי“א. – מו”ר]





פ"ה

כ א

24–25 ובדקו אותה… גירש מהו

43 הא לעשותן דמע – בכ“י: רביעי, ונמ' עי”א ותלוי: דמע

50–51 הא לעשותו קודש אסור – הא – תלוי עי“ע, אסור – תלוי עי”א.

53 ר' יוסי בשם רבי הילא ואפילו כרבי עקיבא – נשמט ע"י שויון־סופות.

54–55 אף השני אינו פוסל את החולין מלעשותן תרומה – כנ"ל.

כ ב

8–9 אף המשקין ספיקן לטמא את אחרים טמא – כנ"ל.

21 אכפה לה – בכ"י: אכפלה, והוגה: אכפ': לה.

54 אלפיים אמה – בכ“י: אלף (!), ונמ' עי”א, ונ"ב: אלפיים.

כ ג

2 כמאן דמר – בכ“י נו‘: כר’ ליעזר, ונמחק עי”א.

12 על ברכה – בכ“י: בִרְכָּה. ותינוק יונק משדי אמו – נשמט ע”י שויון־סופות.

21 לאמר לאמר (מעיקרא היה רק פ"א “לאמר”, ונשמטה בדרך הפלוגרפיה עם “תלמוד לומר”.)

22 כהדין – בכ“י: כהן, ונמ' עי”א ותלוי: כהדין. אשירה והן עונין אחריו – נשמט ע"י שויון־תחלות.

26 גאולת מרדכי – בכ"י: גאולת מצרים (ונמ' עי"א) מרדכי.

37 פרוש קיזיי – בכ"י: פְירוש

40 פרוש אהבה כאברהם (פ"ב) – בכ“י: יראה, ונמ' עי”א ותלוי: אהבה.

42 והפשיר עמו – בכ“י: והפסיד לא, ונמ' עי”א, ונ“ב: והפשיר עמו. והפסיד עמו – גם כי”ר (ועי' ליברמן הע' 76).

59 משל – תלוי עי“א, ולי' גם כי”ר.





פ"ו

כא א

2–4 רבי עקיבה לרבי טרפון… להפסידה מכתובתה

5 אמר לך ר' טרפון איכן מצינו עד אחד, ובפנים: ר' עקיבה אמ‘, ונמ’ עי"א.

27–28 אמר נטמאת (ושם: נטמית) ואשה אמרה לא, ובשרידי 212: ניתני עד אומר ניטמאת ואשה אומרת לא ניטמאת.

47 יש כאן סתירה – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ז

כא ב

46–47 לא מצינו שדיבר המקום – בכ“י: שלא דיבר הכת', והוגה עי”א כבד"ו.

50 כירכורים – נו' עי“א במקום חלק שבסוף שורה. ויאמר לא – בכ”י: לו (ונמ' גם עי"א), ונ“ב עי”ע: לׄׄא.

כא ג

2 בלשון הזה – בכ"י: במקום (ונמ' עי"א ותלוי: בלשון) הזה.

10 להון – בכ“י: להום, ותוקן עי”ע: להון.

[10 ארמית – “ארמ” על גרד עי“א, ונראה שהיה כתוב: אשורית? – מו”ר]

[11 לִשֹׁנוֹת נאין – נ“ב עי”ע. – מו“ר] לזמר – תלוי עי”א.

25–26 על דעתיה דרבי יהודה – בכ“י: על דעת ר' אלעזר, ונמ' “ר' אלעזר” עי”א, ונ"ב: דר' יהודה.

26 על דעתיה דר' אלעזר – בכ“י: על דעת ר' יהודה, ונמ' “ר' יהודה” עי”א, ונ"ב: דרבי אלעזר.

27 בא הכתוב – עי"ע (על גרד?).

32–33 מה אלוני מורה… וכרבי ישמעאל

41 אי איפשר –“אי” תלוי עי"ע.

42 למעלן. אמור מעתה – בכ“י: למטן, ונמ' עי”א ותלוי: למעלן.

כא ד

13 לבעלי מצות – בכ“י: לעושׄׄי מצות, ונ”ב עי"ע: לבעׄׄלי.

22 ובני רחל מיכן – “מיכן” תלוי עי“א, וא”צ.

38 ניחא – בכ“י נו' (אשגרה מלקמן): מאן דמר על אבני המזבח, ונמ” עי"א.

55–56 רבויים הן… לשונות, ונשמט ע“י שויון־סופות. גם כי”ר משובש (עי' ליברמן הע' 93),

ונראה שהנוסח העיקרי היה: על דעתיה דר' ישמעאל דו אמר
לשונות כפולין הן שנים עשר היו שמונה באשכול ארבעה תאינים ורמונים ונושאי
כלים. על דעתיה דרבי עקיבה דו אמר לשונות ריבויים הם עשרים וארבעה הן ששה
עשר באשכול ושמונה בתאינים ורמונים ונושאי כלים (ועי' מ“ש מו”ר זצ"ל במבוא
למדרשי הלכה, מבואות לספרות התנאים, עמ' 522).

63 ועולין כיפין על כיפין – “על כיפין” נ“ב עי”א.

כב א

12 שזרעו של דוד – בכ“י: שדוד, ונמ' ש עי”א, ונ"ב: שזרעו של.

34 קומי – כפול בכ“י, ונמ' פ”ב עי"א.

35 להבדיל – בכ“י: להכריז, ונמ' עי”א ותלוי: להבדיל.





פ"ח

כב ב

46 שלא לומר – “שלא” נ“ב עי”א. גם כי"ר לי'.

כב ג

20 לא היה מספיק

23 מלך בן מלך אינו טעון משיחה – נשמט ע"י שויון־סופות, ואיתא גם בשרידי 214.

36 על שם (פ"ב), ולי' גם בשרידי שם.

כב ד

7 שפתו העליונה – בכ“י נו‘: אׄמ’ ר' פינחס להביא בין נסר לנסרׄ, ונמ' גם עי”א, שט"ס הוא מלקמן.

כג א 18–19 הראשונים אמרו הוא…
אמרן הוא אמרן רבו, כנראה שלא היו גם לפני כי"ר. אבל בשרידי 216
איתא.

39 רשות (לי' שם, בכי"ר: מצוה) כגון אנן דאזלין עליהון מלחמת – נשמט ע"י שויון־סופות, ואיתא בשרידי 216.





פ"ט

כג ב מי"ז

38–49 רבי פינחס בן יאיר… אבינו שבשמים

כג ג

6 מצויין – תלוי עי“א. בכי”ר: מצויין, ובשרידי 217:
כל…. ארבע עשרי שנה לא היו עורפים דכ' כי ימצא בשעה שהן
מצויין וכל אות. ארבע עשרי שנה מצויים היו (ונשמט מן “שנה” עד “שנה” הן
בכי“ר והן בכי”ל?).

23–30 מה טעמא דרבי יהודה… הרי כאן ז', ובשרידי 217–218 איתא.

45–46 תמן שדך בגלוי – “תמן” נ“ב עי”א.

50 דר' אלעז' – בכ“י: דרבנין, ונמ' עי”א ותלוי: דר' אלעזר.

53 ומאיין – א על גרד של נ. גם כי"ר: ומניין.

כג ד

1 ליתזו – בכ“י: ליתן, ונ”ב עי“ע: נ”ל: ליתוז, כי“ר:
ליתיז. [הלכה ה' – בכ”י: ד', ומכאן ואילך מוגהים המספרים עי“א. –
מו”ר]

3–4 לא עובד בה לדעת – “לדעת” תלוי עי"א, ואי' בקונ' אח' (שרידי 343).

כד א

7 אמר ר' ינאי – בכ“י: הל' ז' (ונמ' עי"א) א' ר' ינאי. אבל גם בכי”ר יש כאן “הלכה”.

18 ועד אחד – בכ“י: ואיש אחד, ונ”ב עי"ע: ועד.

38–39 לכהונה… דתנינן תמן ובת כהן, ואי' גם בשרידי 222.

45 אמר הואיל ומעשר ראשון – “אמר” על גרד (של ﭏא?).

48 לפני המקום – בכ"י: המקׄוׄםׄ.

כד ב

2 חסידה – בכ"י: חסידׄׄה, אבל בגליון אין שום תקון. בשרידי 22: חסידא.

18 פסקו – בכ“י: בטלו, ונ”ב עי"ע: פסקו.

23 בת קול – בכ"י נוסף:

פירׄׄוש הוא זה תרגׄׄומא הבׄׄרה. הבׄׄרה בלשׄׄון מקׄׄרא
בׄׄת. בׄׄת הברה הׄׄיא שלׄׄא הקׄׄול ממׄׄש היׄׄו שומׄׄעין אלׄׄא הבׄׄרת
קוׄׄל

וכן בכי"ר: פי תרגימא הברת והברה כלש (= בסוף שורה) כל
שמקרא (=בלש' מקרא) כתׄ בת הברה היא אלא שהקול ממש שומעין אלא הברת קול
(ועי' ליברמן, הע' 128).

40 מגוררות – בכ“י: מגודלות (בראש שורה), ונמ' עי”א, ונ"ב (בסוף השורה שלפניה): מגוררות.

כד ג

37 המקום – בכ"י: המׄקׄוׄםׄ.





כתובות





פ"א

כד ד

39 וישתהא שני ימים – נשמט ע"י שויון־סופות.

44–45 ספק אנוסה ספק פתוחה… שתי ספיקות – כנ"ל.

47 ובמקום שאין בתי דינין יושבין בכל יום – “בכל יום” נ“ב עי”א.

51 דבר קפרא אמ' – “דבר קפרא” נ“ב עי”א. שוין – בכ“י: שונין, ונ”ב עי“ע: נ”ל שוין.

53 חברייא אומרין (!)

כה א

15–16 וכולהון מן ההיא… משו' ספק סוטה – נשמט ע"י שויון־סופות.

35 אחד משל כלה – בכ“י: אחד משלה, ונגרדה ה עי”א, ו“כלה” תלויה.

42–43 אמר רבי יוסה… כר' יודה – נשמט ע"י שויון־סופות.

45 וכו' ע“ד – בכ”י רק: וגו'.

47 וכי מנהג יהודה בגליל – בכ"י: וכן (ונגרדה ן עי"א לי') מנהג יהודה ביהודה (ונמ' עי"א, ותלוי “בגליל”).

51–52 אם משום שאין אדם… על אשתו – נשמט ע"י שויון־סופות.

52 אינו מעמיד – בכ“י: מעמׄׄיד איׄׄנו, ונגרדה “אינו” עי”א ונתלתה לפני “מעמיד”.

כה ב

2–3 שלשים של עבד… במנה צורי – נשמט ע"י שויון־סופות.

11 ואילין אמרין אכן – כנ"ל.

29 וכתובת' מאתי' הרי בתולה מן הנישואין יש לה קנס – כנ"ל.

37 לאל גומר עלי (לאלהי – כך גם בכ"י!).

44 מיתבין – בכ"י: קניין מותר (בסוף שורה, ונמ' עי"א) בין (ונו' “מית” בראש שורה

עי“א). קניין – שבוש של “קיימין” שלפניה, ו”מותר" – של “מיתבין”.

57 פתר ליה בערייה – “בערייה” תלוי עי"א (ושם: בהערייה!).

63–64 נשא אשה… מכתובת מנה – נשמט ע"י שויון־סופות.

כה ג

2 יצא שפחה או מי שאין לו הוייה בה – כנ"ל.

3 קנס יש לה – תלוי עי"א.

כה ד

10 בעידות אשה גופה – “אשה” נ“ב עי”א.

15 רבי מאיר – תלוי עי"א.

19 רבי לעזר – בכ“י: זׄעיראׄ, ותלוי עי”ע: יעזר.

40 ונפל בתוכו – נשמט ע"י שויון־סופות.

43 רבי יוסי אומר עד שיוכיח,

50 ר' ינאי אומר – “אומר” תלוי עי"א.

54–55 חזר לרשות היחיד ונגע ספיקו טמא – נ“ב עי”ע.

55 הלא אחר הרוב – בכ"י: הלך.





פ"ב

כו א

48 בתולה נשאת – “בתולה” תלויה עי"א.

50 אמור מחמת נגיחה (עי"א) הפילה (עי"ע).

55–56 משנים אוחזין בטלית למד – “למד” תלוי עי"א.

כו ב

6 שלא נבעלה – בכ“י נו‘: נבעלה, ונמ’ עי”א.

6–7 שמא בתולה מן הנישואין – “בתולה” תלויה עי"א.

7 זאת אומרת בתולה מן הנישואין – נשמט ע"י שויון־סופות.

14–15 אבל אם אכלה שני חוקה – כנ"ל.

19 אנא מחזיר ליה לראובן – בכ“י: לשמעון, ונמ' עי”א ונ"ב: לראובן.

26 דתמן ניחא… על דעתיהון דרבנין – נשמט ע"י שויון־סופות.

45 וסופא פליג' על ר' יונה – “פליגא” תלוי עי"א.

58–59 כגון אילין דאמרין ספרוי דאסי – בכ“י: כגון אמרין דאסי, והוגה עי”א כבד"ו.

64 אלא אסר' לקיים – בכ"י: לא אמ' (ונמ' עי"א) אלא…

כו ג

2 דרבי אומ' – בכ"י: דר' מאיר (ונמ' עי"א) או'.

5 אפי' לאחר כמה שנים – “שנים” תלוי עי"א.

24–38 רבי בא בשם רבי ירמיה…
ואיך כל חזקה וחזקה צריכה שני עדים. ובפנים: גׄרׄשׄ בהילכתא קדמיתא דסוטה
כולה עד, ונמ' עי"א.

43–45 א“ר יוסי בר בון תרין עובדין… תמתין – נשמט ע”י שויון־סופות.

51 להזדוג לי – בכ“י: להרוג אותי, ונמ' עי”א ותלוי: להזדווג לי.

52 איזדקוקי – בכ“י: אין דיקדוקי (!), ונמ' עי”א ותלוי: איזדקוקי.

54 שמירון – בכ“י: סמירון [= σήμερον = היום הזה], ונמ' ע”א ותלוי: ויומא דין.

55 שהביאה מתלא – בכ“י: ראייה, ונמ' עי”א ותלוי: מתלא.

64 לתניינא ומיתת – נשמט ע"י שויון־סופות.

כו ד

5–6 בארץ ישראל נשיאות כפים – “כפים” תלוי עי"א.

7 רבי שמעון בן אלעזר אומר – “אומר” תלוי עי"א.

21 אפי' תימר בן – “תימא” (כך שם) תלוי עי"א.

46 דברים שהן רגילין בהן תני ובלבד – נשמט ע"י שויון־סופות.

56–57 בעי הוזמו… בשם שמואל – כנ"ל.

כז א

1 אין נאמנין – בכ“י נו‘: לא אמ’, ונמ' עי”א. בגודלן – נ“ב עי”ע.





פ"ג

57–58 הרי בתו יש לה הוייה אצל אחר – נשמט ע"י שויון־סופות.

כז ב

17 ואלו התרו בו – בכ"י: אפי' (ונמ' ותלוי עי"א: ואלו) התרו בו.

18 שיש להן קנס – בכ“י: שאין, ותלוי עי”ע: יש.

25 לוקה ומביא קרבן – “לוקה” תלוי עי"א.

32 רבי שמעון בן לקיש… אצל מכות – נשמט ע"י שויון־סופות.

35 אין ממון אצל מכות – בכ“י: מיתה, ונמ' עי”א ותלוי: מכות.

36 יש לה קנס – “קנס” תלוי עי"א.

39 וילקה וישלם כדי רשעתו

45–46 על דעתיה דרבי יוחנן… מזיד בהתראה – נשמט ע"י שויון־תחלות.

57 לא שישלם ממון – ש ראשונה תלויה עי"א.

62 שכן מחוייבי מיתות – כ“י: כריתות, ונמ' ותלוי עי”א: מיתות.

כז ג

18 מה אמרין בה – הסופר כתב תחילה: אמרינן, ותיקן: אמרין.

22 קומי רבי יוסי – “רבי יוסי” תלוי עי"א.

43–44 ומה תלמוד לומר אם יהיה אסון

60 עד שלא נישאת ונישאת – “עד שלא” נ“ב עי”א.

כז ד

18 מה תהיה שנ' להלן – “שנ' " תלוי עי”א.

27–29 כולהון בסקילה… כולהון בכדרכה, ויש כאן חסרון גדול יותר (עי' מ“ש מו”ר בתביץ ש"ג עמ' 23).

60 דאין הקטנה נסקלת – ד תלויה עי"ע (?).

63 הקטנה לקנס וקרא תחת אשר עינה לרבות את – נשמט ע"י שויון־סופות.

כח א

8 ואמר אמן חייב – “חייב” תלוי עי"א.

14 ואין קנסות אלא בב“ד – “קנסות” תלוי עי”א.





פ"ד

כח ב

6 שמעשה ידיה שלה – “ידיה” תלוי עי"א.

15–16 מת אביה אשכחת אמר… ונתן לאבי הנערה – נשמט ע"י שויון־סופות.

45 המארס את בתו כו' – בכ“י: ר' שמעון או' אם לא הספיקה כול‘. ונמ’ עי”א ונ“ב כבד”ו.

53 הגיורת שנתגיירה וכו' – בכ“י: המארס את בתו כול‘, ונמ’ עי”א ותלוי ביה“ש כבד”ו. ובמקום הפנוי נו' “כתיב”.

כח ג

8–9 וזוממיהן וזוממי זוממיהן… והביא האב עדים – נשמט ע"י שויון־סופות.

16 שהוא שלום – “שהוא” תלוי עי"ע.

17 מהו ייאמרו הדברים ככתבן – נשמט ע"י שויון־סופות.

18 ופרשו השלמה – בכ"י: השלׄמׄה (=השמלה).

37 בית דין של כהן גדול – בכ“י: בית דין שלכ”ג.

כח ד

15 מפקח על ניכסי – בכ"י: על עיסקי (ונמ' גם עי"א) ניכסי.

15–16 אשתו ואוכל… על ניכסי – נשמט ע"י שויון־סופות.

19–20 רבי יוסי אומר בין אב ובין אחר גובה – כנ"ל.

20 ותייאן – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: ואתיין.

22–23 על דעתיה דרבי חגי… אינו גובה – נשמט ע"י שויון־תחלות וסופות.

27 נכנסה לטריקלין – “נכנסה” נ“ב עי”א. להדא – תלוי עי"א.

31–36 האב אינו חייב… נמנו
באושא – כל הקטע הזה אות באות נמצא במשנה שלפני הפרק, והעיר שם מו"ר:
[קטע מן הגמרא נכנס באמצע המשנה (ע"י גליון?), וכל המשנה נעתקה כמו'
שהיא לכאן מספר המשנה.]

33 חייב לזון את הבנות – בכ“י: מצוה (וכ"ה גם לעיל), ונ”ב עי“א: ס”א חייב.

34 ואית תניי תני הבנות עיקר – נשמט ע“י שויון־סופות, וההשמטה חלה בכה”י שלפניו, שהרי גם לעיל ליתא.

49, 50 בני בנים שכאן – בכ"י: שכָּן.

52–53 מעשה באחד… ונתן לו בשתו משלם – נשמט (?) ע"י שויון־סופות.

[64 אימותיכן – הסופר כתב תחילה: אימותיהן, ותיקן ה לכ'. – מו“ר] והוציאו כתובת אימותיהן – נשמט ע”י שויון־סופות.

כט א

11 אין אדם רשאי – בכ"י: אין (האל"ף רחבה מן הרגיל!), ובגליון אין שום תיקון.

17 שמואל אמר איך הבנות ניזונות מן המטלטלין – נשמט ע"י שויון־סופות.

21 נפרעין מהן למזון – “נפרעין” עי“ע על גרד, ובין שתי
התבות ריוח של כשלש אותיות. מ של “למזון” תלויה עי”ע. דברי רבי שמעון –
בכ"י: דברי ר' ר' שמעון, ונכון.

24 הבנים מוציאין מן הבנות ואין הבנות מוציאין – “הבנים” תלוי עי“ע ו”הבנות" (פ"ב) נ“ב עי”א.

26–27 פליגין אפי' תימר… כתובת אמן – נשמט ע"י שויון־סופות.

28–29 היורד לנכסי שבויין… הרי זה זריז ונשכר – כנ"ל.

51 אביד – תלוי עי"א.

57 ועל בן בין הבנות – בכ"י: ועל בת (ונמ' עי"א) בן בין הבנות.

כט ב

13 להוציא מידם טעמא דקטנה

17 בגרו ולא נישאו נישאו – “נישאו” (פ"א) תלוי עי"א, ונשמט בדרך הפלוגרפיה.

22 מחלה לו על כתובתה… רבי זעירא – נשמט ע"י שויון־סופות.

27 כמאן דלית לה פורנה – “כמאן” תלוי עי"א.

30 אנשי יהודה – בכ“י: ירושלם, ונמ' עי”א ונ"ב: יהודה (מטושטש בצלום).





פ"ה

כט ג

30 בחזקת שהוא חייב לו – בכ“י: נתן, והוגה עי”ע(?): חייב (בצלום מטושטש).

48–49 ותייא כיי דמר… הנישואין הראשונים – נשמט ע"י שויון־סופות.

54 וסלקון עלה – בכ“י: וסקלון, והוגה עי”א וסלקון.

כט ד

5–6 מתנתו קיימת. רבי שמעון בן מנשיא אומר

17 פילגש אין לה כתובה – נשמט ע"י שויון־סופות.

21–23 מעשה בר' יהושע… ומלמדתו תורה – כנ"ל.

31 אמר לה – תלוי עי"א.

34–35 ואינם אוכלות – “אינם” תלוי עי"ע.

49 כפליים בחולין – ב תלויה עי"א.

43–44 עמד יבמה בדין – “בדין” תלוי עי"ע.

49 חסר יום אחד – תלוי עי"א.

60 והן אמרו

ל א

9–10 רבי יוחנן הסנדלר… משעה ראשונה – נשמט ע"י שויון־סופות.

10 מה שאירש מאבא היום – “היום” תלוי עי"א.

32–33 במה דברים אמורים… כופין אותה – נשמט ע"י שויון־סופות.

54–56 שאין ראויין להשתמש… לא מסתברא משום – כנ"ל.

ל ב

11–12 מה אם דברי'… מנא לה עונה – נשמט ע"י שויון־תחלות.

18 לעיי – נ“ב בגליון עי”א: פי' יגיעין עיף ויגע בתרגו' ירוש' לעיין ומשלהין. [ = ערוך ע' לע].

35–36 והיא נדה… שמרדה עליו – נשמט ע"י שויון־סופות.

43–44 אמר רבי יוסי בר בון… אחרונה – כנ"ל.

51 רבי יוסי אמר

52 הותירה בליות שלה – בכ"י: הותירה בליות שלו הותירה (ונמ' גת“א עי”א) בליות שלה.

56 דרב אוכלת משלו על דעתיה – נשמט ע"י שויון־סופות..





פ"ו

ל ג

41–42 חד אמ' דברי הכל… דר' שמעון בן לקיש – כנ"ל.

43 ותנינן – נו' עי"א בסוף שורה.

ל ד

1 ולפחות אותן חומש – “חומש” תלוי עי"א.

[20 לפי מה שהוא פוחת – בכ“י: מפׄׄני שהוא פוחת, ונ”ב עי“ע: לפי מה. – מו”ר]

22–23 אמר רבי אבין… כהניית כספי' – נשמט ע"י שויון־סופות.

39 עישור נכסים כרבי – “נכסים” תלוי עי"א.

42 והשנייה נוטלת עישור נכסי' מן המשתייר – בכ“י: נכסים ויוצאה, והוגה עי”א כבד"ו.

51 מדל דיתמין – נ“ב בגליון עי”א: כל הון ביתו תרגו' כוליה מדלא דבייתיה. [= ערוך

ע' מדל].





פ"ז

לא ב

12 אי בשלא קבלה עליה

49 משום שם רע

54 פלו' קצה חלתה – “חלתה” תלוי עי"א.

לא ג

13–15 רוק על גבי מיטתו… ממקו' אפל כאור הדבר תצא – נשמט ע"י שויון־סופות.

[23 להדין פלוני בעלה – בכ“י: להדין גברׄׄא בעלה, ונ”ב עי“ע: פל'. – מו”ר]

54 הבעל צריך להביא ראייה

לא ד

3 בעיי משמע מן הדא – “הדא” תלוי עי"א.

24 מתיך נחושת מעיקרו – “מתיך” תלוי עי"א.





פ"ח

לב א

22–23 ולמה לא תניתה – “ולמה” תלוי עי"א.

30–31 לזכותה ולזכותו… אשתו היא והנשואה

37–39 לא במציאתה ולא במעשה ידיה… תוכיח שהוא זכאי – נשמט ע"י שויון־סופות.

47 לבעל אלו – בכ"י: אילו.

47–49 מטלטלין. ר' יוסי בן חנינא… ושאינ' ידועים לבעל אילו – נשמט ע"י שויון־סופות.

54 ברם הכא אפילו שחת

55 לא עבד מחוברין כתלושין והכא

57 כוחה של אשה – בכ“י: שלא שם, והוגה עי”א: של אשה.

לב ב

7 כבוד בית אביה – בכ“י: כרכור, ונמ' עי”א ותלוי: כבוד.

18 מתניתא פליגא בנטיעה – “פליגא” תלוי עי"א.

33 אם יש לה כתובה – בכ"י: לה קׄבורהׄ (נמ' גם עי"א) כתובה.

44 מאחר שאלו עבר הגיזבר – בכ“י: מאחר שאין לו, ונמ' עי”א והוגה: ששאלו.

לב ג

11 ואם רק הוא – ק על גרד (ריקן?).





פ"ט

לב ד

13 וכתבוה הראשונה – בכ“י: ומכרה, ונמ' עי”א ותלוי: וכתבה.

41–42 אין לו כבילת פירות… ובפירותיהן – נשמט ע"י שויון־סופות.

60 ומת הוא

לג א

4 הלכה כרבי – בכ“י: הלכה, ותלוי עי”ע; כרבי יודה, ונמ' “יודה” עי"א.

5 הלכה כרבי – בכ“י נו‘: יודה, ונמ’ עי”א.

7 כמתנת שכיב מרע היא – בכ“י: כשכיב. ותלוי עי”ע: מתנת.

19–20 אי נאמר ר' יוחנן כדעתיה – “ר' יוחנן” תלוי ע"א.

27 ולית אינון דידה

29–30 דידה היא ארמלתא – בכ"י: די (ונמ' עי“א ותלוי עי”א: דידה) היא ארמלתא.

לג ב

6–9 איזהו לשעבר… ואין משביעין אותה לשעבר – נשמט ע"י שויון־סופות.

57 כמה דמר רבי חנן – בכ“י: דמר ר' חנן אמ', ותלוי “כמה” עי”א, ונמ' “אמ' " עי”א.

לג ג

1–2 אבל במקום שכותבין שטר כתובה – נשמט ע"י שויון־סופות.

6 אבד כרטיסן – בכ"י: אבר ברטיסן.

6–7 אית ליה כההיא דאמר אי אבד פרונא עבד חורן

13 פרימיתן – בכ“י: פרי מיתן, וחוברו בקוים עי”א.

[23 אבד כרטיסו – בכ“י: כריסׄׄטו, ונ”ב עי“ע: כרטיסו. – מו”ר]





פ"י

לג ד

4 מאן דאמר גובין פרנסה – בכ"י: איׄׄת (וניב עי"ע: מאׄׄן) דאמ' גובין.

10 טלו את שלכם וצאו – בכ"י: טלו כתובתכם (ונ“ב עי”ע: את שלכם) וצאו.

40 מה פליגין באותו הדינר – בכ“י נו‘: כׄל עמא מודיי שהוא מטלטליןׄ (ונמ’ גם עי”א,

ונשתבש מלעיל).

לד א

3 חולקין בשוה רבי זירא אמר סתמן – נשמט ע"י שויון־סופות.

1011– בין שני שטרות… ובין שני שטרות – נ“ב עי”ע: נ“ל כאן(?), נ”ל וכאן (?), ונגרד עי"א.

12 ובאנפרות – נ תלויה עי"א.

23 אבל לא לתניין – בכ“י: לגיטין, ונמ' עי”א ותלוי:
לתניין. בין לתניין הא חזירה – בכ“י: בין לגיטין, ונמ' “לגיטין” עי”א,
ונכתב עי"א במקום החלק שבסוף הפרק: לתניין הא חזירה.





פי"א

לד ב

2 אין שומעין לה… למזונותיי – נשמט ע"י שויון־סופות.

4 נקבר בצדקה – ה על גרד.

7 הא אם לא קדם ותפס – נשמט ע“י שויון־סופות. [23, 24 פסק
לזון – בכ”י: ספׄׄק, ונ“ב עי”ע: נראׄׄה פסק, ונגרד עי“א, ותוקן בפנים עי”א:
פסק. – מו"ר]

24 מוכרת שלא בב“ד – “שלא” תלוי עי”א.

25 חס הוא אדם – “חס” על גרד.

27 שמא אין לה מזונות – בכ"י: יש (ונ“ב עי”ע: שמא אין) לה מזונות.

34 אבדה מזונותיה

34–35 אם לותה

41–42 וימכרו מזון י“ב… מזון שלשים יום – נשמט ע”י שויון־סופות.

[54–55 א“ל פורנה רב עלי – נ”ב עי“ע, ולפני “א”ל”: נ“ל שחסר הנה (ונמ' עי"א). – מו”ר]

[56 לטסורא דקרתא – נ“ב עי”ע: נ“ל לנטורא. – מו”ר]

לד ג

[5 רבי יוחנן אמר – תלוי עי“ע. – מו”ר]

15–17 רבי מנא לא מפרש… ופסולין לזה – נשמט ע"י שויון־סופות.

[19 תלמוד לומר עידים – בכ“י: מעידין, ותוקן עי”א: עידים. – מו"ר]

25 שום היתומים – בכ“י: הדיינין, ונמ' עי”א ותלוי: היתומים.

64 לפיכך יש לה כתובה – בכ“י נו': ומאן דמר אילו על ידי
שקנסן בידן וביד הוולד. וזו הואיל ואין קנסה ביד קנסה(!) וביד הוולד לפיכך
יש לה כתובה, ונמ” עי“א שט”ס הוא מלעיל.

לד ד

3 אומר לו הוציא – בכ"י: הוציא (ונמ' עי"א) אומ' לו הוציא.

4–5 ר' יוחנן אמר יש לה תנאי כתובה אמר ליה רבי אלעזר





פי"ב

[60 המשיא את בנו – בכ“י: בתׄׄו (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: בנו. – מו”ר] זכה בבית – בכ"י: זׄכהׄ (ונמ' גם עי"א) זכה בבית.

[63 בשעת פטירתו – בכ“י: מיתׄׄתו, ונ”ב עי“ע: פטירׄׄתו. – מו”ר]

לה א

9 ורבנין אמרין כמו (!) דבר נש אזיל הוא אתי – נשמט ע"י שויון־סופות.

[23 ואחתוניה לבית שריי – הסופר כתב תחלה: לבית שריי (בב'
תיבות), ואח“כ האריך את הקו העליון של התי”ו וחיברן לתיבה אחת, וכתב
בגליון: נ“ל לבי תשריי, ונמ' הגליון עי”א, ובפנים הפרד לשתי תיבות: לבית¦
שריי. – מו"ר]

31 ולא הפילה עוברה – בכ“י: ולא מתה, ונמ' עי”א ותלוי: הפילה.

36 ומנוניה – יה על גרד, ונ“ב עי”ע: ומנוניה. אין סליק רב הונא – בכ“י נו‘: להכא, ונמ’ עי”א.

39 אמר ליה אדוני הוא – בכ“י: אמרו (ותוקן עי"א: אמר) ליה ארונו (ותוקן עי"א: אדוֹנָו) הוא. ובכלאים פ”ט לב ע"ב: ארונו בא.

48–50 אמר ליה רבי ישמעאל… לפני ולפנים – מכלאים פ“ט לב ע”ב.

לה ב

9–10 והלא אין ארצות החיים – נשמט ע"י שויון־סופות.

15 רבי חלבו – נשמט בדרך הפלוגרפיה.

20 שתים שבה – בכ"י: באמה (ונמ' עי"א, ותלוי: שתים) שבה.

20–21 מטליות מטליו' – בכ“י: מנ
(חצי טי"ת), ומקום חלק כדי ארבע תבות, ונו' עי”א: מטליות מטליות. כתי‘.
ואתה – "כת’ " נו' עי"א בראש שורה.

23 יש ביד אחת – נו' עי"א במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבשורה.

26 לא תמן – כנ"ל..

27 וחרוק בשיניו – כנ"ל.

28 אחרוק בשינוי – כנ"ל.

29–30 חללה ואמרין מאן יהב לי – כנ"ל.

31 בהון מן – כנ"ל.

כנראה שכה"י שלפניו היה לקוי בקצות השורות (בראשן או בסופן) שבקטע זה, וכדרכם של מעתיקי ספרים השאיר מקום פנוי.

41–42 בארה של מרים… כל קבל תרעא, ובפנים: כמידה של־, ונמ' עי"א.

55 לא מסתברא אלא – “אלא” תלוי עי"א (ונשמט בכ"י בהיקש לשו' 51).

56 סוף דבר עד שתתבע – “דבר” תלוי עי"א.

58 דרובה אתא מימר לך… חסר יום אחד, ובפנים: עשת י“ב שנה, ונמ' עי”א.





פי"ג

לה ג

63 ישכיבון כתיב – בכ“י: ישכיבון עמם, ונמ' “עמם” עי”א, ונ“ב עי”א: כתיב.

64 שהיו הנשים – תלוי עי"א.

לה ד

6 שלא הניח לה – ה וח' של “הניח” עי"א על גרד (והיה כתוב: אנייס?).

16 מכתובתה היא ניזונת – בכ“י: משלבעלה, ונמ' עי”א ותלוי “מכתובתה”.

17–18 במזונותיה (!) שומעין לו… מעשה ידיה – נשמט ע"י שויון־סופות.

38 חד אמר

54 ובמעשה ידיה – ו נו' עי“א, ובהפ' נדריה – ו נו' עי”א.

54–55 ואינו אוכל פירות בחייה – “פירות” תלוי עי"א.

59 בין אב בין אחר אינו גובה – “אינו” תלוי עי"א.

לו א

26 מתניתא כשטענו חטים – בכ"י: מתנית' בׄשהודה לוׄ (ונמ' גם עי"א) בשטענו.

35 דברי הכל פטור – בכ"י: דברי חכמ' (ונמי עי"א ותלוי: הכל) פטור.

[35 טענו כלי' וקרקעות – בכ“י: חטׄׄים וקרקעות, ונ”ב עי“ע: כלׄׄים. – מו”ר]

לו ב

18–19 הגע עצמך… דידי אנא בעי – נשמט ע"י שויון־סופות.

35 אני פלוני שמיהודה – בכ“י: אבל כל שמיהודה, ונמ' “אבל” עי”א ותלוי אני, ו“כל” תוקן עי“א ל”פלו' ".

36 אני פלוני שמגליל – בכ“י: כל שמגליל, ותוקן “כל” עי”א ל"פלו' " ותלוי “אני”.

37 אין כופין אותה לצאת – בכ“י נוסף: הל' י”א הכל מעלין
לארץ ישראל… ואחד הנשים (“כיצד” לי') נשא אשה בארץ ישראל… ממעות ארץ
ישראל (אות באות כלשון המשנה) כול‘, ונמ’ עי"א.

40–41 במשר' וסמך להרה… הלכה יא' הכל מעלין וכו'.





נדרים





פ"א

לו ג

32 שכינויי חרמים – בכ"י: שכינויי נׄדרים כנדריםׄ (ונמ גם עי"א) חרמים.

35 מנלן איש – בכ“י: אין לא, ונמ' עי”א ותלוי: מנלן, וכן בקונ' אח' (שרידי 340): מנא לן.

38 נדר נדר

47 בפרשה היו… והקדשות – נשמט ע"י שויון־סופות, ואיתא גם בקונ' אח' (שם).

52–53 דרבי יוחנן אמר לוקין… את רבי אלעזר – נשמט ע"י שויון־סופות.

59 וימר – בכ“י: מימר (?), ותוקן עי”א: וימר.

60–61 מבטא זו שבועה… מין שבועה – נשמט ע"י שויון־סופות.

62 אם אומ' את כן – “כן” תלוי עי"א.

לו ד

6 לא אכלתי (פ"ב) – נ“ב עי”ע.

15 הריני נדור – “ני” תלוי עי"ע (?)

16 היא הרי אני לך היא – בכ“י: הִי, הִי, ואלפי”ן תלויות עי“ע. הרי אני עליך – בכ”י: הרי אני לךׄ (נמ' גם עי"א) עליך.

42–43 בשביל להביא קרבן… שהיו נודרים בנזיר – נשמט ע"י שויון־סופות.

לז א

5–6 כגון אילין ניוותאי… לנזיר נזיק – כפול בכ“י, ונמ' עי”א (ושם: נוותאי, דברים במקום(!) אחרים).

7–8 נדר דנדר במוהי במומי – בכ"י: נדר במוׄׄמי במוׄׄהי (נמ' עי"ע?) דנדר.

10 דכתיב וירם ימינו ושמאלו השמים – “דכתיב” ו“השמים” תלויות עי"א.

25 כקדושת תורה – נ“ב עי”ע.

30 הקרבן מותר כקרבן אסור – בכ“י: כקרבן, הקרבן, והוגה עי”א כבד"ו.

42 עד כמה הוא אסור עמו כדי שכרו או עד כדי – בכ“י: הוא
אסור עד כדי, ונ”ב עי"ע: חרש עמו כדי שכרו או, והמסדר השמיט “חרש”, וצל
אפוא: עד כמה הוא אסור חרש עמו כדי שכרו או עד כדי.





פ"ב

לז ב מ"ה

6 לא נדרתי אלא בעצם – בכ“י: אמרתי, ונ”ב עי"ע: נדרתי.

21 הוון בעי מימר מאן דמר על נפשו לא על אחרים – נשמט ע"י שויון־סופות.

24 כביאת אימא – בכ“י: כאימא, ו”ביאת" תלויה עי"ע.

36 להרע או להטיב (ושם: להטב!).

50 חמשה ככרים האילו – “חמשה” נ“ב עי”א.

59 הנוטל זתים

64 מכירין תרומת הלשכה – בכ"י: מכירין חׄרמי כהניםׄ (ונמ' גם עי"א) תרומת

לז ג

7 חד בר נש נדר – “נדר” תלוי עי"א.





פ"ג

סוף הפרק: דבר אחר גדולה המילה שהיא שקולה כנגד כל המצות
… נו' במקום הפנוי שבשורה האחרונה של המשנה ובגליון. ואי' בכי"ק והו' לו
ועי' בהערת המהדיר.

לז ד

13 לא יחל דברו

15–17 נשבעתי ואקיימה… שהם מתירים ותנינן

23 מאח' שבטל אצל זה – “אצל” תלוי עי"א.

50 אין מרובע בבריות – “בבריות” תלוי עי"א.

51–52 זכור ושמור… ולא לאוזן לשמוע – נשמט ע"י שויון־סופות.

60–61 זהו שבועת שקר… אפילו ידוע לשנים – כנ"ל.

62 ואחד בסוף העולם – ו של “ואחד” נו' עי"א.

לח א

3 כשם שנדרי הבאי – בכ"י: (נ“ב עי”ע: נ"ל כשם) שנדרי הא (ונמ') הבאי.

5 אמר רבי בא… בשאין מעמידין – נשמט ע"י שויון־סופות.

12 עשרים וארבע – נשמט בסוף שורה.

[31 בשם רבי יוחנן – בכ“י: יונתן, ונ”ב עי“ע: יוחנן. – מו”ר]

40 נהנה מהן

[40 למפריען קדשו מעל – “מעל” נ“ב עי”א. – מו"ר]

לח ב

24–26 מן דמר לרגליו של משה… מן
דמר לרגליו של תינוק – נשמט ע"י שויון־סופות. ובקונ' אח' (שרידי 340) לי'
גם “נגעה בגוף התינוק. וירף ממנו אז אמרה”.

[30–32 דאמר מצות עשה… דרבי יוסה דאמר. – מו“ר] – נשמט ע”י שויון־סופות.





פ"ד

לח ג

42 דרבי מאיר – נשמט בדרך הפלוגרפיה.

51–52 הפריש קרבן נזיר… על ר“ש בן לקיש – נשמט ע”י שויון־סופות.

[55–57 תלמוד לומר חקים ומשפטי'… ותרגום. וכן – מו“ר] – כנ”ל.

64 אסר החולה נכסיו – בכ“י: הרופא, ונ”ב עי"ע: החולה.

לח ד

1 דהוא מפתח ליה – כך גם בכ“י, ונ”ב עי“ע: נ”ל מרתח. אשונה – כך גם בכ“י, ונ”ב עי“ע: נ”ל אֶישַׁתָא.

[5 הלכה ה' לא יאכל וכו‘. – מו"ר], ובפנים: והכל, ונמ’ עי"א.

12 לא יורד בתוך שדהו – בכ"י: לא (תלוי עי"ע) יורד וׄאוכלׄ (ונמ' גם עי"א) בתוך.

15 שקדם נדרו להפקירו – בכ"י: שגרם (ותוקן עי"א: שקדם) נדרו להפקירו.

36 חוזר בו ואית תניי תני – נשמט ע"י שויון־סופות.

46–47 היא לאחר כמה ימים – “ימים” תלוי עי"א.





פ"ה

לט א מ"א

[5 בתוך שלי אני נכנס – בתוך ביתי, ונ“ב עי”ע: שלו [שלי?]. – מו"ר]

44 נהגו השותפין להיות כמוותרין – כ תלויה עי"ע.

50 חוץ מן הכביסה – בכ"י: הוא (ונמ' עי"א ותלוי: חוץ) מן הכביסה.

51–52 אם היה המקום משופע… בידיה – נשמט ע"י שויון־סופות.

לט ב 23 דילמא בקביוסטיא – נו' במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבשורה, ושם: פ' דילמ'.





פ"ו

לט ג

28 וקרייא אמר שהצלי קרוי מבושל – נשמט ע“י שויון־סופות. והתנינן הנודר מן – “הנודר” תלוי עי”א.

47 כיני תבשיל שאסור בצלוי – בכ"י: כיני ואסור (ותוקנה ו עי“א לש' ה”תבשיל" תלוי עי"א).

לט ד

54 לחם בכורים וגו'. – “בכורים” תלוי עי"א.

59–60 רבי שמעון… אלא אדר – נשמט ע"י שויון־תחלות.

מ א

7–8 גירר עצמות אביו… ועל שלשה לא הודו לו – נשמט ע"י שויון־סופות.

22 תלמוד לומר – תלוי עי"א.

29 ירמיה עיבר חוצה לארץ – נשמט ע"י שויון־סופות.

36–37 קם רבי נתן… אמ' לון גבן – כנ"ל.

44–46 ורבנין ר' ברכיה… בשם רבי חלבו – כנ"ל.

[48 כמה שכר בתים יוצא מפיכם – נ“ב עי”א. – מו"ר]

55 אחר הטעם וכא את מהלך – נשמט ע"י שויון־סופות.

57 לגבי רבי יוסי – נו' עי"א בריוח שבסוף שורה.





פ"ז

מ ב

43 אתא דיחידייא דהכא – “דהכא” נ“ב עי”א בסוף שורה.

44 ומותר בראש – בכ"י: אסור (ונמ', ונ"ב בסוף שורה שלפניה: ומותר).

[44 ובקנה ובלב – “ובלב” נ“ב עי”א. – מו"ר]

48 הבשר אסור בגידים הנודר מן – נשמט ע"י שויון־סופות.

49–51 ר' קריספא בשם ר יוחנן… קירמולין הן כירק – כנ"ל.

60–62 פירות האילן… הנודר מן התירוש אסור בכל – כנ"ל.

[63 בני אדם ברם כמאן דאמר הילכו בנדרים אהר לשון – נ“ב עי”א. – מו“ר] – כנ”ל.

מ ג

14 ואין דרך היוצא ממנו להתכסות





פ"ח

מא א

22 הלכה ז' קונם יין וכו'.

28 יחלקו חדש העיבור – “יחלקו” תלוי עי"א.

[28 אית' חמי לנדרים – בכ“י: איתחמי, ונ”ב עי“ע: נ”ל איתא חמׄׄי, והוגה בפנים עי“א: אית’חמי. – מו”ר]

37 דרשב“ג אמר כל עכבה – בכ”י: אבל עכבה, ונמ' “אבל” עי“א ונ”ב עי“א: דרשב”ג אמר כל.

39 ברם ההוא דלא בעי – בכ“י: דבעי, ותלוי “לא” עי”ע.





פ"ט

מא ב

56–57 ר“ש לא מצא פתח… אית דאמרין – נשמט ע”י שויון־תחלות.

מא ג

1 מן חמרא דאבוהי – “דאבוהי” תלוי עי"ע.

[2 א“ל לא – נ”ב עי“ע. – מו”ר]

55 בניות שבישראל – בכ"י: בניות יש' (ונמ' עי"א) שבישראל.

57 שומע טעם הלכה – “טעם” תלוי עי"ע.





פ"י

מא ד

51 מתרוקנת אצל האב – בכ"י: הבעל, ונמ' ותלוי: האב.

57 דרך תלמידי חכמי' – בכ"י: תלמ' חכמ' (=תלמיד חכמים).

57–58 יוצא' מאצלו או' לה… מופרין – בכ“י: כול‘, ונמ’ עי”א.

61 נדרה והיא ארוסה – “נדרה” תלוי עי"א.

מב א

20–21 לו אם אמרת – בכ"י: לא אם אמרת.

[50 בתחילת לילי שבת – “בתחילת” נ“ב עי”ע. – מו"ר]

51 נדר אין כאן – נשמט ע"י שויון־סופות.

[52 וזה כהלכתו – נ“ב עי”א. – מו"ר]

58 ומה אם נדר הבעל – “ומה” תלוי עי"א.

מב ב

13 דהוה גבי בעייניה – נו' עי"א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבשורה.





פי"א

מב ג

8–9 ורשב“ל אמר… אין הזקן מתיר – נשמט ע”י שויון־סופות.

24 מהו א“ר יוסי אין אילין – בכ”י: אילו (ונמ' עי"א) אין אילין.

24–25 נדרי עינוי נפש – לפני “עינוי” נגרדו שתי אותיות (של?) עי"ע (?1)

25 אילו נדרים שבינו לבינה – “נדרים” תלוי עי"א.

[29 אחרים קודמין לבהמתן – בכ“י: הׄׄן, ונ”ב עי“ע: אחרׄׄים. – מו”ר]

31 ר' יוסי מתיר בכביסה – “יוסי” תלוי עי"א.

45 קונם פירות העולם עלי – “קונם” תלוי עי"א.

מב ד

2–3 בשם רבי אחא – בכ“י: חנׄׄינה, ונ”ב עי"ע: אחׄׄא.

[11 ובאפר חטאת – נ“ב עי”א. – מו"ר]

29 כמאן דאמר יקימינו ממינו – בכ“י: כולו, ונמ' עי”א, ונ"ב: ממינו.

29–30 ויפירנו כולו – בכ"י: ויפֵרנו כולו.

44 עינוי נפש שלה – “שלה” נו' עי"א בריוח שבסוף השורה.

52 באת להתיר עצמה ואסר' – “ואסרה” תלוי עי"א.





גיטין





פ"א

מג א

48 בידי שמים… לקלקלה – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

63–64 “ר אלעזר מ”ד יאות א“ר אלעזר – נשמט ע”י שויון סופות.

מג ב

[1–2 ומ“ד לא א”ר לעזר יאות… ופסולים לזה – נ“ב עי”א. – מו"ר]

2 עד שיאמר בפני נכתב – “בפני” תלוי עי“א. ונחתם ביום – בכ”י: בלילה, ונמ' ותלוי עי"א: ביום.

3 שיהא מכיר שמותן – בכ“י: שיהא עדים שלשמותן, ונמ' “עדים של” עי”א (והשאיר “שמותן”!), ותלוי “מכיר” עי"א.

3–4 שמותן (!) של עדים בשעת חתימתן

19 והא תנינן האשה עצמה… הבעל קבלה.

[21 א“ל לית צרי' מחלפ' שיטתיה דר' יהושע בן לוי – נ”ב עי“א. – מו”ר] ונשמט ע"י שויון־סופות.

29 לשעבר אבל בתחילה אוף ר' יהושע בן לוי – נשמט ע"י שויון־סופות.

37–38 תמן לא הוכח פסול הכא הוכח פסול – כנ"ל (?).

44 ולא מצאה בחוצה לארץ – כנ"ל.

מג ג

6 בשלשה עשר דבר דברי רבי אבל חכמים לא הודו לדבר – בכ“י:
ב… (מקום חלק כדי ג' תיבות) ר' או' לא חזרו לדבר, ונו' עי”א בשורה: שלשה
עשר דבר, ונמ' “או' " עי”א, ונ“ב עי”א: דברי חכמים, ו“חזרו” תוקן עי“א
ל”הורו".

47 היא (!) ערר שבגופו ערר שחוץ לגופו – נשמט ע"י שויון־סופות.

מג ד

22 שמא אינו מכור… מדעתה – נשמט ע“י שויון־סופות והתחלות ונ”ב עי"ע.

41 זכה מנה זה – “זה” תלוי עי"ע.

47 אמרין לו אנן בעי תקימינון טבאת (!) – נו' עי“א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבשורה, “טבאת” – נ”ב.

53–54 ברם ההוא דיכיל מיקמה טבאות – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ב

מד א

64 מעתה תחוש לגיטין – “תחוש” נ“ב עי”א.

מד ב

1 לא אמר – בכ“י נו‘: ר’ שמעון יוחנן לא אמ‘, ונמ’ עי”א שכפל בטעות הוא.

26 אלא מרחיב לפניהן את הקרע – “אלא” תלוי עי"א, ולי' גם שרידי 223.

50 אף כל דבר שאין בו רוח חיים – נשמט ע"י שויון־סופות, ואיתא בשרידי שם.

54 כתב טרפו בטופס פסול – נ“ב עי”ע: תרפו, וכ"ה בשרידי שם גם בשו' 53.

62 ניכר הוא, ואיתא נמי בשרידי 224.

מד ג

7 אלא אל יקבל הא אם, ובשרידי שם לי' “אלא”.





פ"ג

56 תמן לא נכתב לשם גט – “תמן” תלוי עי"א, ואי' בשרידי שם.

58–59 מהו יתר מכאן תמן לא נכתב
לשמו ולא נכתב לשמה – נשמט ע"י שויון־סופות. ובשרידי שם:…. תמן נכתב
לשמו.

מד ד

[9–10 תמן זה כרות לשמה וזה כרות
לשמה (וכ"ה בשרידי שם) – בכ“י: זה כתוב לשמה, ונמ' “כתוב” עי”א, ונ“ב: כרות
לשמה וזה כרות. – מו”ר]

21 אינו פוסל בכתב – “אינו” תלוי עי"א, ואי' בשרידי שם.

30 בגין דאתפלגי עלה אלא בגין – נשמט ע"י שויון.

30–31 מפקין עובד מיניה – בכ“י: ימיניה, ונגרדה יו”ד עי"א.

37 אילו כתב כולו לשמה – בכ“י: כאילו, ונ”ב עי“ע: נ”ל כולו.

59–60 הלכו ולא היכרהו (!) והשיאו את אשתו – נשמט ע"י שויון־סופות.

מה א

2 הלכה ד'

4 שהקיפוה כרקום – בכ“י: כרכום, ותוקנה כ לק' עי”א. איזהו כרקום – תלוי עי"א.

24 רבי אבין בר כהנה… כל שליחתו (!) – נשמט ע"י שויון־סופות.

32 ויש מכר לעני – “ויש” תלוי עי"ע.

36 חיליה דרבי זעירא – “חיליה” נ“ב עי”א בסוף השורה.

43 הדא אמרה יכול הוא לחזור בו – בכ“י: הדא היא המלוה יכול, ונמ' “היא המלוה” עי”א, [ונ“ב עי”א: אמרה. – מו"ר]

60 קולא על ר' יודה – בכ"י: קולא וחומרא (ונמ' עי"א).

מה ב

5–6 ודאי יין מיכן ואילך ספק – “יין” ו“ספק” תלויים עי"א.

11–12 מכאן ואילך ספק





פ"ד

מה ג

10–11 אין תעבדינה… מצוי לקדש – נשמט ע"י דמיון־סופות.

14–15 ואמרין בשם ריש לקיש שלא תהא יושבת עגונה

17 והוא ביטל – בכ"י נו': וׄבא אחר וקידשהׄ (ונמ' גם עי"א).

19 שלא תופסין בה קידושין – בכ“י: שתופסין, ונגרדה ש עי”א ותלוי “שלא”.

32 ולו שני שמות אחד ביהודה ואחד בגליל – נשמט ע"י שויון־סופות.

[34 אבל אם היה מיהודה וכתב לגרש ביהודה – נ“ב עי”א. – מו"ר]

38–39 צריך להזכיר שלשתן – “להזכיר” נ“ב עי”א.

60 מפני מה התקינו זמן בגט – “מה” תלוי עי"א.

מה ד

1 אלא ממצות התלויות בארץ – “אלא” תלוי עי"א.

33 הפיל שני שיניו כאחת יוצא לחירות בראשונה – “בראשונה” תלויה עי"א.

41 והיו שם עבדים – “עבדים” תלוי עי"ע.

43–44 אפילו גדולים אמר רבי בא גדולים על ידי שיש בהן דעת… שאין בהן דעת

45 הלכה כאבא שאול – בכ“י נו‘: אפי’ גדולים. אמ' ר' אבא גדולים על ידי שיש בהן דעת, ונמ' עי”א.

50 אמתיה דרבה בר זוטרא ערקת – ער על גרד עי"א (והיה כתוב: טלקת?)

55 מי משתחרר – “מי” תלוי עי"א, ולפני “משתחרר” אות גרודה (מ?).

56 רב אמר

63–64 משתחרר וחוזר ומשתעבד –
בכ“י: משתחרר אלא משתעבד, ונ”ב עי“ע: חוזר, ונו' ו עי”א, ונמ' “אלא”
עי"א.

מו א

8 של רבו של רבו ביום – נשמט ע"י שויון־סופות.

17 לגוי אפי' בארץ ישראל

[18–20 ובחוצה לארץ אפילו ישראל… והשני משחררו – נ“ב עי”א. – מו“רן] ונשמט ע”י שויון־סופות.

35 ואין מבריחין – בכ“י: ריברין (או: ניברין), וחוברו ב' האותיות הראשונות עי”א למ', ותלויות “חי” עי"א.

[41 נמצאו הדברים כדאי' – בכ“י: בדאוים, ונ”ב עי“ע: בדאׄׄים. – מו”ר]

62 לית כאן רבי יהודה – “יהודה” תלוי עי"א.

מו ב

6 הקיש עבדי' לאחוזה. מה – בכ“י נו‘: אחוזה אתם קונין מהן אף, ונמ’ עי”א.

7 אף אחוזה אתם קונים מהם והם אינם קונים מכם

13 מהו קניין נכסים – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ה

מו ג

1 קל וחומר להקדש

10 מעתה לא תגבה – בכ“י: גבתה, ותוקן עי”א: תגבה.

16–17 והלך הוא והזיק… הנזק להקדש – נשמט ע"י שויון־סופות.

[20 כסף. תלמוד לומר – נ“ב עי”ע. – מו“ר] – כנ”ל.

27 יפה לפני הניזוק – בכ“י: ינזק, ונמ' עי”א ותלוי “יפה”. ושומה לה כמוה – בכ"י: ושׁמַה (ואולי קמץ?).

45 כפרנות אינה נשמטת – “אינה” תלוי עי"א.

51–52 עידית היא בינונית שלו יפה… משל כל אדם – נשמט ע"י שויון־סופות.

55 ניזקין דוחין לבעלי חוב – “דוחין” תלוי עי"א.

מו ד

15 וכתובת אשה – בכ"י: וּכְתֻבָּת.

16 הלכה ב' – בכ"י רק: הל'

18 לוי גובה קרן ממשועבדין של ראובן – “של ראובן” נ“ב עי”א.

20 וגובה את השבח – בכ“י נו': מׄמשונׄ (חצי עי"ן), ונמי גם עי”א.

21–23 אמ' והוא שקדם מקחו… רבי יוחנן אמר – נשמט ע"י שויון.

33–34 ולא הספיק לכתוב טרפו עד שמת – “עד שמת” נ“ב עי”ע.

מז א

12 אלא כאן ביתום גדול – בכ"י: כָן.

20 אפטרפוס שמינהו אבי – בכ“י: אפי, ונמ' עי”א ותלוי “אפטרפוס”.

23 דרבי יוחנן כרבנין

26 מה חדתין – “מה” תלוי עי"א.

27 יימרון – בכ"י: יֵומְרוּן (ונ“ב עי”א: יימרון – בצלום מטושטש!)

31 שאפילו במזיד יהא פטור – בכ“י: חייב, ונמ' עי”א ונ"ב: יהא פטור.

32 אפילו שוגג

39 וסבור לומר ומותר לטמותה – בכ“י: ומותר לטמוטה, ותלוי עי”ע סבור לומר (= וסבור לומר מותר לטמותה).

53 לשמור קידושיה – בכ"י: לשמור גׄיטהׄ (ונמ' גם עי"א) קידושיה.

5 דאפילו נודעה לרבים תכפר – “תכפר” תלוי עי"א.

מז ב

6 וכמה הם רבים

[18 המטלטלין אין בהם משום סיקריקון – בכ“י: יש, ונ”ב עי“ע: אין. – מו”ר]

[20–21 ארבע שבתות לאחר שנים עשר
חדש – בכ“י: עד שנים עשר, ונמ' “עד” גם עי”א, ונ“ב עי”ע: ארבע שבתות לאחר.
– מו"ר]

[40–41 ויתנה אל הכהנים בני לוי וגו' – נ“ב עי”א. – מו"ר]

52 לשנים אומר כהנים – ל נו' עי"א.

53 שלא תאמר איש פלוני – “פלוני” תלוי עי"ע (?), ולי' גם בקונ' אח' (שרידי 341).

מז ג

2–3 כל עמא מודה… ברם כרבנן דהכא… אף לעצמו לא

6 בנו ובתו הקטנים ולא על ידי – נשמט ע"י שויון־סופות.

19–20 הא בפירושא לא – “לא” תלוי עי"א.

20 אמר ליה וסתמו לאו – בכ"י: אמר ליה לׄאוׄ (ונמ' גם עי"א) וסתמו לאו.

27 שהוא עושה בטומאה

29 כאן לתרומה

37 שהן כלין ועוברין מן העולם – בכ“י: כלין והולכין, ונ”ב עי"ע: ועוברין.

40 שאתם מגלגלין עלינו – בכ"י: שאתם מׄגלין עלינוׄ (ונמ' גם עי"א) מגלגלין עלינו.





פ"ו

מז ד

23 התקבל כהולך – בכ“י נשתרבב כאן מלקמן: צווחת להתגרש אני או‘, ונמ’ עי”א.

27 הבא לי גיטי – א תלויה עי"ע.

33–34 מעתה אפילו הגיע גט לידה אינו גט – “אינו גט” נ“ב עי”א.

37–38 ואמרה לו התקבל לי – ו נו' עי"א.

38 אמרה התקבל לי – נשמט ע"י שויון־סופות.

[39 אין לי אלא בידה – נ“ב עי”א. – מו"ר]

56 אית לך מימר במתנה – “במתנה” נ“ב עי”ע.

מח א

34–35 המעשרות (צ"ל: על המעשרות) קח לי… מפלוני אינו נאמן – נשמט ע"י שויון־סופות.

36 ואני נותן מעות – בכ“י: איני, ונו' ו עי”א, ונגרדה י.

39 והכא אפילו אמר לו מפלוני – “מפלוני” תלוי עי"א.

[48 אתאפק למקטלא – בכ“י: לקטלה, ונ”ב עי“ע: למקטלה. – מו”ר]

53–54 אם לא נתן בחייו לא נותן – “נותן” תלוי עי"א.

מח ב

10–11 ואם לאחר זמן… דחתו הרי זה גט – נשמט ע"י שויון־סופות.

[12–13 פוסלת ריש לקיש אומר אין המחשבה – נ“ב עי”א. – מו“ר] ונשמט ע”י שויון־סופות.

[14–16 פוסלת במוקדשין כו‘.
ופיגול ונותר… אמר ליה פיגול ונותר… אבל אם שחטה… לעבודה זרה אין.
– מו"ר], ובפנים: ופיגול ונותר, ונמ’ עי"א.





פ"ז

מח ג

23–24 קורדייקוס אין בו אחד מכל
אלו – בכ“י: קורדייקוס אין במחובר מה שנותנין לו אחת מאילו, ונמ' עי”א
“במחובר… לו” שנשתרבב מן השורה הקודמת, ועמו נמחק גם “אחת מאילו”, ונ“ב
עי”א: בו אחד מכל אלו.

48–49 ואחרים מקיימים כתב ידו – בכ“י: ואחרים מקיימים על ידו, ונ”ב עי“ע: כתב, ונמ' “על” עי”א.

מח ד

19 ר' יוסי אסורה לינשא, וצ"ל: ר' יוסי אמ'.

23 אוף אנן כן אית לן – בכ"י: אוף אנן כן אלא (ונמ' עי"א) אית לן.

26 תריהון אמרין דברי ר' דהכא – “דברי ר' " תלוי עי”ע.

35 לשייר לו אגופה – בכ"י לשייר לו אׄכילת פירותׄ (ונמ' גם עי"א) אגופה.

40 דרבי מובקרת על דעתין (שם: דעת') – נשמט ע"י שויון־סופות.

44 אם מתי מחולי זה – בכ"י: אם מת החולי זה.

45–46 ונפל עליו גל או שנשכו נחש

52 בעילה ואין חוששין לה משום – נשמט ע"י שויון־סופות.

מט א

3 ברורה מביא אשם תלוי ומאן דאמר בעילתה – כנ"ל.

9–10 בשאבדה באונס… א"ר יוסה





פ"ח

מט ב

31–32 רבי יצחק בר חקולה… אין לי בנכסייך – נשמט ע"י שויון־סופות.

37 זכתה גיטה מידו – בכ“י: וכתב, ונמ' עי”א ותלוי: זכתה.

39–40 היה נשוי את בת אחיו אפי' כתב כמי שלא כתב – נשמט ע"י שויון־סופות.

40 נתן לה אחר מתנה – “לה” תלוי עי"א.

56 כמה הוא קרוב – “קרוב” תלוי עי"א.

56–57 אמר רבי אלאי היורש ארבע אמות – נשמט ע"י שויון־סופות.

[57–58 ותנינן בפישוט ידיים רבי
בא רבי ירמיה בשם רב בפישוט ידיים – נ“ב עי”א. – מו“ר] ונשמט ע”י
שויון־סופות.

מט ג

1 אבא כהן בר דלא – נ“ב עי”ע: דל֞ית, ונמ' עי“א. אם זכה במציאה – בכ”י: הכא (ונמ' עי"א ותלוי “אם זכה”) במציאה.

13 מה שאין כן במתנה – בכ“י: בגיטין, ונמ' עי”א ותלוי “במתנה”.

19–20 שכן אם אמר לו – נשמט מן “א”ל" עד “א”ל".

25–26 ושאין לו מעקה והוא שירד לאחר שלשה – נשמט מן “ושאין” עד “שהן”.

27 לעניין שבת – בכ“י: גיטין, ונמ' ותלוי עי”א “שבת”.

28 שהן סמוכין למחיצה – “למחיצה” תלוי עי"א.

50–53 בסתם רבי אלעזר חשש… ר' זעירא אומר

63–1 צריכה הימנו גט שני… אינון
דאמרין – נשמט ע"י שויון־סופות. ובפנים: אׄינהׄ מׄגורשת (ונמ' גם
עי"א).

מט ד

22–23 ולמעלן שנים ושלשה למעקן פסול ואחד משלשה – נשמט ע"י שויון־סופות.

29 הי“ל. – בכ”י: היל' גׄיטיןׄ, ונמ' “גיטין” גם עי"א.

32 כל עמא מודיי שהוא יכול לעשותו פשוט אם בשקשרו וחתמו מבחוץ – נשמט ע"י שויון־תחלות.

[33–34 אלא כן אנן קיימין… יכול הוא לעשותו פשוט. – נ“ב עי”א. – מו“ר] ונשמט ע”י שויון־סופות.

35 לעשותו פשוט – בכ“י נו‘: השיב ר’ על דברי חנניה בן
גמליאל גופו של גט אם בשקושרו וחותמו מבחוץ כל עמא מודיי שאינו יכול לעשותו
פשוט אלא כן אנן קיימין בשקישרו מבפנים ואחר כך חתמו מבחוץ ברם ר' חנניה בן
גמליאל או' יכול הוא לעשותו פשוט ורבנין אמרין אין יכול לעשותו פשוט, ונמ'
הכל עי”א. חלק מקטע זה נמצא בגליונות, וחלק כפול (“השיב ר' על דברי…
גופו של גט”, “ורבנין… פשוט”).





פ"ט

נ א

[54 מותר לאחד (שם: לאחר) מותר לכל אדם. – נ“ב עי”א. – מו"ר]

נ ב

2 למה זה דומה – כפול בכ“י, ופ”ב נמ' עי"א.

12–13 והכא הוא זרק לה גיטה… זהו ספק גירושין – נשמט ע"י דמיון־סופות.

14 ביתו שניסית לשוק – בכ“י: דהו (?), ותוקן עי”א: בתו.

19 והכא מפני שהוא פסול – “שהוא” תלוי עי"ע.

31 שקיבלו עליהן לשקר לחתום – “לשקר” תלוי עי"א.

32–33 היא מה חמית… כל ההין פרקא דרבי מאיר – נשמט ע"י שויון־סופות.

34–35 תננייה(!) דרבנן לפום כן
צריך מימר דר' מאיר היא – נ“ב עי”א. – מו“ר] ועי' מ”ש בתרביץ ש"ג עמ'
110.

36 דלא תסבור מימר אוף הכא לפום כן – תלוי עי“א, ובפנים: ר' יוחנן בשם ר' ינאי דברי חכמ' פסול, ונמ' עי”א, שכפול הוא מלקמן.

59–60 כללו של רבי מאיר – בכ“י: פרטו, ונמ' ותלוי עי”א: כללו.

61 ופרטו של רבי יהודה כללו של רבי מאיר

נ ג

17–18 אמר ליה לכן צריכה… שאול בן ברוך. – נ“ב עי”ע ונשמט ע"י שויון־סופות.

[18 שלא מגופו כשר – נ“ב עי”א. – מו"ר]

24 קרא ערער על חתימת ידי עדים – “ערער” תלוי עי“א. ועל
חתימת ידי הדיינין – בכ”י: קרא (בסוף שו‘, ונמ’ עי"א) על (ונו' ו
עי"א).





נזיר





פ"א

נא א

39 אלא מיכן שכינויי נדרים – “מיכן” תלוי עי"ע.

50 אמר לו שמור ושמעת אהא – בכ“י: אי¨הֵי (אלא שהיו“ד
גדולה כרי”ש, ובזה יובנו מקורם של כמה חילופים בין רי“ש ויו”ד), ונ”ב עי"ע:
אהׄׄא.

נא ב

13–15 ואית תניי תני כל עוף… מן דמר כל עוף… ומן דמר… קרוי ציפורין – נשמט ע"י שויון־סופות.

21 אפילו לא הזכיר ווין – “אפילו” תלוי עי"א.

26–27 תופשין אותו… לא אוכל לך – נשמט ע"י שויון־סופות.

28 מימר קנתה דכולבה – כ"י: מימר קולבה (ונמ' עי"א) קנתה דכולבה.

31 שבועה שלא אוכל ואכל – “ואכל” תלוי עי"ע.

39–41 רבי הילא בשם רבי אסי… אלא אחת לי“ב חדש – נשמט ע”י שויון־סופות.

43–44 אחת לשלשי' יום… כל עמא
מודיי שמגלח – נ“ב עי”ע (“אׄחתׄ” – גם בפנים, ונמ' גם עי"א), ונשמט ע"י
שויון־סופות.

נא ג

3 כנגד כ“ט פעמים – בכ”י: כ"ד (ונמ' עי“א, ונ”ב: כנגד כ"ט) פעמים.

7 כמה הוא גידול שיער פרע – בפנים: כמה הוא גידול פרע, ונ“ב עי”ע: שיעׄׄר (= גידול שיער, במקום “גידול פרע”).

15–16 דהוה יכיל מימר… הריני נזיר יום אחד

25–26 הרי אני נזיר עולם… עד מקום פלוני וכו‘. ובפנים: הרי זה נזיר, ונמ’ עי"א.

30 ולא היה המקו' – בכ"י: המקום המׄקׄוׄםׄ.

31 על ידם – בכ"י: על ידם חטא (ונמ' עי"א).

31–44 והיו נודרים בנזיר… כשוחט
חולין בעזרה (= נדרים פ“א לו ע”ד 42–55), ובפנים: גׄרׄשׄ דהל' קדמ֞ייתא
דריש֞א דנדר֞ים עד֞ מטי סופ֞א דה֞יל‘, ונמ’ עי"א.





פ"ב

נא ד

[22–23 דר' יוחנן נזיר על דעתיה – נ“ב עי”א. – מו“ר], ונשמט ע”י שויון־סופות.

23–24 דר' יוחנן נזיר על דעתיה – נשמט ע"י שויון־סופות.

37 אימר לו לא נזיר אתה – “לא” תלוי עו"ע.

47 כל הלשונות משמשין לשון ערכין חוץ מלשון דמים – נשמט ע"י שויון־תחלות.

52 אינו נדור ואינו ניזור – בכ"י: אינו (תלוי עי"ע) נדור ואינו נזור.

54 מאחר שאין גוים נוזרין – “מאחר” תלוי עי"ע.

נב א

52 איני יודע אם נזרתי – “איני יודע” תלוי עי"א.

62 (בדף זה 65 שורות!) תמן הוא אמר – “אמר” תלוי עי"א.

נב ב

11–12 תחילת היום מהו שיעלה לו ככולו – נשמט ע"י שויון־סופות.

13 הדא אמרה שתחילת היום – בכ“י: שבסוף, ונמ' עי”א ותלוי “שתחילת”.

[30 לא תעלה לו ימי גמרו – נ“ב עי”ע: נ“ל נזירו, ונמ' עי”א. – מו"ר]





פ"ג

נב ג

14 מגלח את הראשונה יום שלשים ואחד – בכ“י: מגלח אחד
לשלשים ואחד יום (ונמ' דת“א עי”א) את הראשונה, ותלוי עי”א: יום שלשים
ואחד.

29 לנזירות אבל אם אמר אילו – נשמט ע"י שויון־סופות.

39 דר' יוחנן פליג – בכ“י: אלעזר, ונמ' עי”א ותלוי “יוחנן”.

49 מה שנה בין נזיר – בכ“י: מה בשעה, ונמ' “בשעה” עי”א,
ותלוי: שנה בין נזיר. לנזיר שפירש בשעה שנזר סתם – נשמט ע"י
שויון־סופות.

50–51 ובשעה שפירש… עולה לו מן המניין – כנ"ל.

53 המטמא ביום מלאת – כנ"ל.

56 אם מטמא בתוך מלאת – בכ“י: ביום (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: בתוך.

59 רבי שמעון בן לקיש אמר – “אמר” תלוי עי"א.

64 ולא על התגלחת – בכ“י נכפל כאן “מחלפה שיטתיה דר' יוחנן… ולא על התגלחת” (שו' 60–64, אלא שחסר “ועל הטומאה”), ונמ' עי”א.

נב ד

11 יצא זה שאינו מוסיף חילול על חילולו – נשמט ע"י שויון־סופות.

17 יצא ונכנס טמא טומאת ערב – כנ"ל.

26–27 ואם בשנולד בנו… לנזירות בנו שני ימים. – כנ"ל.

35 סותר שלשי' – “שלשים” תלוי עי"א.

36 הלכה ו' מי שנזר כו' – בכ“י: מי שהיו כיתי עדים מעידות
אותו כול‘, ונמ’ עי”א, ונו' בריוח שבין "הל' ו' " לפיסקא: מי שנזר
כו'.

39 הלכה ז' מי שהיו שתי כתי עדי' כו' – פיסקא שנוספה.

44 לא בטלה עדו' ור' יוחנן אמ' הכחש עדות בתוך עדות – נשמט ע"י שויון־סופות.

57 פתר לה רב עד בעד' – בכ“י: מן בעד, ונמ' “מן” עי”א ותלוי “עד”.





פ"ד

נג א

44 הותר השני (פ"א) – תלוי עי"א, ונשמט בדרך הפלוגרפיה.

50 דיבורי נזיר – “נזיר” נ“ב עי”א.

59 הותר הוא (פ"ב) – נ“ב עי”א, ונשמט בדרך הפלוגרפיה.

נג ב

34 הפרה לא נראו להטען לחם – נשמט ע"י שויון־סופות.

[36 מתה אין אשמה קרב – לי' בפנים, ונ“ב עי”ע: נ“ל מתה אין אשמה קרב. – מו”ר]

50 עד תמן שמעית קל – בכ"י: שְׁמֵיעִת קָו֝ל (קו קצר על ו – סימן למחיקה).

51 א“ל יפלו לנדבה – “יפלו” תלוי עי”א.

נג ג

16–17 הלכה ו' האיש מדיר כו'.

32 קשיתה לשחיטת העוף – “לשחיטת” תלוי עי"א.

36 שטוח וישטחו להם – נשמט ע"י שויון־סופות.

39–40 אשכחיה אמר לא דו מודו לדו ולא דו מודו לדו – נכתב עי"א בחציה החלק של השורה בסוף הפרק.





פ"ה

נג ד

22 כשהוא אומר מוצא שפתיך תשמור ועשית הרי המוציא בשפתיו – נשמט ע"י שויון־סופות.

23 זה הגומ' בלב – “זה” תלוי עי“א. מאן דמר שמואל לקרבן – “דמר” תלוי עי”א.

28 אבל באומ' אילו – “אילו” תלוי עי"א.

35 הפריש שקלו וכו' ונמצא שאינו חייב – בכ"י: שאינו קדש (ונמ' עי"א) חייב.

50 אמ' ר' יוחנן בא לומר חולין ואמר עולה קדשה – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

59 לאו אמור

נד א

11 רבי יוסי אמר אין צריך להדיר הנייה – נשמט ע"י שויון־סופות.

21–22 משום ראש לשחורים – “משום” תלוי עי"א.

23 שור שעמד על האבוס – “שעמד” תלוי עי"א.

23–24 רבוץ ונמצא עומד – “רבוץ ונמצא” נ“ב עי”א.

47 היה יודע בו שהוא תשיעי וקריין (ושם: וקרייו) עשירי – נשמט ע"י שויון־סופות.

נד ב

19 כרבנן – נו' עי"א בריוח שבסוף שו' (וגם בראש השורה שלאחריה יש ריוח כדי תיבה).

[20 עמהן כזית דגן – נ“ב עי”א. – מו"ר]

26 שמעון הוא נזיר הוא – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ו

נד ג

48 דבר שאינו מעשה אינו מלמד – “מעשה” תלוי עי"א.

52 בבתי דינין הכתוב מדבר – ב של “בבתי” תלויה עי"ע.

נד ד

5 כדרך שאתה תולש מקרקע ואוכל – “מקרקע” תלוי עי"א.

13 לית כתיב אלא מחרצנים ועד זג – “אלא” תלוי עי"א.

29–30 רבי יוחנן אומר חייב שתים ורבי שמעון בן לקיש אמר – נשמט ע"י שויון.

נה א

15 אבל אם התרו בו משום משרה – נשמט ע"י שויון־סופות.

16 לא ישתה – בכ“י נו' (נשתרבב מלעיל 11–12): מה אכילה כזית אף שתייה כזית, ונמ' גם (?) עי”א.

נה ב

1 הא אם השלים – “הא” תלוי עי"א.

3 דהויתון קיימין בנזיר – “בנזיר” תלוי עי"א.

12 וגלח מהן (ושם: מהם) פעם אחת

20 בבריא – נו' עי"א בריוח (כדי ב' תיבות) שבשורה.

22–23 ר' שמעון בן לקיש אומר… אין מתרין בו על היין – נשמט ע"י שויון־סופות.

23 הלכה ה' – בכ"י רק "הל' " בלא סמון מספר, וכן עד סוף הפרק.

27–28 יש בה עשרה זתים

47 רבי יוסי בי רבי יהודה – “ר' " תלוי עי”ע, ושם: ביר'.

49–50 בשמיני אבל אם גילח… ביום הבאת קרבנותיו – נשמט ע"י שויון־סופות.

54 את ימי נזרו והביא – “והביא” תלוי עי"א.

נה ג

1–2 רבי אלעזר אמר… לאשמות – נשמט ע"י שויון־סופות.

17 מותר אוף רבי אושעיא (!) – נשמט מן “יאשיה” עד “יאשיה”, שבעל הגליון שבשו ל“אושעיא”.

22 מה תלמוד לומר ומזון – נשמט מן “ומזון” עד “ומזון” (וגו' – תוספתו היא?).

29 אבל אם צימיקו (ושם: צימקו) – נשמט ע"י שויון־סופות.

[29 יש טבל ביותר ממאתים – בכ“י: שבל (ונגררה ש לט' עי"א); ונ”ב: טבל, ונגרד עי“א. – מו”ר]

47–48 מן מה דאמר רב הונא… להעלות את התרומה – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ז

נה ד

45 מיטמא הו' למת מצוה – “מיטמא” נשמט בדרך הפלוגרפיה, ותלוי עי"א.

48 ושאינו מוזהר על קללת השם אינו מוזהר על מת מצוה – נשמט ע"י שויון־סופות.

נו א

6–7 אכריז רבי ינאי ואמ'… דרבי יודן נשייא – כנ"ל.

28 לנישאות כפים – בכ"י: לנשיאות.

28–29 גבילה אחוי דרבי בא… לנשיאות כפים – נשמט ע"י שויון־סופות.

[60 אמר רבי עקיבה – “עקיבה” בצד השורה עי“א. – מו”ר]

נו ב

[28 לא הוה צריך מישאל תינייתא – בכ“י: בתרייתׄׄא (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: תינייתׄׄא. – מו”ר]

43 מה נבילה – תלוי עי"א.

46, 47 אין לה רקב, אין לו רקב – בכ"י: יש, יש (ונמ' עי"א ותלוי: אין, אין).

58 וחכמים אומרים

59–60 והדא דרבנן הכין – בכ“י: דר' מאיר, ונמ' עי”א ותלוי “דרבנן”.

נו ג

14–15 אין לו רקב… מן הארכוב' ולמעלן – נשמט ע"י שויון־סופות.

34 אם ללקות – בכ“י: אם לקיים, ונמ' ותלוי עי”א: ללקות.

42 תחת כרעי המטה – נ“ב עי”ע: נ"א מעי.

47 אמר רבי יוחנן… הנזיר מגלח – נו' עי"א במקום חלק (כדי ז' תיבות) שבשורה.

47–48 טומאה טמונה בקרקעו – “טמונה” נ“ב עי”א.

נו ד

6–7 מאחר שאילו אדם באדם… אלא על הראשון בלבד – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

12 פליג על רבי אלעזר – נ“ב עי”א: אילא. כלי שחציו מן
האדמה – על “האדמה” תלוי עי“א: החלמה. חייבין עליו – נ”ב עי“א: נ”ל
אין.

19 חייבין על ביאת מקדש – בכ"י: אׄיןׄ (ונמ' גם עי"א) חייבין (ונ"ב עליה) על.

[23 אין חייב עליהן – נ“ב עי”א: על ביאת מקדש. – מו"ר]

23, 30 וחצי לוג עצמות – על “לוג” תלוי עי"א: קב.

26 ופליג על ר' ירמיה – נ"ב: עליה.

26–27 שהנזיר מגלח עליה… וכל טומאה מן המת – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ח

נז א

28 שלשי' וזה נזיר – כנ"ל.

[41 ניטמא טומאת התהום – בכ“י: התחׄׄום, ונ”ב עי“ע: התהׄׄום. – מו”ר]

48 ושומרי צירים היו בירושלי' – “בירושלי' " נ”ב עי"א.

49 הלכה ב' – בכ"י רק “הל' " ונוס' המנין עי”א, וכן עד סוף הפרק.

52–53 אוכל בקדשי' אחר ס' יום – בכ“י: ע֞ד, ונ”ב עי"ע: אחׄׄר.

נז ב

22 שניהם ישחטו בצפון – “שניהם” תלוי עי"א.

28 או בנזיר שנצטרע פליגין – נשמט ע"י שויון־סופות.

30 ר' ירמיה – נ“ב עי”א.

40 לאחר מ“ד יום – בכ”י: י“ד. והוגה עי”א: מ"ד.





פ"ט

מ"ג בא בכ“י אחר מ”ד, והמגיה הגיה ד' במקום ג' וג' במקום ד' [וכתב בגליון “זאת המשנה הפוכה”. – מו"ר]

נז ג

23 כדרבי אבהו – נו' עי"א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבשורה.

24 כרבי אחא. דאמר – “דאמר” תלוי עי"א.

25 שעשה שתי רשעיות

31 הוא לא את הוא – נו' עי“א במקום הפנוי (כדי חמש תיבות)
שבשורה, ובפנים: לאחת (= לא את?), ונמ' עי”א. שגזרתה עליו – ש תלויה
עי"א.

34–35 מהו בשכפפו רבו או בשלא כפפו רבו.

36 בשכפפו רבו אנן קיימין – “רבו” תלוי עי"א.

46–47 אוף רבי מאיר – בכ“י נו‘: מודה או’ לא ישתה ר' יוסי או' ישתה, ונמ' עי”א, שנכפל בטעות מלעיל.

47–48 אוף ר' יוסי מודה… ושלא בפני אל תשתה – נשמט ע"י שויון־סופות.

49 הלכה ב' – בכ“י רק הל', והמנין נוסף עי”א, וכן בכל הפרק.

נז ד

7 הואיל והורעתה כחו – “הואיל” תלוי עי"א.

[10–11 בגליון נכתב עי“ע: לא מצאתי כתוב יותר, ונמ' עי”א. – מו"ר]

24 אין לך עושה קבר התהום – “אין” תלוי עי"א.

29 כל הנזרקין ספיקן טהור – בכ“י: טמא, ונמ' עי”א ותלוי “טהור”.

32 ותימר כאן וכאן – ו של “ותימר” נו' עי"א. מהו טמא – לפני ט נגרדה אות (היה כתוב “יטמא”?)

34 וידיו על לבו – בכ“י: עליו, ונגרדו יו עי”א ותלוי “לבו” עי“א. אבל אם מצאו קמצוץ – ץ על גרד עי”ע (על גרד של ת?)

40 תפוסת קבר – בכ"י: תפוסתו (נקודת מחיקה על הוי“ו, ונגרדה עי”א).

51 בעשוי כמין היא – בכ“י: גם, ונמ' עי”א, ונכתב בצדו: היׄׄא.

55 תמן תנינן – בין השיטין נו' עי"א: פ' המוכר הבית.

56 והכא הוא אמר הכין – “אמר הכין” נ“ב עי”א.

נח א

29–30 שיתן דמי היד – בכ“י: העבד, ונמ' עי”א ונ“ב: היד. [ע' 150a–149b פנויים. – מו”ר]





קידושין





פ"א

נח ב

41–42 בכסף ובעלה מגיד נקנית – נשמט ע"י שויון־סופות.

45 ת“ל כי יקח – בכ”י: ת“ל ובעלה, ונמ' עי”א ותלוי “כי יקח”.

45–46 ובעלה מגיד שהיא נקנית בביאה

47 שהוא מוציא להקדיש – בכ"י: להקדֵיש.

נח ג

3 אין תימר בדיני ישראל – “בדיני ישראל” תלוי עי"א.

5 ושלא בהתרייה. ובסיף – בכ"י: ובסוף. ונגרדה ו לי', ולפני ו ראשונה אות גרודה (א?).

6 בהונקו מפני עצמו מה טעם כי דם באדם – נו' עי"א במקום
פנוי שבשורות (בסוף שורה – כדי תיבה א', ובשורה שניה – כדי שליש
שורה),

18 רבי יוחנן דצפרין – בכ"י: ר' יוחנן אמ' דיופריך, ונמ' “אמ' " עי”א וחוברו יו לצ‘, ונגרדה ך לן’.

19 וגו' עד – בכ"י + וגו' ע֞ד.

30–31 מן דאמר – בכ“י: מן דא ( =דא' = דאמר), ונמ' עי”א ותלוי: דאמר.

31–32 ומן דמר מקודשת מגורשת חברייה אמרין לחומרין

33–34 בשם רבי יעקב בר אחא – בכ"י: בשם ר' יוחנןׄ (נמ' עי"ע) יעקב.

[34–35 איסור הנייה מדבריהם ומן דמר אינה מקודשת – נ“ב עי”א. – מו“ר] ונשמט ע”י שויון־תחלות.

48–49 מיכן שנמכרה בכסף – בכ“י רק “כסף”, ולפניה מקום פנוי כדי ב' אותיות, ונו' עי”א: שנמכרה ב.

51–52 מגרעת במעה… שאם בקש' ליגרע – נשמט ע"י שויון־סופות.

[52–53 וסוף גירועיה בפרוטה אלא תחילת גירועיה במעה וסוף גירועיה בפרוטה. – מו“ר] – כנ”ל.

נח ד

[11 רבי יוחנן בשם רבי ינאי – בכ“י: ר' ינאׄׄי בשם ר' ינאי, ונ”ב עי“ע: יוחנׄׄן. – מו”ר]

29 בימי ר' סימאי – נו' עי"א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבשורה.

37 תני רבי חייה סילעא ארבע דינרין – “ארבע” תלוי עי"א.

39–40 שש מעה כסף… והתני רבי חייא – נשמט ע"י שויון־סופות.

49 אמר רבי חונה קרייה אמר – “אמר” (פ"ב) תלוי עי"א.

נט א

6 שהיא יוצאה בגט מיהא – “מיהא” על גרד (רשמי “ותה” ניכרים), ולשון בבלי הוא.

6–8 דא]“ר חיא בשם ר' יוחנן… פשיטא שהיא יוצאה בגט מיהא דאמר – נשמט ע”י שויון־סופות.

[15 דרבי ישמעאל אמ' שפחה כנענית הנשואה לעבד עברי הכתוב
מדבר – נ“ב עי”א, ושם נו‘: פשיט’ לרבנן דק־רין (ונמ' עי"א). –
מו"ר]

20–21 בשטר מנלן – “מנלן” תלוי עי"א.

22 דאית ליה למד מן הלמד – “דאית ליה” נ“ב עי”א.

23 להא מילה – בכ"י: לה (?, ונגרד עי"א, ונכתב: להא) מִילָה.

24 והכא אית ליה לרבי ישמעאל – בכ"י: אשכח תני (ונמ' עי"א) והכא אית…

40–41 כיצד עובד יכול יוצא – בכ“י:
עובד כל שש ויוצא, ונמ' “כל שש” עי”א ונגרדה ו' של “ויוצא”, ותלוי
“יכול”.

50 אפילו כמאן דאמר – בכ“י כפול, ונמ' פ”ב עי"א.

57 כותבין לו איגרת מרד – בכ"י: לה (?) ותוקן (עי"ע?): לו.

57–58 והתני רבי חיא… מרד על כתובתה – נשמט ע"י שויון־סופות.

נט ב

20 לשיעבוד משלים ויוצא – בכ"י: מַשְׁלִם

26–27 אמר ליה שנייא היא… חדשים ושני' ויוצא – נשמט ע"י שויון־סופות.

29 אילו כן הייתי אומר – בכ“י: אלא (?), ותוקן עי”א: אילו; ונ“ב עי”ע: נ“ל אילו, ונמ' עי”א.

41–42 מה נפקא מביניהון… כסף לייעודים (ושם: ליעודים) – נשמט ע"י שויון־סופות.

62 בעא קומיה רבי זעירא – בכ"י: קומֵה (= קומי. וכ"ה בקונ' אח', שרידי 339).

נט ג

17 ולמה לית רבי יוסי – כ"י נו‘: בׄיר’ יׄהודהׄ (ונמ' גם עי"א).

20–21 ועל ידם היא נעשית חלוצה – בכ“י: היא¨חלוצה, ונ”ב עי“ע: נעשׄׄית. – מו”ר]

38–39 ועונה לא תניי גוף הוא – בכ“י: מה, ונמ' עי”א ותלוי “ועונה”.

47 אף לא שפחות אחר שפחות – בכ“י: אבל, ותוקן עי”א: אף.

47–49 פעם אחת… בבגדו בה – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

60 בהענק דתני אילו שמעניקין – “דתני” תלוי עי"א.

נט ד

21 אף אין לי אלא מקום כינוס שער ובנראה – נשמט ע“י
שויון־סופות. כדלעת – נו' עי”א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבסוף הדף, וחסר
שם שומר הדפים (ושם: בדלעת?).

27 יותר מכל איבריו – “יותר” תלוי עי"א.

53 מתני' (צ"ל: אית מתני') אמר (שם: אמ') עבדים כקרקעות.

55 אית מתני א“ר – בכ”י: אית מתני אמ' רׄ (נקודת מחיקה).

59 רבי יצחק ורבי אימי – ו נו' עי"א.

ס א

17–18 ר' אומר אף על פי… לזכות לו על ידי אחרי' – נשמט ע"י שויון־סופות.

23 הוא יד האשה כיד בעלה – בכ“י: הוא יד אשה הוא יד בעלה, ונמ' “הוא” (פ"ב) עי”ע, ותלויות ה (של האשה) וכ' (של כבעלה) עי"ע.

24–25 א“ל ולא כל שכן היא מה אם שהיא כזכה מדעת אחר – נשמט ע”י שויון־סופות.

29 מרבו לעצמו – בכ“י: מאחׄׄר לעצמו, ונ”ב עי"ע: מרבׄׄו.

ס ב

[11 עד שלא מדד – בכ“י: ולׄׄא מדד, ונ”ב עי“ע: עד שלׄׄא. – מו”ר]

21 ולד שפחתו של חבירו לא עשה כלום – נשמט ע"י שויון־סופות.

52 כתב לה נדר ושבועה – בכ“י: ונדבה (!), ונ”ב עי"ע: ושבועׄׄה.

ס ג

4 שעל בנותיהן – נו' עי"א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבשורה.

5–6 רבי אימי אומ' העושה… העושה קטלא לביתו

11 מהו לגבות מן העבדים בקרקעות – בכ“י: מהו לגבות בעבדים מן הקרקעות, ותוקן עי”א כבד"ו.

15 ולא מתים – בכ“י: שישלם למיתה, ונמ' עי”א ונ"ב “ולא מתים”.

20 דתני בועז נותן לגואל – “בועז” תלוי עי"א.

24–25 אשה שאינה הוגנת לו – “לו” תלוי עי"א.

36 וחכמים אומרים – בכ“י: אלמא (ל מתוקנת עי"א מן ו?), ונמ' עי”א, ונ"ב “וחכמים אומרים”.

51 וההוא אזיל בדא – בכ“י: לׄאׄ (ונמ' גם עי"א) אזיל. וההין אזיל בדא – נשמט ע”י שויון־סופות.

ס ד

19–20 שמואל אמר לא קנה… כל שהו' קנה – כנ"ל.

52 ובא בעל הפרה – בכ“י: החמור, ונמ' עי”א ותלוי “הפרה”.

[53 ונמצא שמתה החמור – בכ“י: הפרה, ונ”ב עי“ע: נ”ל החמור. – מו"ר]

סא א

4–5 סמיכה גבי חדא – בכ“י: סרא (?), ותוקן עי”א: חדא.

[5 פריטייא – בכ“י: פרזיטה, ונ”ב עי“ע: נ”ל פריטׄייא. –
מו“ר, ועי' תרביץ ש”ו עמ' 38.] קיים עביד הכא – בכ"י: עבידׄׄ קייםׄ הכא
(הנקודות – סימן לחלוף סדרן של תיבות).

13 ויסף חמישית כסף – בכ"י: ויסף כׄסףׄ (ונמ' גם עי"א) חמישית כסף.

23 מה למצו'. או לעיכוב – “או” תלוי עי"א.

27 תמן תנינן האב זכה – “תנינן” תלוי עי"א.

28 בנוי מניין ייראה – בכ“י היה כתוב: בנאוי (?), ותוקן עי”א: בנוי.

32–33 ואילו הן מאכיל ומשקה מלביש מנעיל מנהיג.

60 ולא סותר את דבריו – בכ“י: ולא סותת את דבריו ולא
סותר את דבריו, וכ”ה להלן ע“ב שו' 45 וכן במה”ג (הוצ' רבינוביץ עמ' 472):
ולא סותר את דבריו ולא סותת את דבריו, וכ“ה בכי”ר בפיאה פ“א טו ג 55 (ונשמט
שם “ולא סותר את דבריו”), ונמ' “ולא סותת את דבריו” עי”א בב'
המקומות!

סא ב

5 א“ר חזקיה – “חזקיה” נו' עי”א במקום חלק שבשורה.

9 ואשכח לאבוי דמך – “דמך” תלוי עי"א.

17–18 שכרן של עושה מצות בגוים – “מצות” נ“ב עי”א.

[27 ויאות אילין טחונייא – בכ“י: ואית (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: נ”ל ויאׄׄות. – מו"ר]

62 וההיא דרבנין – נו' עי"א במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבשורה. בשרידי 226: וההיא דרב מנה.

סא ג

19 נאמר לא תאכל עליו חמץ – “נאמר” תלוי עי"א, ואי' בשרידי שם.

30 איסי או' אף משום – נו' עי“א במקום חלק (כדי ב’־ג'
תיבות) שבשורה, ובכ”י: אפי' משלא, ונמ' “אפי' " עי”א ונגרדו מש. בשרידי
226: אסי אמ' אף מש' בל יקרחו.

40 כגריס אף כאן כגריס… מ"ט אמור, ואיתא בשרידי שם, ושם נו' אחרי “ממל”: חייה ר' אחא בש' ר' לעזר.

סא ד

[26 כבדרכיו הלכו – נ“ב עי”א. – מו"ר], ובשרידי 228: כבדרכו הלכו.





פ"ב

סב א

56–57 ואית מתני' אמרה שאין שלוחו של אדם כמותו – נשמט ע"י שויון־סופות.

58 אלא שמיעט הכתוב

סב ב

39 אמר רבי אלעזר – בכ“י נו‘: דר’ שמע' בן אלעזר היא, ונמ' עי”א.

42 אמר רבי אלעזר – בכ“י: אמ' ר' אׄבון לא כן סברנן מימרׄ אלעזר, ונמ' “אבון… מימר” גם עי”א.

51 שמא נותן שוה פרוטה על שוה פרוטה – “נותן” תלוי עי"א.

סב ג

29 נש ערבונא יהיב לחבריה – נו' עי"א במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבשורה.

סב ד

29 כעור בזה ובזה מום בזה ואין מום בזה אבל דבר שהוא – נשמט ע"י שויון־סופות.

סג א

4–5 אפילו לאחר שחיטה מה מקיים ר' יהושע בן לוי והיה לך – כנ"ל.

[14 דהוא שמע הדא דר' לעזר – בכ“י: דהוה (ותוקן: דהוא – עי"א?) שמע¨ר' לעזר, ונ”ב עי“ע: הדׄׄא דר' לעזר. – מו”ר]

[39 פטר חמור וכו' – נ“ב עי”א: והכי תנן במסכת מכות. – מו"ר]

[43 בחייו לא כל שכן – נ“ב עי”א: וכן אפסיק' הלכתא. –מו"ר]

52 עריפה עריפה – נ“ב עי”ע: נ“ל יליף (=יליף עריפה עריפה), ונמ' עי”א.

סג ב

15 עיים תהיה – בכ“י: עיין, והוגה עי”א: עיים.





פ"ג

סג ג

22–23 והיא אומר' לראשון השיני – בכ“י: לראשון חׄזקה לראשוןׄ (ונמ' גם עי"א) ו”השיני" תלוי עי"ע.

31 ומכרה בתוך שלשים – בכ"י: לאחר (ונמ' עי"א ותלוי “בתוך”).

53 הרי זו מכורה. הילך – בכ"י: הרי זו מכורה – בסוף שורה, ושורה פנויה, ובסופה – תיבת “הילך”.

54 הראשון ביום וביומיים ואית תניי תני – השלם משו' 56 (עי' בסמוך).

56 ביום וביומיים – בכ“י נו‘: אית תניי תני הראשון ביום וביומיים, ונמ’ עי”א.

58 מ“ד זה וזה אינו ביום וביומיים (כפול הוא, שישנו
בפנים!)… אית תניי תני לא תאכל [2 חד תלמיד בעא – בכ”י: תלמׄׄיד, ונ“ב
עי”ע: דויׄׄד. – מו"ר]

סג ד

8 מה נפשך מה שקנה בה קנה – “מה” (פ"ב) ו“בה” תלויות עי"ע.

27 אמר ליה זיל הב

29 אין היא חזרת בה – בכ"י: חַוזְרַת

42 לא יאות הוה רבי הילא – “יאות” נ“ב עי”ע.

52 רבי מנא אומר סימפון

60–61 באו ואם לאו (ושם: לא, ומיותר).

סד א

6 והן אם לא כי לא אחד הוא – נו' עי"א במקום חלק (כדי חמש תיבות) שבשורה.

30 כבר זבנון אמרין לון – נשמט ע"י שויון־סופות.

54–55 מחלפא שיטתיה דר' יוסי… פקעה מהן קדושתן – כנ"ל.

63 שמואל אמר בעניותינו – בכ“י: שהוא, ונמ' עי”א ותלוי “שמואל”.

סד ב

6 ודיבר עליה לשלטון – “לשלטון” תלוי עי"א. ולי' גם שרידי 230.

50–51 ותופסין קידושין… בלא
שידוכין לוקה – נשמט ע"י שויון־סופות. ובשרידי סוף עמ' 230: ר' נחמיה בר מר
עוקבן בש' שמואל.

52 הלכה יא' – בכ"י רק "הל' ".

סד ג

38 אמר ליה חייך ההין (בשרידי 232: חיין) יהבית לך – “אמר ליה” תלוי עי"א, ואי' בשרידי שם.

47–48 יש לה קידושין על אחרים
והוולד ממזר אף כל שאין (ושם נו': שאין) לה, ובפנים: אם היה, ונמ' עי"א.
בשרידי 232 מעין נוסח הגליון (ע"ש).

סד ד

15–16 לית הכא אמר – בכ“י: אמ‘, ונמ’ עי”ע ותלוי: אתר, ונמ' “אתר” עי"א.

23 שמל ולא טבל – בכ“י נו‘: טבל ולא מל, ונמ’ עי”א.

[24 מטומאה חמורה – בכ“י: לטומאה, ונ”ב עי“ע: מטומאה. – מו”ר]

[38 הורי כפר ספורייא – הסופר כתב: בפרס, והוגה ב' לכ'
ונמ' ס' עי“א ונו' במקום חלק שבשורה (כדי ב' תיבות): ספורייא. – מו”ר],
בשרידי 234: בפרוספ….





פ"ג

סה ב

2 וכי אזרים ותומים היו בבית שני אלא

13–14 גירי על שם

32 ולא מצא אחד מהן – “אחד” תלוי עי"א

34 מהו אשר משפטו פעלו – נשמט ע"י שויון־סופות.

50 שנ' והנתינים יושבים בעופל – “שנ' " תלוי עי”א, ולי' גם שרידי 236.

סה ג

1 גרורים – האותיות גר על גרד.

6 בימי רבי לעזר בן עזריה ביקשו לקרבן – בכ“י: רצׄׄה, ונ”ב עי"ע: בקשׄׄו.

11 ויאמר איש ישראל אל החוי – “ויאמר” נ“ב עי”א.

29 אחד עשר שבממזר – בכ“י נו‘: יש’ (= ישראל), ונמ' עי”א.

54 העבודה שאני מכירן – בכ"י: שאנו מכירָין (ונגרדה יו"ד שניה).

סה ד

24–25 ונמצ' בן בני כשר… לבת גיורת מצרית – נשמט ע"י שויון־סופות.

סו א

1 ובת גרים – נ“ב עי”א ונשמט בדרך הפלוגרפיה.

41 נכייה דברי – נו' עי"א במקום חלק (כדי ב' תיבות) שבשורה.

51–52 ואין שורפין על החזקות… כך שורפין על החזקות – נשמט ע"י שויון־סופות.

54 ואת אמר הורגין אף הבא הורגין – ו של “ואת” נו' עי“א, “אף” תלוי עי”א, ובכ“י: והכא, ונמ' ו עי”א.

סו ב

30 הכשר שבגוים הרוג – נ“ב עי”ע: בשעת מׄׄלחמה / הרוג. / הכׄׄי איתׄׄה במׄׄס' / סופרׄׄים.





בבא קמא





פ"א

ב ב

13 או מה השור – בכ“י: הבור, ונמ' עי”א ונ"ב “השור”.

ב ג

11 כיני מתניתא אחר אחרון – “אחר” תלוי עי"א.

13 סוד את הבית הזה – בכ"י נו': ויהא חייב (ונמ' גם עי"א).





פ"ב

ג א

55 מעין ושניהם – נו' עי"א במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבשורה.





פ"ג

ג ג

[6 עד שלא נכנסו המים לתוך שדהו – נ“ב עי”ע. – מו“ר] ונשמט ע”י שויון־סופות.

15–16 הניח אבנו ברשות הרבים ובא אחר והניח אחרת סמוכה לה
ובא אחר ונתקל בזו ונחבט בזו מי חייב בנזקו הראשון או השני – נשמט ע"י
שויון־תחלות. (כ"ז נמצא מלה במלה לעיל שו' 10–11.) וכן איתא בקטע גניזה,
שפירסם פריימן (תרביץ ש"ו 60).

32 רבי זירא ורבי לא – בכ"י: לָא.

38 היו מצניעין אותן – בכ“י: היו מוצׄׄיאין אותן (וכ“ה בקטע גניזה, תרביץ ש”ו 62), ונ”ב עי“ע: נ”א מצניעׄׄין.

ג ד

28 וזו ממלא כל רשות הרבים – נשמט ע"י שויון־סופות.

36–37 חייב והתני ר' חייה פטו'… כיון שאמר לו היכנס – כנ"ל.

49 שאילו לא נגחו… השביח – נ“ב עי”ע.





פ"ד

ד א

44 מקדיש הראשון – “מקדיש” תלוי עי"א.

57 תני שלשה שהטילו לכיס – “תני” תלוי עי"א.

58 והתני באילו אבנים – “באילו” נו' עי"א במקום חלק (כדי תיבה) שבשורה.

ד ב

22 אמר רבי לא על הדא – בכ"י: אמ' ר' לָא לא על הדא.

23 כדיני ישראל – האותיות כד על גרד עי"א.

ד ג

12 ובעל השור נקי

22–23 אמר רבי לא – בכ"י: לָא.

36 כשם שחולקין בנזקין – בכ“י: כשחולקין, ונג' כ עי”א ותלוי “כשם”.





פ“ה מ”ט

ד ד

22 מקול הכרייה – נ“ב עי”ע: נ"א הבירייה.

[37 האוחר בין הגמלים – נ“ב עי”ע: נ“א החורׄׄר. – מו”ר]

42 בעית אוידי ליקומיך – נו' עי"א במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבסוף שורה.

ה א

6–8 מגיד שאין מתחייב… תלמוד לומר הרה – נשמט ע"י שויון־סופות ותחלות. ואי' גם בשרידי 240.

46 אף על פי שדומין זה לזה – בכ“י: אפעלפי, ותוקן עי”א: אף על פי.

בפ“ו ובפ”ז ובפ"ח אין שום תיקן והגהה עי"א לא במשנה ולא בגמרא.





פ"ח

ו ב

38 וייאבך אהן צערא – בכ"י: וְיֵאבָךְ. בשרידי 249: וייא בך (ובשו' 36: ולא ייא בך).

[54 לרבות אשת שליח בית דין – בכ“י: ולׄׄא שליח, ונ”ב עי“ע: לרבות¨אשת. – מו”ר] ובשרידי שם: לרבות אשת שילוח בית דין.





פ"ט

ו ד

23 שמא יש צופים בלא ליבון – “שמא יש” תלוי עי"א. ואי' בשרידי 252.

33–34 רב אמר שמין לו – בכ“י: רב אמ' אומׄׄרין (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: נ”ל שמׄׄין לו.

60 ועשרה מנוי אגריה – בכ“י: ועשרה מיני (ונמ' עי"א) אגריה, ונ”ב עי“ע: נ”ל מנוי. בשרירי 253: ועשרה מניי אגריה.

ז א

24 כהדא איתת דרבי בא – ד של “דרבי” תלויה עי"א.

48–49 שזכו בקרבן בשבתן – בכ"י: שׄׄלא (ונמ' גם עי"א) בשבתן.





פ"י

ז ב

54–55, 56 לא הכל מהן לומר – “לא” תלוי עי"א.





בבא מציעא (בכ"י: מיצעא!)





פ"א

ז ד

[62 שאין עשירות לפני מי שאמר והיה העולם – בכ“י: עניות, ונ”ב עי“א (כתב ג'): עשירות. – מו”ר]

ח א

8–9 עבדו ושפחתו העברי'… מציאתו לעצמו – בכ"י: לׄרבוׄ (ונמ' גם עי"א) לעצמו.





פ"ב

ח ב

49–50 ובתוכן ככר אחת – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: כבד.

ח ג

27 רבנין סבייא – בכ"י: רבנין סבר (ונמ' עי"א) סבייא.

ח ד

1 תלמידי חכמים – בכ"י: תלמ' חכמ' (= תלמיד חכמים).

29–31 שמואל כרבי יוסי… רבי יוחנן כרבי יודה – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

34 ר' יוח' בעה מיעבד דרבה – “מיעבד” תלוי עי"א.

38 עד דאנא בחיים – בכ“י: דנא, ותלויה א עי”א.





פ"ג

ט ב

28 והורי כרבי עקיבה – בכ“י: חנינה, ונמ' עי”א ותלוי: עקיבה.

33 אפילו ציבור בציבור קנה – בכ"י: לא (ונמ') קנה.





פ"ד

ט ג

34 רבי אבא בר מינה בשם רב – “בשם רב” תלוי עי"ע (?).

38 לינה סבר הדא מילתא – בכ"י: לֵינה.

49 חמורך אצלי משך – נו' עי“א במקום חלק (כדי ב' תיבות) שבשורה, ובגליון השלם עי”א: זה לא קנה זה.

ט ד

9 אית לי גבך מאה דינרין – בכ"י: בׄמנתׄ (ונמ' גם עי"א) אית לי…

16 כהין תנאה דתני הנושא והנותן – “דתני” תלוי עי"א.

19 האונאה פרוטה והאונאה פרוטה – בכ“י רק פ”א: ההונאה פרוטה, ונו' ו עי“א, ונ”ב עי"א: האונאה פרוטה.

22 מתאונה עד שתות – “מתאונה” נ“ב עי”א ונשמט בדרך הפלוגרפיה.

49–51 אמר רבין בר ממל… עד שיהא בחומשו שוה פרוטה – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ה

י ב

9 שכל זמן שאני רוצה – “רוצה” נשמט בסוף שורה ונ“ב עי”א.

16 אלא שהתורה התירה רבי יודה – “רבי יודה” תלוי עי"א.

38–39 והא מתיבין הונא שליח שנאנס – “הונא” תלוי עי"א.

41 תמן משלם כשער היוקר – בכ“י: הזול, ונמ' עי”א ונ"ב: היוקר.

41–42 ברם הכא משלם כשער הזול – בכ“י: היוקר, ונמ' עי”א, ונכתב במקום החלק שבשורה: הזול.

48 עבדון עשרין דינרין – בכ“י: עבדון כָ' דינרין. ואהן פלגא של בעל הבית – בכ”י: ואהן נׄסבׄ (ונמ' גם עי"א) פלגא.

50 כמה חייב באחריותו – בכ"י: חייב לׄחבירוׄ (ונמ' גם עי"א) באחריותו.

י ג

10–12 “ר' ירמיה בעי… וולדן
לשני” בא בכ“י אחרי “ר' ירמיה בעי… להיות כשואל” (12– 14). אלא שהסופר
ציין אׄ ובׄ להחליף את סדרם, וכך החליפו את סדרם בד”ו.





פ"ו

י ד

52–53 מי' רבן ואשכחן… היך הינון עבדין – נשמט ע"י שויון־סופות.





פ"ז

יא ב

48, 50 אמר רבי לא – בכ"י: לָא.

60 הלכה ו' – נ“ב עי”ע.





בפ“ז ופ”ח אין כל תקון והגהה עי"א לא במשנה ולא בגמרא.





פ"ח

מ"ה יא ג

38 והמוכר אומר איני יודע – נ“ב עי”ע: והלׄׄה.

יא ד

16 אמר רבי לא – בכ"י: לָא.

18 להוציא מדברי סומכוס – בכ“י: מידי, ונ”ב עי"ע: מדברי.





פ"ט

מ"ח יא ד 60 רשב“ג אומ' – בכ”י: או', ונ“ב עי”ע: אוסׄׄר.

מט"ז יב א 12

ומחזיר אחד – בכ“י: ומנׄׄיח, ונ”ב: ומחזיר.

45 לינה חייב בה – בכ“י: לי נה, וחוברו עי”א.

64–1 גובה כל הלילה וכל היום – בכ"י: כׄל היוםׄ וׄכל (ונמ' גם עי"א) הלילה וכל היום.

פ"י

יב ג

36–37 שהוא שם – בכ“י: שהושם (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: שהוא¨שם.

49 בין באבן הסתת חייב – “הסתת חייב” נ“ב עי”א ונשמט ע"י שויון־תחלות.





בבא בתרא





בפ“א ופ”ז אין שום תיקון והגהה עי"א לא במשנה ולא בגמרא.

פ“א מ”א כפיסין – בכ“י: כיפׄׄים (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: כפיסׄׄין.

יג א

4 ר' יונתן מקשי – בכ“י: יוחנן (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: יונתן.





פ"ב

יג ב

24 את ארצו' הכותל – בכ“י: את הכותל, ותלוי עי”ע: ארצות.

53 מיפתח ליה חנות – בכ“י: חנו, ונו' ת עי”א.

63 אינון רבינין – בכ“י: דרבינין, ונגרדה ד עי”א.

יג יג

19 לא תהלוך ממדינחיה – “תהלוך” נ“ב עי”א.

[35 אילו מדידי – עי' תרביץ ש"ה עמ' 272.]





פ"ג

יג ד

64 מהדא דכתי' ותקח המילדת – “דכתיב” תלוי עי"א.

יד א

43 והן דתימר כי שותף – “כי” תלוי עי"ע (?)

62–63 אין נפסל בבית דין – בכ“י: כׄׄל הׄׄיל' גרׄׄש, ונמ' עי”א.

יד ב

11–13 שמע ר' אושעיא… מארבע אמות מעכבו – נשמט ע"י שויון־סופות.

[23 הוינא בעיית לעי – בכ“י: בעייתלעי (בתיבה אחת), ונ”ב עי“ע: נ”ל בעׄׄית לעי. – מו"ר]

24 מגחך הוינא באו גברא – בכ"י: בָאי.





פ"ד

יד ג

23 לאיזה דבר – בכ“י: לאי זה, וחוברו בקו עי”א.

[29 שהוא צריך ליקח לו דרך – בכ“י: שאין (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: שהוא. – מו”ר]

[34– 35 מכר לו חצר סתם – בכ“י: שדׄׄה (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: חצרׄׄ. – מו”ר]





פ"ה

מ"י יד ד

55 הרי זה של מוכר – בכ“י: שללוקח, ונ”ב עי“ע: ס”א שלמוכר. אינו חייב להטיף לו – “אינו” תלוי עי"א.

מי"ב

60 מידותיו לשלשים יום – בכ“י: את (או מדת? רשמי ת ניכרים)
לשלשים [ונ”ב עי“ע: אחׄׄת, ונמ' עי”א ותוקן בפנים עי“א: אחת (=אחת לשלשים
יום) – מו”ר]

61–62 פעמים בשבת וממחה את משקלותיו – נ“ב עי”ע.

62 ומקנה מאזנים – הסופר כתב תחלה: וקנה, ותיקן ה לח' ותלה מ.

טו א

[11 מלקטין עשבים מכל מקום – בכ“י: עצים (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: עשבׄׄים. – מו”ר]





פ"ו

טו ב

54 מודה ברם תמן רבי שמעון – נשמט ע"י שויון־סופות.

60 מאה חביות אני מוכר לך – בכ“י: נׄותןׄ (ונמ' גם עי"א) ותלוי עי”ע: מוכר.

טו ג

16 תני קנטר חייב להעמיד – בכ"י: תנֵא.





פ"ח

טז א

35 תן להן בקרקעו' – נשמט ע“י שויון־תחלות ונ”ב עי"ע.

58 מאחר שנתנה להן – בכ“י: שנתתה (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: נ”ל שנתנ֞ה.

62 מת אביו בחיי אבי אביו – “אבי” תלוי עי"ע.

טז ב

53 אע“פ שאמר אי איפשי בהן – “אי” תלוי עי”ע.

טז ג

26 הראשון אובל פירות – “פירות” תלוי עי"א.

27 הדא אמרה מוכרת קרקע – ת של “מוכרת” תלוי עי"ע.





פ"ט

מ"ג

47–48 ואם אין שם יורש אלא הוא – “יורש” נ“ב עי”ע.

טז ד

[52 או שהיתה אשתו מעוברת – “אשתו” נ“ב עי”ע. – מו"ר]

56 תני האומר המבשריני – “האומ' " תלוי עי”ע.

יז א

5 כך אנו אומרים – בכ“י נו‘: אדם שיצא לליסטייא חולקין עמו, ונמ’ עי”א, שט"ס וא מלהלן שו' 7.

13 דרב נחמן בר שמואל בר נחמן – “דרב” נשמט בראש שורה ונ“ב עי”א.

24 וכל ונפל ביתא – בכ"י: וֵכָׄׄל.

26 אוקר לרבי יהודה נשייא – בכ"י: אוקָיר.

[31 אלא הניח לו מעות – בכ“י: אלא שייר קׄ (ונמ' עי"א), ונ”ב עי“ע: הנׄׄיח לו. – מו”ר]

47 ות אמרת – בכ"י: וָתְּ.

[55–56 היו קרקעות… במקום אחר – נ“ב עי”א. – מו“ר] ונשמט ע”י שויון־סופות.





פ"י

יז ג

14 בשם רב ירמיה – בכ“י נו' (מן השורה הסמוכה): מ֝קושר שכ֝תבו עדיו לארכו֝, ונמ' גם עי”א.

יז ד

4–5 המלוה את חבירו על ידי ערב כו'. – בכ“י: בשטר, ותלוי עי”ע: על ידי ערב.





סנהדרין





פ"א

מ"ב

יז ד

[52 משום רבי ישמעאל אומר (!) בעשרים ושלשה – עי' הרביץ ש"ו עמ' 55.]

יח א

37 לפני מי אתם עומדין – בכ"י: יׄודעיןׄ (ונמ' גם עי"א) עומדין.

58 אל“ף, מ”ם, תי“ו – בכ”י: אָלֶ“ף מֵ”ם, תָי"ו.

יח ב

26 משתשמע דבריהן ויודע את' – בכ"י: מששמע (ות' תלויה עי"ע) דבריהן וא (=ואתה, ונמ' עי"א) ויודע (ותלוי “אתה” עי"ע).

38 כי לא לאדם תשפטו – “לא” נשמט בדרך הפלוגרפיה ותלוי עי"א.

יח ד

20 ששה עשר יום – בכ"י: יו יום.

62 תלמו' לומ' בני ישראל מועדי, – בכ“י: מֹעֲדָי, ונ”ב עי"א “בני ישראל”.

יט א

3 ואם עיברוה מעוברת – בכ"י: אׄינהׄ (ונמ' גם עי"א) מעוברת.

15 א“ל לי נא ידע – בכ”י: לֵי נָא.

44 אמר לו רבי עקיבה דייך – “ר' עקיבא” (כך שם) תלוי עי"א.

50 סיניה מעילוי ריגליה – בכ“י: מעל (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: מעילוי.

יט ב

9–10 ליה אין והתנינן… אמר – נשמט ע"י שויון־סופות.

11–12 בן בן ר' לעזר בן פרטא – “בן” (פ"א) תלוי עי"ע.

25 אמר רבי חזקיה – בכ"י: זׄיראׄ (ונמ' גם עי"א) חזקיה.

יט ג

11 של שבעים ואחד – בכ“י: שלעׄאׄ, ונ”ב עי"א: שבעים ואחד.

12–13 של שלשה ועשרים – בכ“י:
שלכׄגׄ, ונ”ב עי“א: שלשה ועשרים. וכ”ה בכ“י בכל הפרק, ודיו למסדר בפתרון
ר”ת פעם אחת.

45–46 לוי ומאתי' ושבעים ושלשה כתב
עליהן – המגיה כתב כך במקום “לוי ורׄעׄגׄ וכתב עליהן” שבפנים, ושכח
למחקו.

47 וכל שעלה בידו חמשת שקלים – בכ“י נשתרבב כאן: לׄוי או' לו כבר פדאך בן לויׄ, ונמ' גם עי”א.

56 כל שעלה בידו זקן – בכ"י: פׄיטקיכםׄ (ונמ' גם עי"א) זקן.

יט ד

4 ונחושת התנופה – בכ"י: ונחושת הנחושתׄ (ונמ' גם עי"א) התנופה.





פ"ב

יט ד

56 אמ' ר' לעז' כהן גדול וכו' – נ“ב עי”א: עיין בירוש' דר' פ' בתרא דהוריות ובאגדת שמואל.

כ ב

6 שנשא אש' גויה – “אשה” נשמט בסוף הדף, ונ“ב עי”א.

9 הא נבל אתי מן דכלובי – “הא” תלוי עי“א. לית בישר' בר טבין סגין מישר' – בכ”י: סגין מיני.

12 ומניין לדיני נפשות – בכ“י: ממונות, ונמ' עי”א ותלוי “נפשות”.

16 על כלבא לינא חייס – בכ"י: לֵי נָא,

19 ולא משחני שמואל – בכ"י: דׄודׄ (ונמ' גם עי"א) שמואל.

כ ד

12 הוה מהלך באורחא – בכ"י: מהלך בׄשוקאׄ (ונמ' גם עי"א) באורחא.





פ"ג

כא ג

5 מה דאת חייב לי' – בכ"י: מה דת (א תלויה עי"ע) חייב לי.

15 מופנה להקיש – בכ“י: מופל֯ה, ונ”ב עי"ע: נׄאׄ מופנ֯ה.

[57 ילפין אבדה אגדה – בכ“י: אגדה אגדה, ונ”ב עי“ע: נ”ל ילפין. – מו"ר]

כא ד

34 בעית מזכה לפלוני בדינא – בכ“י: בעית לפׄׄל' מׄזכה
(הנקודות – סימן להחלפת סדר התיבות), ונמ' “לפל' " עי”א, ותלוי “לפלוני”
עי”א אחרי “מזכה”.

51 מהו שיהא צריך בית דין – בכ“י: שיתא, ותוקן עי”ע (?): שיהא.





פ"ד

כב ב

13–14 ומניין שאף הוא… בנפש למות – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.





פ"ה

כב ג

53–54 והנה אמת נכון… ושאלת היטב – כנ"ל.

כב ד

49 תמן אמר אך לרבות – “אמר” תלוי עי"א.

כג א

2 וחזני כניסיות – בכ“י: הכנסת (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: כניסיׄות.





פ"ו

כג ב

37–38 צפה יהושע ברוח הקודש – בכ“י: משׄה (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: יהושׄע.

כג ג

13 שרוניה וקום וערק – “וקום” (“וקם”?) תלוי עי"א.

כג ד

59–60 הוא שדוד אומר… הנהרגין והנחנקין – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.





פ"ז

כד ב

22 היקילה בנישואיה – בכ"י: היקילה בנשואֵה.

31 שאת מוציאן בקלה שבמיתות – נ“ב עי”א: לדון.

59 יטלינו מבין האגפים – בכ“י: מן (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: מבין.

כד ג

52–53 על דעתיה דר' אלעזר – בכ“י: יוחנן, ונמ' עי”א ותלוי “אלעזר”.

57–58 על דעתיה דר' לעזר מהו לחפור בה כורות שיחין ומערו' – נשמט ע"י שויון־סופות.

כד ד

4 מתניתא מסייע לר' לעזר – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע (ושם: מסייע').

כה א

30 המביא' את הבהמ' עליה – “עליה” תלוי עי"א.

כה ב

8 מילתיה הדא אמר' – “מילתיה” נ“ב עי”א, והוא נ“א ל”הדא".

24–25 כל לה' אלהיכם לא תעשון כן.

42 ושבביברים יהו מותרין – בכ"י: אׄסוריןׄ (ונמ' גם עי"א) מותרין.

52 ומזרעך לא תתן – בכ“י נו‘: להעביר למולךׄ, ונמ’ גם עי”א.

53 לא תתן להעביר – בכ“י נו‘: לׄמולךׄ, ונמ’ גם עי”א.

כה ג

12 על יוצאי יריכו – בכ“י נו' (נשתרבב מלקמן): אמ' ר'
תנחום בר יודן אע”ג דר' לעזר ביר' שמעון אמ' בכלל עובדי ע“ז היה, ונמ'
עי”א.

33 או בזה פיתום – בכ"י: או (=אוב) זה פיתום.

34–35 אית תניי תני זה הנשאל
בגולגולת אית תניי תני הנשאל בזכורו – כך גם בכ“י, וצ”ל: אחד (= אחת – אתת
– את"ת = אית תניי תני) הנשאל בגולגולת אחד הנשאל בזכורו?

[50 נער חסר אמור בפרשה – בכ“י: כתוב בתורה, ונ”ב עי“ע: אמור בפרשה. – מו”ר]

64 מכמינין עליו שני עדים – “שני” תלוי עי"א.





פ"ח

כו א

[48 הוי אומר גדול – נ“ב עי”א. – מו"ר]

57 הא ללקות לא – “לא” תלוי עי"א.

כו ב

8 אזהרה לגניבה שנייה – “אזהרה” תלויה עי"א.

31 לא תגנובו (פ"ב) – נשמט בדרך הפלוגרפיה ונ“ב עי”א.

31 שבעלה אינו רוצה להשקותה – “שבעלה” נשמט בראש הדף ונ“ב עי”א.

31–32 עד שלא נכתב המגילה – בכ“י: נמחקה, ונ”ב עי"ע: נכתבה.

56 תיקנו בו שישבע – בכ“י: שלא ישבע, ונמ' “שלא” עי”ע ותלויה ש.

כו ג

11 שאם בא לגנוב וודאי – בכ“י: להרוג (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע (?): לגנוב.





פ"ט

כו ד

25–26 שחטה ואת בת בתה – “בת” תלויה עי"א.

כז א

15–16 ללמד על כל האונסים – בכ"י: הָאֹנָוסִים.

31 מת בעמידה ראשונה – בכ“י: אחת, ונמ' עי”א ונ“ב עי”ע: ראשונה.

כז ב

6 רבי שמעון אומר חמורה שריפה מסקילה – בכ“י: סקילה משריפה, ונמ' “משריפה” עי”א, ונו' מ לפני “סקילה” ו“שריפה” תלויה.

14 שני איסורים כאחת – “כאחת” תלוי עי"א.





פ"י

כז ג

50 נושא כתיב

כח ב

8–9 הרי לשנים עשר שבטים – “שבטים” תלוי עי"א.

[11 שהוא התחיל בקלקלה – בכ“י: בעבירׄׄה, ונ”ב עי“ע: בקלקׄׄלה. – מו”ר]

24 אשר דבר ביד יהושע – “אשר” נשמט בסוף שורה ונ“ב עי”א.

33 אמר לון אחאב – נשמט ע"י שויון־סופות.

[35 והשתחויתם – נשמט בראש שורה ונ“ב עי”א. – מו"ר]

41 וישם שק – בכ“י נו‘: בׄמתניוׄ, ונמ’ גם עי”א.

46 ועושה תשובה

56 אם אין נביאים – נשמט ע"י שויון־סופות.

כח ג

6 אמר ליה לא לך – בכ"י: אמר ליה ל֝ךׄ (ונמ' גם עי"א) לא לך.

16 הנערים המרגלים – בכ“י: האנשׄׄים (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: הנעׄׄרים.

43 לא הוסיף אלא חידש – בכ“י: ולא חידש, ותוקן עי”א: אלא.

52–53 ולא ישחיתך – נשמט ע"י שויון־תחלות.

כח ד

9–10 בא וטול לך… והיתה אומרת לו – נשמט ע"י שויון־סופות.

11 וכיון שהיה נכנס

13 יינן יין נסך של גוים – בכ“י: יינן שׄׄלגוים, ונ”ב עי“ע: יין נסך, והוא נ”א, והמסדר חשבו כתוספת ועירבב את הנוסחאות.

כט א

23 אין ממנין שני כהנים גדולים כאחת – “גדולים” תלוי עי"א.

[36 טעין כהנייא לרומא (פ"ב) – בכ“י: בהמׄׄה, ונ”ב עי“ע: כהני֔יא. – מו”ר]

51 מאן דחכם דידע מקימתיה – “דחכם” תלוי עי“ע, ונ”א הוא ל“דידע”.

כט ב

48 לעשותן ריעים אילו לאילו – בכ“י: רֵעים אבל להלן גם בכ”י: ריעים.

כט ג

9 אספו לי חסידיי – בדפו' נשתרבב כאן מלקמן שו' 12: וגו'. חסידיי שעשו עמי חסד (ונמ' עי"א), ונ“ב עי”א: כורתי בריתי עלי זבח.

32 דלא איתגייר – בכ“י: דלא אנטולינוסׄ (ונמ' גם עי"א) איתגייר. אנטולינוס – כ”ה גם בכ"י בכולם.





פי"א

ל ב

44 אלא מלמד שמת בערב ראש השנה – “מלמד” תלוי עי"א.





מכות





פ"א

לא א

22 ונאמר רשע במחוייבי מכות – “רשע” תלוי עי"א.

54–55 בחמשה בחדש בקיסרי… הייתם עמנו – נשמט ע"י שויון־סופות.

לא ב

19 לא חיישון לון – בכ“י: חששון, ונ”ב עי"ע: חיישון.

לא ג

54–55 גבי מיטה ביום… בלילה ודרך.





פ"ב

לא ד

54 יורה חטאים בדרך – בכ“י: לחטאים דרך, ונמ' ל עי”ע, ותלויה ב עי"ע.

לב א

[18 לא היו מעלות שכר – בכ“י: מעלות הׄיוׄ (ונמ' גם עי"א), ונ”ב עי“ע לא היׄׄו. – מו”ר]





שבועות





פ"א

לג א

15 שנ' למען טמא את מקדשי – “שנ' " תלוי עי”א.

38 ושעיר עזים חטאת – “עזים” תלוי עי"א,

לג ב

35 שוב דא במוכר – נו' עי"א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבשורה.

39–40 האומר אין יום הכיפורים… על כורחו – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

לג ג

14 לא במהרה ינתק לעולם – “במהרה” תלוי עי“א, וא”צ.





פ"ב

לג ד

52 כמה דרבי ליעזר – בכ“י: שמעון, ונמ' עי”א ותלוי “לעזר”.





פ"ג

לד ב

22–23 אבל סבור הייתי… בקרבנה – נשמט ע“י שויון־סופות ונ”ב עי"ע.

56 באילין גמרייה – בכ"י: גֳמְירַיָיה

לד ג

13 תני בשם רבי שמעון – “בשם” נ“ב עי”ע.

50 או להטיב פרט – בכ“י: להיטיב פרט, ונו' שם (באשגרה מלקמן): לכל אשר יבטא חזר וכלל, ונמ' עי”א.

63 כיני מתניתא חייב – “חייב” תלוי עי"א.

64 בשאר האיסורין – בכ“י נו' (בסוף השורה): שבועה שא, ונמ' עי”א.

לד ד

37 והנגעה – נו' עי"א על מקום חלק (כדי תיבה א') שבשורה.

38 עגול הוא מלמטה – בכ“י: מלא (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: עגׄׄול.





פ"ד

מי"א לה ב

5 אם יודעין אתם – בכ“י: כשתדׄׄעון, ונ”ב עי"ע: אם יודׄׄעין אתם.

52 שלא תהא העדה קרובה – “קרובה” נשמט בסוף שורה ונ“ב עי”א.

[59–60 מפי ב“ד להוציא עד אחד – נ”ב עי“ע: נ”ל בפׄׄני. – מו"ר]

לה ד

1 שיש עמהן שבועה – בכ“י: שאין, ונמ' עי”א ותלוי: שיש.

23 מה הוא הולכין אחר רוב נטיעות – נשמט ע"י שויון־סופות.

50–51 משביע אני עליכם סתם חייבין – “חייבין” תלוי עי"א.





פ"ה

לו ב

20 מהו שתחול שבועה על האמצעיים – “שבועה” תלוי עי"א.

22–24 אין לך בידי מהו… חטין ושעורין וכוסמין – נשמט ע"י שויון־סופות.

לו ג

7 אם או' את פרט ר“מ – בכ”י: כלל (ונמ' עי"א), ונ“ב עי”ע: פרט.

25 כל ל' קנס – בכ“י: כלל (והוגה עי"א: כלול'), ונ”ב עי"ע: כל שלׄׄשים.





פ"ו

לז א

33 בשעורים דברי הכל חייב – “דברי הכל” תלוי עי"א.

41–42 מה נן קיימין אם בשטענו קנקנים ושמן – בכ“י: חׄטיםׄ (ונמ' עי"א), ונ”ב: קנקנים.

לז ב

7 תאמר בשבועת הפקדון… ובקרקעות – נשמט ע"י שויון־סופות.

[35–37 תני ר' חיא (!) ולא ידעין
… דתנן (!) אין נשבעין… דתנן (!) זה אומר וזה אומר קטון – נ“ב עי”א. –
מו“ר] ונשמט ע”י שויון־סופות.





פ"ז

לז ד

37 כמי שניתן להן מתנה – בכ“י: שֶׁנִותָּן, ונגרדה ו עי”א.

לח א

17 כעין שבועת תורה – בכ"י (בסוף שורה): בׄעייןׄ (ונמ' גם עי"א) כעין…





פ"ח

לח ב

59 נישמעינה מהדא – בכ“י נשתרבב מלעיל: הרי שנמצא הגנב ואין לו לשלם, ונמ' עי”א.

לח ג

10 שיש עליו תשובה – בכ“י: שאין, ונמ' ותלוי עי”ע: שיש.

42 אין משערין אותו אלא בגופו – “אלא” תלוי עי"א.

43–44 אין אומרין אלו היה אחר… חייב – נשמט ע"י שויון־סופות.

לח ד

5 אם בשוגגת בעבירה ובשבועה – בכ“י: ובשגגׄׄה, ונ”ב עי"ע: ובשבועׄׄה.

[53 מאחר שאין ס“א שיש – בכ”י: מאחר שאין, ונ“ב עי”ע: נ“ל
שיש, ונמ' “נ”ל” עי“א ונ”ב “ס”א" – מו“ר.] פטור ס”א חייב – בכ“י: פטוׄׄר,
ונ”ב עי“ע:
&lt; נ”ל: &gt;
חייב.





עבודה זרה





פ"א

לט ב

10 מי גרם להם חמת מיין – “חמת מיין” נ“ב עי”א.

31–32 תני נכנס לעיר… כמחניף להן – נשמט ע"י שויון־סופות.

60 על דעת רבי בא מותר – כ“י: חנינה, ונמ' עי”א ותלוי: בא.

לט ג

7 הוא ישופך ראש – “ראש” תלוי עי"א.

10 מאן סבר – בכ"י: מאן דׄאמׄ' (ונמ' גם עי"א) סבר.

18 מילני אימירא – בכ"י: מַילָנֵי אִימֵירָא (= μελάνη ήμέρα, יום שחור),

20 קלנדס אסורה לכל – בכ“י: קלנס, ונ”ב עי"ע: קלנדס.

27–28 שלשה זמני' בבבל – ב ראשונה תלויה עי"ע.

28 ושלשה זמנים במדיי – בכ“י: ושמונה, ונ”ב עי"ע: ושלשׄׄה.

32 וקרטיסים – בכ"י: וקרטיסיס.

43 שניהן כאחת… תיפתר שגילחו – נשמט ע"י שויון־סופות.

לט

16 לית את בדיק ליה אהן ירידה דצור – “לית” תלוי עי"א.

32 רבי יהודה בן בתירא אומר חבילה – נשמט ע"י שויון־סופות.

מ ב

14–15 רבי חנינה בריה דרבי אבהו
בשם רבי אבהו – בכ“י: דמר ר' חנינה בשם ר' אבהו, ונ”ב עי"ע: בריה דר' אבהו,
כלומר במקום “בשם ר' " צ”ל: בריה דר‘, והמסדר שילב זו בזו ב’ נוסח‘. בשרידי
270: ר’ חנינה ברה רבי אבהו.





פ"ב

מ ג

34 זכרים אצל זכרים – נ“ב עי”ע.

57 היתה חכמה ייבה – בכ"י: יי בה (ב' תיבות). בשרידי 272: ייבה.

מ ד

36 בשמיה דישו בן פנדרא – נו' עי"א במקום חלק (כדי ד' תיבות) שבשורה.

38 והוות ליה כן כשגנה – “כן” תלוי עי"ע.

63 ישו בן פנדרא – נו' עי"א במקום חלק (כדי ב' תיבות) שבראש שורה.

מא א

13 שהיה מוכר ספרים תפילין – בכ"י: תׄׄפילין סׄפרים (נקודת־סימון להחלפת סדר התיבות).

26 מן דקמון רבו אילא עם – “עם” תלוי עי"ע.

35 אסיר. בר נטוזא – בכ“י: אסיר. ר֯' יעקב בר אחא ר' אמי בשם ר' לעזר֯, ונמ' גם עי”א, שט"ס הוא מלקמן.

מא ב

53 כנס הגוי… לתוכן מים – כפול בכ“י, ונמ' פ”א גם עי"א.

61–62 אהן כוזא לא בלע – בכ“י:
כוזה, ומכיון שהוי”ו והזי“ן נדבקו [כתב הסופר בגליון שוב: כוזה, והוגהה ה
לא' עי”א. – מו"ר]

מא ג

16 אף על פי שמבושל – בכ“י: מבושל (וכן בשרידי 274), ותלויה ש עי”א.

41 וחביבים יותר מדברי תורה –נ“ב עי”א: נ֞א וחמודים כדברי. שרידי 275: וחביבים כדברי.

מא ד

32 שלא נשתנה מברייתו – בכ“י: שנשתנה, ותלוי עי”ע: לא.

מב א

25 במקום שאין המים מהלכין – בכ“י: הולׄׄכין (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: מהלכׄׄין.

29 שהראשים והשזרות שלה קיימין – “שלה” תלוי עי"א.

50 רבי יעקב בר אחא – בכ"י נו' (נשתרבב מלעיל): רׄ' יעקב בר אידיׄ (ונמ' גם עי"א).





פ"ג

מב ג

7 כוכבא בטיהרא – בכ"י: בׄׄטיהרא כׄוכבא (נקודות – סימן להחלפת הסדר).

[13 ומקלס קומי כליׄׄיה – נ“ב עי”ע: פי' כלות. – מו"ר]

37–38 ר' ליעזר תלמידיה מי דמך – בכ"י: לְיעזר (= לְעָזָר).

47 אבל הקב“ה שליט בים – בכ”י: הקׄ.

מב ד

18 רבי שמעון בן עזאי – בכ“י: אלעׄׄזר (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: עזׄׄאי.

60 אף עמהן דבר שהוא מיוחד להן תכשיט להן – נשמט ע"י שויון־סופות. ואי' בשרידי 279 (ע"ש).

63–64 מן דמר בין שלו… ושל חבירו מותר – כנ"ל.

מג א

[5 בדבר שאין בו רוח חיים – בכ“י: שיש, ונ”ב עי“ע: שאׄׄין. – מו”ר] בכ“י נו' (באשגרה מלקמן): היא מתנית‘, ונמ’ עי”א.

23 ומפני שהכניסה לפנים מן הקנקלין אסרה – בכ“י: שהכניסה לקנקׄׄלין (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: לפנים מן הקינקלין.

34–35 ויעל דוד כדבר גד – בכ“י: ויעל גדׄׄ (ונמ' עי"א) כדבר גדׄ, ונ”ב עי"ע: דוד.

55 שקץ תשקצנו

מג ב

10 עד֞ פוסל

15–16 אם בשאינו עתיד להחזירן – בכ“י: בעתיד, ותלוי עי”ע: שאינו.

20 תני בית ע“ז ונסמכה לו – בכ”י: בַת.

מג ג

9 ליקח בגד מן הגוי – “בגד” תלוי עי"ע.





פ"ד

מג ד

5–6 יכול לא יתן שני אבנים… להשתחות עליה – נשמט ע"י שויון־סופות.

מד א

19 אמר רבי יוחנן מצבה – בכ“י: מַצֵּוׄׄבָה. ונגרדה הוי”ו עי"א.

60 נתנסך הקילוח – נשמט בדרך הפלוגרפית.

מד ב

5 אגרוניסוס שטעם מן הכוס – בכ“י: אגרוניסום שטעם מן הג֯וי, ונ”ב עי"ע: הכ֯וס.

43 או אוסר בהנייה – בכ"י: או מׄתירׄ (ונמ' גם עי"א) אוסר בהנייה.

57 בזמן שהיין של ישראל – “של ישר' " נ”ב עי"א.





פ"ה

מד ג

61 מתניתא מסייעא לרבי יוחנן – בכ“י: יונ֯תן, ונ”ב עי"ע: יוחנ֯ן.

מד ד

45 כמין יון אית להון – בכ“י: יוׄׄון (ונגר' ו שניה
עי"א), ונ”ב עי“ע: נ”ל יוׄׄן והוא דמות יונה. יוון – גם בקטע גניזה (תרביץ
ש"ג 246).

מה א

38 אם יש בו בנותן טעם אסור – “אסור” תלוי עי"א.

44 בכרכים אחר שלשה ימים – “בכרכים” נ“ב עי”ע.

46–47 בשבת אחר זו אחר זו מותר – “מותר” תלוי עי"א.

47 אף כשאמרו של נחתומי' בכפרין – בכ“י: בכרכין, ותוקן עי”א: בכפרין.

מה ב

4 מה תלמוד לומר לא יאכל – “לא” תלוי עי"א.

38 והדפין והעדשה – ה אחרונה של “והעדשה” על גרד.

43 וחצי לילה – בכ“י: או חצי, ונמ' או עי”א ונו' ו עי"א.





הוריות





פ"ט

מה ג

55 אחר מיעוט (פ"ב) – נשמט בדרך הפלוגרפיה.

מה ד

1 והביא אמרין ליה – “והביא” תלוי עי"א.

22–23 אחר ואם בטועה לומר התור' אמרה אחריהם אחריה' – נשמט ע"י שויון־סופות.

29 פטור. א“ר יוחנן… בפני עצמו – נשמט ע”י שויון־סופות ונ“ב עי”ע.

36 מיעוט הקהל שעשו חייבין שאין בית דין – בכ"י באשגרה
מלקמן: מיעוט הקהל שעשו בׄלאׄ הׄורייהׄ (ונמ' גם עי"א) חייבין שׄכן
בהורייהׄ (ונמ' גם עי"א) שאין בית דין.

41 יצא המ“ש – נו' עי”א (ושם: הׄמׄשׄ) במקום חלק (כדי ג' תבות) שבשורה.

מו א

29 לא שהורו מותר לאכול חלב – “מותר” תלוי עי"א.

31 היך עבידא נביא ומדיח – “עבידא” תלוי עי"א.

34 שמע לה מן דבתרה – בכ"י: מן הׄדאׄ (ונמ' גם עי"א) דבתרה.

40 ולא ממזרים – נשמט מן “ולא” עד “ולא”.

41 בית דין ממנין ממזירין – בכ"י: ממנין אׄותוׄ (ונמ' גם עי"א).

59 טעמא דהין תנייא – בכ"י: דהֵין.

מו ב

6 תני רבי שמעון בן לעזר אומר משמו – “שמעון בן” נ“ב עי”א.





פ"ב

מו ג

47 הייתי אומר אף אוכלי שקצים – “אף” תלוי עי"ע.

60 לבטל מקצת ולקיים מקצת – בכ"י: ולקיים מצות (ונמ' עי"א) מקצת.

מו ד

17 היה משמש עם הטמאה חייב – “הטמאה” תלוי עי"א.

22 ואפילו פירשה עליו נדתה – אחרי “ואפילו” גרד של ג' אותיות.

58–59 דתני לא נחלקו… ועל ביטוי שפתי' – נשמט ע"י שויון־סופות.

מז א

53–54 אין חטאו וידיעתו שוין – נשמט בדרך הפלוגרפיה.

43 אף באכילת פרסים – בכ"י: פְרָסִיים.

מז ב

44 וכתיב (אולי צ"ל: וכי?) באכילת פרסים – בכ"י: פְרסיים.

מז ג

33 והיור' בולע' – לע על גרד עי"א.

36–37 שנאמר קום משחיהו… ואין בניו טעון (!) משיחה – נשמט ע"י שויון־סופות.

47 אין מושחין מלכים כהנים – “מלכים” תלוי עי"ע.

56–57 מאי טעמא עלו ההר… חסר מהראשון – נשמט ע"י שויון־סופות.

58–59 מה טעמא דר“מ – “מה טעמ' " נ”ב עי”ע.

59–60 להוציא למרובה (!) בגדים… ומה ת“ל כהן – נשמט ע”י שויון־סופות ונ“ב עי”ע.

מז ד

7 עבודתו משל מי – “עבודתו” תלוי עי"א.

30 אייתיהו – נו' עי"א במקום חלק (כדי ב' תיבות) שבשורה.

מח א

39 לפר עדה לכל מעשיו – בכ"י: לכל מׄועדיוׄ (ונמ' גם עי"א) מעשיו.

46 עם כשהוא חורש – בכ"י: עם כׄשהלכוׄ (ונמ' גם עי"א).

מח ב

5–6 אבידת אביו שחצי תלמודו ממנו –
בכ“י: אביו קׄודמתׄ (ונמ' גם עי"א).
25 והאיש אין דרכו לכן – כפול בכ”י, ונמ' פ“ב עי”א.

28 כיון שהגיע לפתחו – בכ"י: לׄבודקוׄ (ונמ' גם עי"א) לפתחו.

מח ג

12 איפשר לעולם לחיות בלא יין – בכ"י: אי (נמ') איפשר לעולם בׄלאׄ (נמ' עי"א) לחיות.

12–13 אי איפשר לעולם לחיות בלא מים – “אי” תלוי עי"א.

14–15 אי איפשר לעולם בלא מלח – “אי” תלוי עי"א.





נדה





פ"א

מח ד

62 ובא מעשה לפני חכמי' ואמרו – “ואמרו” תלוי עי"א.

מט א

3 ומקולקלת למיניינה – הסופר כתב תחלה “וׄאינהׄ” ומחקה וכתב: ומקולקלת.

62–63 ביקשו ליגע בוולד משום ספק ממזירות – “ספק” תלוי עי"א.

מט ב

16 בהרבה הרי הוא בארבע – נו' עי"א במקום חלק (כדי ג' תיבות) שבסוף שורה.

21 והרביעי של בית ר' ממנה שזורין – בכ"י: עליהׄ (ונמ' גם עי"א) ממנה.





פ"ב

מט ד

43 רבי חמא אבוי דרבי הושעיה – בכ“י: בׄׄר (ונמ' עי"א), ונ”ב עי"ע: אבוי¨דר'.

58 לעת ותנינן הפקידה היא ממעט מעת – נשמט ע"י שויון־סופות.

נ ב

30 בשם רבי שמעון בר אבא – כפול בכ“י, ונמ' פ”א עי"א.

37 כשם שהיא מראה מראה כתמה – בכ"י: מראה מראֵה.

38 או אל אחד מבניו הכהנים – “אחדר” תלוי עי"א.





פ"ג

נ ג

10 ולא מה שבחתיכה – בכ"י: ולא מה שׄבשילייאׄ (ונמ' גם עי"א) שבחתיכה.

61 ובר קפרא – בכ"י נו' (נשתרבב מלהלן): שׄתי עׄיניו טוחות מׄהוׄ (ונמ' גם עי"א).

נ ד

5 אבל וולד הוא להושיב – “אבל” תלוי עי"א.

נא א

25 תשב לנקבה בלבד – “בלבד” תלוי עי"א.

33 הדא דבי גמליאל – בכ“י: הדׄׄא, ונ”ב עי“ע: נ”ל חׄׄד.





ולבסוף – מלים אחדות על כותרות הפרקים וחתימותיהם בכ"י ליידן:

א) גם בכי“ל נכתבה המשנה לפני פרק־התלמוד, וכמו שהעיר
מו”ר העתיק אותה הסופר מכ"י אחר (ולא מכתבי היד של הירושלמי שהיו
לפניו).

ב) לפני מסכת ברכות – כותרת: בשמך רחמנא
וחננא. ולפני כל פרק במסכת זו (חוץ מן פ"א) – מספר הפרק: פרק שיני, פרק
שלישי וכו‘. בשאר המסכות בא לפני כל מסכת שמה: מסכת פיאה, מסכת דמאי וכו’.
ואין סימון המספר לפני הפרק.

בראש מסכת שבת:

בעזרת היודע ועד אתחיל ואסיים סדר מועד

מסכת שבת

בראש יבמות: סדר נשים

מסכת יבמות

בראש ב"ק: סדר ישועות

בבא קמא

ובראש ב"מ: בבא מיצעא (מיצעא – גם בחתימה!).

ג) בסוף כל פרק במשנה באה חתימה “סליק פירקא”, חוץ
מפרק שני של ברכות, שהתחיל תלמודו של פרק באותה שורה שנסתיים משנתו,
ובגליון נוסף עי"א: סליק.

משנה פט“ו ופט”ז של מסכת יבמות כתובות סמוכות זו לזו, כי
כ“י הירושלמי, שהיה לפני הסופר, היה חסר סופו של פט”ו וראשו של פט“ז (מן טו
ע“ב שו' 6 “רוב העדות…” עד טו ע”ד שו' 59 “… עברו שם”), וסופר כ”י
ליידן לא הרגיש בחסרון זה. [ועי' מ“ש בענין זה מו”ר בידיעות המכון למדעי
היהדות חוב' ב' עמ' 6.]

ד) בחתימות פרקי התלמוד אין אחידות. ברובם של
הפרקים חותם “הדרן עלך… (שם הפרק)”; אבל יש פרקים, שהתימותיהם
שונות.

במסכת ברכות באה חתימת “סליק פירקא” רק בפ“ג ופ”ה. בשאר הפרקים אין כל חתימה.

במסכת פיאה בסוף כל פרק “הדרן עלך…”.

בשאר מסכותיו של סדר זרעים אין חתימות בסופי הפרקים בתלמוד,

בשאר הסדרים בא בסוף כל פרק בתלמוד “הדרן עלך…”.

ה) חתימת הפרק האחרון בתלמוד של מסכת באה בשתי נוסחאות:

1) הדרן עלך… (שם הפרק)

וכולה מסכתא ד…

ברחמי שמייא

2) סליק פירקא (ואין שֵׁם הפרק!)

וסליקא לה מסכתא ד… ברחמי שמייא

בברכות אין חתימה בסוף המסכת.

בפיאה וכל סדר מועד (חוץ משבת, שאין בה כל חתימה, ושקלים וסוכה) וסוטה וסנהדרין – בא נוסח 1.

בכל סדר זרעים (חוץ מדמאי, כלאים [ובחתימה נשמט שם המסכת,
ונ“ב עי”א “דכלאים”] ושביעית), שקלים וסוכה וכל ס' נשים (חוץ מסוטה) וכל
ס' נזיקין (חוץ מסנהדרין) – בא נוסח 2.

בבבות אין תיבת “מסכת” לא בחתימה ולא בכותרת, אלא “בבא”:

בבא קמא, בבא מיצעא, בבא בתרא.

בסוף המסכת האחרונה שבסדר שולבה חתימת הסדר בחתימת המסכת:

וכוליה סידרא דזרעים

וכולא סדרא דמועדא

על יד יחיאל ביר' יקותיאל ביר' בנימין הרופא נׄבׄתׄוׄיׄאׄ

(= נפשו בטוב תלין וזרעו יירש ארץ)

וכוליה סדר ישועות

ו) על חסרון העיר בשלשה מקומות:

1) בסוף פט"ז דשבת: לא מצאתי ממנו יותר בתלמוד ירושלמי.

2) לפ"ג של מכות: לא מצאתי גמרא ירושלמית בפרק הזה.

3) ובמס' נדה העתיק שתי שורות מרפ"ד והעיר בגליון: לא מצאנו(!) ממנו יותר.

כאמור לעיל לא הרגיש בחסרון ספט“ו ורפט”ז דיבמות, ולא ידע
היכן התחלת פט"ז, ולפיכך העתיק שני פרקי המשנה (ט“ו וט”ז) זה אחר
זה.

ז) מעניין יותר ומאלף הרבה סימון ההלכות ומניינן:

1) מסכת ברכות:

בפרק א' ב"פ "פיס' " (ב ע"ד 37 ו־62), והשאר – "מתני' ".

בפרק ב' פ"א "פיס' " (ד ע"ב 51), והשאר – "מתני' " (גם ה ע“ב 57: מתני', והוגה עי”א: תני).

בפרק ג' פ"א "פיס' " (ה רע"ד), והשאר – "מתני' ".

בפרקים ד–ז רק "מתני' ".

בפ“ד ח ע”א שו' 44: היל' ר' יהושע או' מעין שמונה עשרה, ונמ' עי"א.

ובפ“ז יא ע”ג שו' 9: מתני' ב', ונמ' עי"א.

בפרק ח' בא רק "הל' " (בכ"י יש “הל' " גם לפני “מה טעמון דבית שמי”, יב ע”א 18, ונמחק).

בפרק ט' פ"א "מתני' ", השאר – הל' (הל' בפעם הראשונה נמ' עי"א, ובמקומה נכתב "מתני' ").

2) במסכת פיאה:

ההלכות מסומנות ב"הל' " בכל הפרקים ומנויות (חוץ מפ"א). וכן בכל סדר זרעים.

3) חוסר אחידות בולט במסכת שבת:

א) בחמשת הפרקים הראשונים מסומנות ההלכות ב"מתני' ", והריוח בין הלכה להלכה כשליש שורה.

ב) בפ“ו ורפ”ז אין סימון ההלכה (לא "הל' " ולא "מתני' ") ולא ריוח בין הלכה להלכה.

ג) מפ“ז (הל' ג') עד פי”ד מסומנות ההלכות במספר בלבד: ב‘, ג’ וכו' (בלי "הל' ").

ד) בפט“ו–פי”ט – בלי חלוקה להלכות.

4) מסכת עירובין:

בפ"א – ריוח קטן לפני הפיסקא ואחריה, מבלי כל סימון (לא "הל' " ולא "מתני' ") ומבלי מנין.

מפ"ב ואילך – ציון "פיס' " לפני הפיסקא.

5) מסכת פסחים:

בכל הפרקים יש סימון ההלכה ומניינה (בפרק “מי שהיה טמא” נמנו ההלכות רק עד הל' ה‘, ומשם ואילך הל’ בלבד).

וכן מסומנות ההלכות ומנויות בשאר מסכות סדר מועד.

6) מסכת יבמות:

עד פ"י מסומנות ההלכות ומנויות: הל' ב' וכו'.

מפי“א ואילך – מסומנות ב”מתני' ".

בשאר מסכות סדר נשים מסומנות ההלכות ומנויות (בפ“א
דסוטה נמצא פ”א "פיס' "). בנזיר פ“ו (מן הל' ה') ופ”ח ופ“ט נו' המנין
עי”א.

7) בכל מסכות סדר נזיקין מסומנות ההלכות ומנויות (חוץ
מפ“א דסנהדרין, שבו מסומנות ההלכות כך: הל' ב‘, פיס’, מתני' [ד”פ]). וכן
בשני פרקי מסכת נדה.

חלופים אלו בסמון ההלכות ומניינן נותן מקום להשערה, שלפני
סופר כ“י ליידן היה כ”י עיקרי לקוי בחסר במקומות שונים; ואת החסרונות השלים
מכתבי יד אחרים. בכתב־היד העיקרי שלו היה סמון ההלכה ב“הל' " ומנינו. כתבי
היד האחרים, שמהם השלים את החסר, נהגו לסמן ב”מתני' " או ב“הל' " (בלא
מנין) או ב”פיס' ".

ברם סימן חיצוני זה אינו אלא יד להשערה, ויש לבדוק את הקטעים הללו, היוצאים מן הכלל בסימוניהם, בדיקה פנימית טכסטואלית.

בעירובין פ“י כו סע”א 61–62 נשמט בכ“י מן “מתניתא” עד
“מתניתא” והשלם בגליון עי”א: היא [מתניתא דלא כן רבי יהודה כדעתיה דרבי
יהודה אומר משקה טופח.] פיס' מתניתא… נראה אפוא ש"פיס' " נוסף בידי
סופר.

גם ההבדלים בכמות ההגהות והתקונים במסכות שונות עדות הם על
טפוסים שונים של כתבי יד שהיו לפניו. למשל בכל סדר נזיקין מועטות הגהות
והשלמות של הומויוטלויטון. בכל הסדר יש רק כ־30 השלמות כאלה, כמספר ההשלמות
במסכת פסחים לבדה. וישנם פרקים בסדר זה, שאין בהם כל תקון והגהה לא במשנה
ולא בתלמוד. למשל ב“ק פ”ו–פ“ח, ב”מ פ“ז ופ”ח, ב“ב פ”א ופ“ז, סנהדרין פ”ד.
וכן מועטות ההגהות במס' סוכה ור"ה ועוד.











השלמות ל“דקדוקי ירושלמי”2910

פאה פ"ח כא א 1–2: בשר חי דתנינן הבבליים אוכלים אותו
כשהוא חי מפני שדעתן מקולקלת – במשנה (מנחות פי“א מ”ז): מפני שדעתן
יפה. “יפה” כינוי של תנאים בבליים.

דמאי פ“ב מ”ה בא טפילה – צ"ל: נ"א (ס"א).

שביעית רפ“ד לה א 24–25: התקינו שיהו מביאין מן הקרוב ומן
המצוי. סיפא דבר' – בתוס' פ”ג: הלב יודע וכו'. והוא כתוב למטה, והפסיק
בינתיים בדין “הגס”.

שם 28: תרתין מתניין – שתי משניות חולקות זו על זו, משנה דפ“ג מ”ז זו דפ“ד מ”ד.

תרומות פ“א מ ע”א 57: חוץ מחש“ו – במתני': אפילו חש”ו, וכן מוכח מדברי ר' הונא: והוא שיהא פיקח עומד ע"ג.

שם פ“י מז ע”א 45 (וערלה פ"ב סב א 60): אע"פ שהבאישו מימיו
מימיו (ב"פ!) מותרין, אבל במש' שבירוש' (תרומות פ“י מ”ב): שהבאישו מימיו
מותרין.

מעשר שני פ“ה נו ב 50: כד תיהויין חברן (בבי"ת!) ארע
לא תחברון (בבי"ת) אלא מן וכו‘. חבר = חכר, וכן בהו’ לו [למשל דמאי
פ”ו מ“א–מ”ב. בב“מ פ”ט נדפס בהו' לו גם בבי“ת וגם בכ”ף).

שבת פ“ג ו ע”ב 44: מתני' מטלטלין נר חדש אבל לא ישן וכו' – כ“ז לי' בכ”י הגניזה (שרידי 78), ונמשך לסוגיא דלעיל.

עירובין פ“א יח ג 17 צ”ל: ר' לא [בשם רב], כבסוכה פ“א נא ע”ד, וכ"ה בבבלי.

שם פ“ג כ ע”ד 38: ולכהן בבית הפרס – כ“ה גם בכ”י הגנזיה (שרידי 95).





ברייתא שקיצרוה ועשוה פיסקא!

עירובין פ“ג כא ע”ב: פיס' רבי יהודה אומר אם היה אחד מהן
כו'. רבי יהודה אומר רבי אליעזר אומר כו'. וחכמים אומרים מקרב לרוח
אחת. כיני מתניתא וכו'.

בשרידי 99 (שאין בו הפיסקא רק הציון "הלכ' "):
הלכ': ר' יודה או' אם היה אחד מהם רגול ילך לו אצל [הר]גול שניהם
רגילין למקום שירצה ילך. הלכ כני מתניתה וכו'.

וזו תוס' היא בתוס' פ“ד א, שהוסיפה הירוש‘, כלומר שבתוס’
תני “רגיל” “רגילין” במקום “רבו” “רבותיו” של המשנה. אבל המעתיקים, שלא
הרגישו בזה, קיצרוה, מפני שחשבו שהיא היא המשנה, ונשאר רק “רבי יהודה אומר”
מן הברייתא, וחיברוה אח”כ בטעות עם "ר' אליעזר אומר וכו' " שאחריה!

פסחים ספ“ה לב ד 17–19: יצאת כת הראשונה… עמדה לה במקומה
– כ”ז צריך למחוק, כי כל הענין מן “לא כן תני” (שו' 13) כבר עוסק
בזה.

שקלים מו ע“ד 4: חולין – נ”ב עי“א, בשרידי 125: שקלים, ובנזיר נג ע”ד לי' "והא תנינן וכו' " השני.

שם 35 בכ“י: מלרבות מלמעט (הוגה עי"א: מן לרבות, מן למעט), וכ”ה בכי“מ כאן וכ”ה בפסחים פ“ה לב ע”א.

שם 37 בכ“י: מיעטו, וכ”ה בכי“מ כאן, וכ”ה בפסח' שם. ולשון הגליון לשון בבלי הוא (זבח' ט א).

פ"ה מט א 37: אין עושין שררה על הציבור בממון פחות משנים – במש' לי' “בממון”.

סוכה פ“א נב ע”ג 13: ואם פיקפק… – שייך להלכה ח‘, אף ש"הלכה ח’ " רשום אח"כ.

ספ“א נב ע”ג 43: הורון, וכ“ה בשו”ת הרשב“א ח”א סי' נח.

תענית ספ“ד סט ע”ג 44: ובנות ישראל יוצאות וחולות בכרמים – לי' בשרידי 185, ואינו שייך לכאן.

שם 46–47: ומה היו אומרות… תן
עיניך במשפחה כו' – ליתא בשרידי שם, ובאמת מפסיק באמצע ענין
“שאילה”.

חגיגה ספ“ב עח ע”ג 21: אפילו מאכל ואפילו כסות – צ“ל: אפי' מובל ואפי' כפות – עי' מ”ש בפי' הגאונים עמ' 126.

יבמות פ“ד ו ע”א 6: (הלכה ט' החולץ ליבמתו כו') – צריך למחוק. מפני שהוא סיום הענין.

פי“ג יד ע”א 1: (זו) דברי ר“ג – “זו” ט”ס.

פט“ו טו ע”א 20: (מתני' אחת אומרת כו') – צריך למחוק מפני “והכתוב מוכיח” שנמשך למעלה.

שם טו ע"ד 44–45: (מתני' מעידין לאור הנר) – צריך למחוק. מפגי שמפסיק באמצע ענין. והוא טעות הסופר המוסיף.

סוטה רפ"ח כב ב: משוח מלחמה כו‘. (משוח מלחמה) למה – לי’ בתוס' מב א.

כתובות פ“ט לג ב 35: הלכה ח' הפוגמת כתובתה לא תיפרע ‏
&lt; מנכסי יתומין &gt;
אלא בשבועה – כצ”ל.

גטין פ“ז מח ע”ג 29: חלום יתן גט ותחלימני ותחייני – הפסוק פי' המלה ולא יותר (עי' מ"ש בפי' הגאונים 116).

קידושין פ“א סא ע”א 38: מ"ד איסטניס – רב נסים במגלת סתרים (ארש“ג, מאינץ תרל”ג, 66): מאן דאמר אסתוניס.

שם: קרן זבונה – שדה יהושע: קרץ.

סנהדרין פ“ב כ ע”ג 57: חזור ולבוש לגין דידך משום מלך ביופיו וכו' – צ"ל: גלין, וכן בסורית: גלא.

פ“ו כג רע”ג: הלכה ז' כל הנסקלין נתלין דברי ר' ליעזר
כו‘. תניא וכמלוא קומתו של נופל… בגליון: פה בהלכה זו צ"ל הא דלקמן בהל’
ט‘. אבל באמת היה סדר הירושלמי כך: משנה ו’ בית הסקילה וכו‘, וע“ז אמר:
תניא וכמלוא…; מ”ה רחוק מבית הסקילה וכו’, וע“ז אומר לקמן: מחלפה שיטת
רבי יהודה (והציון “הלכה ח' אמר רבי אליעזר כו' " – ט”ס) ומ”ז כל
הנסקלין וכו' – שלא כסדר משנת הירושלמי. וכן מחלף הסדר בברכות פ“ח מ”ג ומ"ד
(ע"ש).

נדה פ“ב ג ע”א 58: תני בר קפרא וכו' ולא עבדין עובדא וכו' – בבלי ב ע“א (ע"ש), וצ”ל: עבד.





ירושלים, ח' סיון תרצ"ב.

ידידי הנעלה,

בתשובה על שאלותיך מערב יו“ט, הרי אני קורא בירוש' בכורים
פ”ג, ס"ה ד': אבהו דיגלותיה (בדלת!) איתמני, שמעון דמעפריא לא
איתמני.

ו“דיגלותיה” = דִיגוּלְתַיָה. “גולתא” בניגוד ל“מעפרא”.

לעני, שמעון בר אבא, לא היתה אלא מעפורת, שאינה מכסה את
ראשו ורובו (ספרי תצא פי' רלד), ומי שהוא “עטוף במעפורת” “אין כבוד שיקרא
ויתרגם ויעבור לפני התיבה” (תוס' מגילה פ"ד ל), ואע“פ שאמרו בויק”ר פרשה
ב‘: משל לזקן שהיתה לו מעפורת וכו’ א“ל אדוני זקן (כ“ה בפסדר”כ
פ' שקלים, בובר יז א) מכל מעפוריות שיש לך אי אתה מצוה אותי אלא על זו,
א”ל מפני שאותה לבשתי (פסיק': שבה נתעטפתי) כשנתמניתי זקן, אין להוציא
מכאן (בנגוד לזכס, ח"א 80), שהיא היתה בגד של כבוד ושל זקן: הרי לבשו כמה
בגדים, ומעפורת אחת מהם (שבת קכ ע"א וירוש' שם), והרי השמש אומר “מכל
מעפוריות שיש לך”!

אבל ה“גולתא” אע“פ שהיתה גם בגד של הדיוטות (“איך דמתעטף
רעיא לגולתה”, פשיטא ירמ' מג יב), היתה מכסה את כל הגוף, והיו לובשים
אותה תלמידים וחכמים. בבבלי: הוא יאי וגולתיה יאי… דין שיעוריה כשק
(ב"ב קיא א–ב), גולתייכו שקלי (ביצה לח ב); ובשעת סמיכה היו מכסים את הנסמך
ב”גולתא דדהבא" (ב"מ פה א). פסיקדר“כ ויהי בשלח, צג א: וכיון דאמר (ר“א
בר”ש) סיפרא אמרין אפילו גולתיה לא הוה יכיל למטען; ובאותו ר”א בר“ש,
ירוש' ברכות פ”ה א (כ“י רומי ורש”ס וילקוט) הו' לונץ: ר' אלעזר בר'
שמעון מיהגו באורייתא סגיין הוות גולתיה שרעה מיניה וכו‘, ובמקומו
בעירובין נד ב: סדינו (החליפו ר“א בר' שמעון ב”בן פדת"). ובירושלמי
ברכות פ“ד ז ע”ב: אחוי דאימיה דר’ אדא הוה מצייר גולתיה דרב בצומא רבא
א"י כד תיחמי שימשא בריש דיקלי תיהב לי גולתי דנצלי דמנחתא.

זו היתה אפוא דומה ל“טלית” ו“סדין”. בשניהם היו תלמידים וחכמים עטופים.

בסדין, שבת כד ב ותוס' כלים בבא בתרא פ“ב ד (מסדינו של
תלמיד), ובן עזאי אומר: נוח למלוך על כל העולם מלישב ולשנות [לש]ני בני
אדם העטופים בסדינים (אדר“נ נו”א סוף פכ“ה ומדרש תהלים פי”ח), ו”סדינו" של
ר“א, שהזכרתי = “גולתיה” בירוש'; אע”פ שבב“ר פי”ט ו' “גולין” ו“סדינין” הם
שני דברים. ו“סדינא בקייטא וסרבלא בסיתוא” של רב קטינא (מנחות מ א), כשם
שבב“ר פל”ו פירשו: בסרבלהון – בגוליהון, אלא שזה היה עב (סרבל) וזו
(גולתא) היתה דקה (“דין שיעורו כשק”!).

ו“טלית” של תלמידי חכמים הצטיינה כידוע רק בזה שהיתה ארוכה
יותר, ב“ב נז ב (ועי' ד“א זוטא פ”ה ואדר“נ נו”ב פל"א: ובעטיפתו אדם ניכר
לבריות אם כשר הוא), וכל המתגאה בטלית של ת”ח וכו‘, שם צח א, וטלית
שעליו כמרדעת של חמור (ירוש' בכורים שם, סה רע"ד), אמר ר’ נחמיה נאמר' על
החברים כל הימים שאדם חבר וכו' נתמנה אדם בראש ונטל טלית וכו' (שמ“ר
פכ”ז), ור' יהושע ניחם את עקילס הגר בפירוש ואוהב גר לתת לו לחם ושמלה: לחם
זו תורה – ושמלה זו טלית.

וזהו שכתב לו: אבהו בעל גולתאות הרבה נתמנה, ושמעון בעל
מעפוריות לא נתמנה. אני שאין לי צורך במינוי (עשיר היה) נתמניתי ואתה שיש
לך צורך בו לא נתמנית.





נספח לאגרת רב שרירא גאון





ספרות: ר' ישראל חזן באיי הים סי' קפג.

שי“ר במכתבו לתמ”ק.

שזח“ה, לבנון ח”י, 7 וכו'.

נויבוייר בהקדמה לסדר החכמים ח"א, IX–VIII.

לוין, Prolegomena, פפד"מ 1910, ובהקדמה להוצאתו.

[ועבשיו גם: אלבוגן, בס' השנה לברסלוי 1929.]





רב שרירא גאון בן חנניה גאון פומבדיתא2911 השיב בשנת רצ“ח לשטרות2912 לרב יעקב
בר נסים מקירואן על שאלתו “כיצד נכתבה המשנה” והתוספתא והברייתות והתלמוד,
וכיצד נסדרו רבנן סבוראי אחר רבינא ומי מלך אחריהם – תשובה ארוכה ומפורטת,
תשובה שהיא יסוד כל מדע־התלמוד, בין מן הצד הכרונולוגי, שמסרה לנו רשימות
עתיקות מ”ספרי הזכרונות" של ראשי הישיבות2913,
ובין מצד חקר־המקורות של המשנה והתלמוד, שרש"ג היה הראשון, וגם האחרון
בראשונים ואחרונים, שחקר את תולדות המשנה והתלמוד מתוך המקורות עצמם כמבקר
מומחה, מעמיק וחודר לתוך־תוכם של הדברים: מחקר יחיד במינו במקוריותו,
בעמקותו ופשטותו, החודר לתוך־תוכן של הפרובלימות.

התשובה הזאת נתפרסמה תיכף בכל עולם־היהדות, במזרח ובמערב,
וככל ספר־שימוש נתקצר ונתרחב, הגיהוהו ופירשוהו ועשו בו לפעמים כאדם העושה
בתוך שלו.

ותיכף אחרי שיצאה אגרת רש“ג בח”מ (=חפש מטמונים) לב“ג (=
בער גאלדבערג) מכ”י ברלין בנוסח אחר, בדקו החכמים (ר' ישראל חזן, שזח"ה,
ועוד) ומצאו שישנן לפנינו שתי נוסחאות השונות בדעותיהן: לפי האחת נכתבה
המשנה ונכתב התלמוד, ולפי השניה לא נכתבו עד הימים האחרונים. ומכיון שמצאו
שנחלקו בזה חכמי “ספרד” (ר' שמואל הנגיד, הרמב"ם ועוד) וחכמי “צרפת” (רש“י,
ר' משה מקוצי בעל סמ”ג ועוד) – באו והחליטו שנוסח היוחסין והשייכים לו הוא
הנוסח העקרי, “נוסח ספרד”, ונוסח ח“מ וחבריו הוא – נוסח מתוקן
ומוגה לפי דעתם של ח”צ, “נוסח צרפת”.

אבל נגד החלטה זו עומדות כמה ראיות המוכיחות על ממקוריותו וקדמותו של אותו הנוסח שהם קוראים לו “נ”צ“2914,
ומהן דברים שכבר הכניס לוין למבואו, דף לא סע”א ול“ה סע”ב (ע“פ דברים
שבע”פ שמסרתי לו):

א) שהארמית והסגנון שבנ“צ הוא ארמית של הגאונים,
וכסגנונם ודרכם. ו”החסרונות" שבנ“צ שמנה לוין (דף לב א) אינם “חסרונות” אלא
“יתר” בנ”ס ושלא כדרך הגאונים! 2915.

ב) שרש“ג עצמו מעתיק לשון אגרתו בתשובותיו לקירואן בשני מקומות2916,
ושני הציטטים של רש"ג עצמו הם בנ”צ.

ג) שנ“ס לא הבין בכמה מקומות את דברי רש”ג ולשונו הארמי, ופירשם והציעם בלשון אחר, שלא כדעתו ושלא ככוונתו. כך למשל:

1) אגרת הו' לוין, עמ' 27, נ"צ: והני2917 בָרֵיאָתָא דתוספתא וספרא וספרי אינון בריאתא דתנו רבנן ולקטונין
(=“ונקטינון”), מאי טעמא דלתלמידי ר' עקיבה אינון דקאמרינן2918
וכולהי אליבא דר' עקיבה אבל בריאתא אחרייאתא2919 לא איכפת לן בהי וכו'.

כלומר שברייתות אלו הן הברייתות ששנו חכמים (האמוראים וחכמי הישיבות) ואחזו בהן2920, בניגוד
לברייתות אחרות שאינן מיסוד תלמידי ר“ע. וכך הוא אומר בעמ' 39 נ”צ: וכד חזו
רבנן דבריתא דלאו ר' חייה ור' אושעיה אית בהי שבשתא וכו' והני דתריצונין ר'
חייה ור' אושעיה עדיפן מכולהי לקטונין רבנן ותנונין בי רבנן ועליהון
אמרינן בגמרא תנו רבנן, וכו‘. אבל הספרדי טעה בפירוש הדברים ונסח אותן:
והני ברייתא דתוספתא וספרא וספרי אילין ברייתא כולהו הוו תנו להו רבנן
קמאי ואתו ר' יהודה ור' נחמיה ור' שמעון2921 וליקוטינון2922
כל חד וחד מינהו דיליה, ספרא ר' יהודה תוספתא ר' נחמיה ספרי ר' שמעון
ומתני' ר' מאיר וכלהו אליבא דר' עקיבא כי כולם תלמידי ר' עקיבא הם. אבל וכו’. כך הפך ושינה
כוונת רש“ג ע”י טעות בפירוש מלה ארמית, והרחיב את הדברים בלשון אחרת
לגמרי.

2) אגרת עמ' 30 נ"צ: וכד חאזו כולי עלמא שופרא דתרצתה דמתני' וכו' שבקו כולהון הנך תניאני2923 דהוה תאני ופשטן אילין הילכתא2924 בכל ישראל והויין2925 הילכתא דילנא2926 והנך כולהי2927 אשתבקו והויין כגון בריתא וכו'.

אבל בנ"ס: ופשטין אלין הלכתא בכל ארץ ישראל והויין שאר הלכתא כלהו אשתביקו (!) והויין וכו'.

וכאלה הרבה.

ד) ואפילו אותם המקומות שעוסקים בכתיבת המשנה
(חוץ מן החסרון שבעמ' 51:
&lt; חיבור&gt;
דגרסין)2928, – הם מקוריים בנ“צ ולא בנ”ס!

ה) וכל כי“י הגניזה, שמעולם לא ראו פני צרפת וחכמיה – הם בנ”צ2929.

מהו אפוא פתרון החידה הזאת? הנה שני מקומות ישנם באגרת,
שבידם לפתוח לנו פתח של פתרון: עמ' 93 ועמ' 118, העוסקים בריש גלותא
ובישיבת מחסיא.

1) עמ' 118, נ"צ: ושבקה (רב יוסף גאון) למחסיה ולבבל כולה
ואזל יתיב במדינתא דבצרה ושכיב התם ועד השתא ליכא במחסיה
מתיבתא.

ובנ"ס: ובתר הכי לא הות מתיבתא במתא מחסיא.

והנה רב שמואל בן חפני, גאון סורא, מחותנו של רב שרירא, מספר באגרתו2930: ואף כי נעשה שלום גמור בינינו ובין מר רב שרירא גאון רי“ת2931 טרם אסיפתו
בשנים ועם גאון בנו יאמצהו מגננו וכו' [ובאגרת שניה של רשב”ח, שפירסם
עכשיו מאן2932: וכבר הודענוכם אחינו בכתבינו כי
טרם יאסף מר רב שרירא גאון לגן עדן בזמן מרובה נקבצו זקני ישיבתנו
עם זקני מקומו ונעשה שלום בינינו וביניו גם עם גאון בנו חתננו יאמצהו
מגננו]. ישיבת סורא קמה אפוא לתחיה כמה שנים לפני מותו של רב
שרירא2933, והדברים שבנ“צ נכתבו אפוא לפני הזמן הזה, שחל בערך בשנת שי”ב לשטרות2934, וזה מתאים לזמנה של האגרת, רצ"ח לשטרות.

אבל נ“ס נסדר ונערך בזמן מאוחר, אחרי שנתחדשה הישיבה
בסורא (שנמשכה כמה דורות, כמו שידוע לנו עכשיו, אחרי חקירותיו ופירפומיו של
מאן), ז”א בין שנת שי"ב לשטרות ובין את"ב לשטרות, שהרי ר' אביתר כותב
במכתב אחד2935:… לפני חכמי התורה [גאוני
מחס]יה ופומ בדיתא… ברשות [אדוננו] רבינו יחזקיהו ראש
ה[גולה].

אי אפשר היה על כן בזמן הזה לכתוב ש“עד עכשיו אין
במחסיה ישיבה”, ועל־כן שינו: ובתר הכי לא הות וכו‘, “ואחר כך לא היתה”
וכו’, ז“א עד קרוב לסוף ימיו של רש”ג לא היתה ישיבה בסורא.

ובזה אנו באים לחילוף השני שבין נ“צ ונ”ס:

2) עמ' 93 נ"צ: (רש“ג מספר כאן, כי ה”ריגלא דריש גלותא"
היה במחסיה, וחכמי פומבדיתא שהיו כפופים לרי"ג היו באים למחסיה לריגלא, עד
שהושפלו ראשי־הגולה משלטונם, בימי דוד בן יהודה, ולא היו הולכים חכמי
פומבדיתא למחסיה, וגומר:) והשתא לא אישתייר במתא
מחסיא2936 מן כולהון דבית נשיא ולא אפילו חד (ינוקא, יניק)2937 ואף לא רבנן.

ובנ"ס: והשתא לא אשתייר מכלהון דבי נשיאה אלא חד יניק.

והנה רב נתן הבבלי מספר2938:
ונפטר ראש גלות (דוד בן זכאי) ובקשו להנהיג בנו (יהודה) במקומו ולא עמד
אחריו של אביו אלא ז' חדשים בלבד ונפטר גם הוא והיה לו בן קטן (“יחזקיהו”)
כמו בן י"ב שנים ואספו אליו רב סעדיה ונתן אותו בבית הספר עד שנפטר רב
סעדיה (בשנת רנ"ג לשטרות). ולא נמצא באותן הימים מי שהיה ראוי להיות
ראש גלות וכו'.

ונראה שכך היה המצב בשנת רצ"ח לשטרות לפחות, שגם
יחזקיהו, הילד הנזכר (שנזכר בתואר “ר”ג") היה רק זמן קצר ר“ג, ובנו
דוד, שנזכר במכתב חזקיהו השני2939 בלי התואר “ר”ג”2940, לא הגיע כלל לראשות־גלות.

ועל־כן אומר רש“ג: ולא אפילו חד ינוקא. ואפשר שחזקיהו בן יהודה2941 ובנו ברחו מבבל2942 ולא היה רי”ג בכבל עד קרוב לסוף ימי רה"ג.

נ"ס נכתב אפוא בזמן מאוחר, בימי רה"ג, בשעה שחזקיה ב' היה עדיין קטן ולא נתמנה עוד לראש גולה.

(ובנוגע אל “ואף לא רבנן” שבנ"צ, עי' לעיל א).

ו) ומה טיבם של השינויים בענין “כתיבת המשנה”?

נבחון נא אותם אחד אחד2943.

1) עמ' 18:

נ"ס

ולא הוה חד מן הראשונים2944 דכתב מדעם עד סוףיומי דרבינו הקדוש. וכן נמי לא הוו גרסי
כולהו בפה אחד ולשון אחד אלא טעמיהו הוו ידעין להון.

נ"צ

ועד סוף יומיה2945 דרבינו2946 ליכא דכתב מידעם כל
עיקר ולא נמי פה אחד ולשון אחד הוה גרסי רבנן אלא טעמי דהוה ידיעין
להון.

כאן נשתבש רק בקצת כי“י “דרבנן” במקום “דרבנו”2947, ונתעו החכמים לפרש “דרבנן” –
“דרבנן סבוראי”, מה שמתנגד לסוף דברי הגאון ולכל הענין. וגם כאן לשון
נ”צ הוא המקור.

2) עמ' 23:

נ"ס

וביומי דר' בנו של רשב"ג אסתייעא מילתי' (“מילתא”)
ותרצינהו וכתבינהו והוו (א' ופ': הני) מילי דמתני' כמשה מפי
הגבורה אמרן וכאות וכו'.

נ"צ

וביומי ר' איסתייעא מילתהון (פ') דמילי דמתניתין כמפי הגבורה אימירן2948 וכאות וכמופת דמיאן.

כאן מצאו החכמים “תיקון” ו“זיוף” בנ“צ, שהשמיט “ותרצינהו
וכתבינהו”, שמתנגדים לדעתו, וע”י כך יצאו לפי־דעתם דברים שאינם
מובנים.

אבל גם כאן נ"צ הוא המקורי, והספרדי הוא שהוסיף ופירש.

הגאון אומר שהחכמים שאחר החורבן בימי ר“ג ור' שמעון בנו
היו נושאים ונותנים עדיין בכמה דברים, והיו מחלוקות תנאים, וא”א היה להם
לשנות כולם “פה אחד”. אבל בימי ר' איסתייעא מילתא שנתבררו ההלכות התלויות
והספקות (עמ' 17) עד שדברי המשנה נאמרו כמפי הגבורה, כהלכה למשה מסיני,
והגאון אינו מדבר כאן כלל מסידור המשנה, שכבר דבר עליה בסוף עמ' כא בתחילת
הדברים, והוסיף לבאר למה לא נצרכו הראשונים לסידור המשנה ולמה א"א היה
סידורה לפני ר‘. והדברים הבאים בעמ’ כג: ולאו מליביה חיברינין וכו' –
חוזרים לסוף עמ' כא!





3) עמ 31:

נ"ס

אלא קמאי לא הוו צריכי לחבורי ומילי דמגרסן על פה
אינון וכל חד וחד מרבנן ידעי להו בקבלה ולא הוו צריכי לחבורינהו
ולמכתבינהו עד דחריב ב"ה וקמו תלמידיהון דהנך קמאי' דלא הוו
ידעי כוותהון והוו צריכי לחבורי דהא ר' אליעזר וכו' ולהכי
איצטריך ר' לחבורי ולתרוצי שיתא סדרי משנה בתר דנח עלמא וכו'.

נ"צ

ולאו דשביקו קמאי רובא לבתראיי אילא קמאיי לא הוה צריכין
לחבורי מילי דמגרסן פה אחד עד דחריב בית המקדש ותלמידיהון דלא הוו כוואתהון
מן שמיהון הוו אמרין דהא ר' אליעזר דהוא ריש תלמידי ר' יוחנן בן זכאי
כדשאלוהו וכו'.

ודאיצטריך ר' למאי דפרישנא בתר דנח עלמא וכו'.

כאן כעסו מאד החכמים־המבקרים על “מחיקות” ה"צנזור* הצרפתי, שעשאה לפיסקא זו “פרוץ מרובה על העומד”.

אבל מתוך כעסם באו המבקרים לידי טעות, כי גם כאן המקורי
הוא נ“צ, כי אמנם “קמאי לא הוו צריכין לחבורי מילי דמגרסן פה אחד”, כמו
“ואסכים לתירוצי הילכתא דגרסין להון רבנן כולהון פה אחד” (עמ' 21 נ"צ), וכל
פירושי נ”ס הם הוספות והצעת־דברים מוטעית.





4) עמ' 51:

נ"ס

ולא הוה להון להנך קמאי עד דאפטר רבי חבור כתוב וגרסין ליה על פה אלא כגון פירושי כתיבי להו דמפרשי' השתא וכו'.

נ"צ

ולא הוה להון להנהו קמאי דעד דאיפטר רבי
&lt; חבור &gt;
דגרסין
ליה פה אחד אלא כגון פירושי דהשתא דמפרישננא אנחנא וכיוצא בנא לתלמידי
דילאנא דכולהון גמרין ליה והאי כתיב חדא אפא וכו'.

כאן חסר בנ“צ רק “חבור”, ולא יותר, שנשמט בעטיו של “רבי” הסמוך ("חבו' ") ונ”ס “וגרסין ליה על־פה”2949 מוגה כאן כמו בסי' 3. וכזה בתשו' רש“ג שבג”ק ח"א 14 (אוה"ג
תשובות 6): [דלא אפשר] דהאוי שיבוש בקראי דכולהון ישראל קריין להון פה
אחד וכו' אבל קרא כולי עלמא פה אחד קארו ליה וגרסין ליה.





5) עמ' 36:

נ"ס

ודאמריתו מה ראה ר' חייא לכותבה ואמאי לא כתבה רבי. אלו
בקש ר' לכתוב ולחבר כל מה שהיה שנוי בימיו אריכן מילי ואתעקרן אלא ר'
עקרי הדברים תקן וכתב וכגון כללות וכו'.

נ"צ

ודאמריתו מה ראה ר' חייה לכותבה ואמאי לא כתב רבי
טעמיה. אלו בקש ר' לומר כל מה שהיה שנוי אריכן מילי ואיתיקרן אלא ר'
עקרי הדברים תיקן וכגון כללות וכו'.

גם כאן אין כל “שנוי עשוי בידים” אלא הנוסח המקורי הוא נ"צ, והספרדי הוא שפירש והוסיף.

טעויותיו של הספרדי ופירושיו והנעותיו:

22, 27, 30, 41, 46–47, 48, 50, 52, 54, 55, 58, 68.

תיקונים בנ"צ בכוונה:

עמ' 13 השמטה, המתנגדת לבבלי.

חוץ מאלה הגוגעים לזמן כתיבת האגרת (עי' לעיל), 11 15.

[שינויים אחרי מקורות סוראיים (ביחוד בכ"י ל'), 90, 95.]

רש"ג נגד המקורות הסוראיים, המקדימים ישיבת סורא, 72, 79.

וכן בחלוקת התקופות של גאונים ורבנן סבוראי. הדגשת
ישיבת פומבדיתא 91–93 (רק מפני ידם החזקה של ראשי הגולה), 72, 79, 82, 84,
88.

כתבי־יד הנ“צ והנ”ס:

לוין, מבוא כג א:

א' בנ“ס נוטה לנ”צ (עי' 105). ל' בנ“צ שוה בעיקרו לכ”י
א' בנ"ס (א"פ!) ומעובד בכ“מ ע”פ סתו"א (עי' 90, 95, ועי' לוין יז א,
הערה ב).

פ' (פרמא!) בנ"צ נוטה לנו' ספרד!

א“א ע”כ להעמיד גבולים בין נ“צ ונ”ס, אלא שהכל תלוי בהעתק העיקרי של כ"י אחד, שממנו נתפצלו ונתפרדו העתקים שניים.

נ“צ כ”י אליפא (חלב) דומה מאד לכ“י ברלין, ובוודאי מקורם מכ”י אחד.

נוסח השאלה באגרת רש"ג2950.

שאילאתא אילין דשאילו אחנא
&lt; רבנן דבקירואן אחיינון&gt;
רח' וקיימנון נפקו לקדמנא לבבא דמתיבתא לבי דינא דמרנא ורבנא שרירא ריש מתיבתא
בריה דמרנא ורבנא חנניה ריש מתיבתא בריה דמרנא ורבנא יהודה ריש מתיבתא
&lt; ואתו הני שאילאתא בית דינא דמרנא &gt;
ורבנא האיי דיינא דבאבא בריה דמרנא
ורבנא שרירא ריש מתיבתא ופקידנא ואיקין קדמנא וקמי רבנן דמתיבתא ועיינא
בהוז וקמנא על כל מה דכתיב בהון ופקידנא וכתבו תשובות דילהון בי היכי דאחוו
לנא מן שמיא.





קיצורים וראשי תיבות2951





א"א = אי אפשר, אשת איש, “אות אמת”

אהצ"ו = “אהבת ציון וירושלם”

אה"ת = “הגדות התלמוד”

אוה"ג = “אוצר הגאונים”

אוה"פ = “אוצר הפירושים”

אוה"ת = “אוצר התשובות”

או"ז = “אור זרוע”

א"ח = “אורח חיים”

איכ"ר = “איכה רבתי”

א"מ = “אבני מלואים”

אמ"ד = אמשטרדם

וא"ס = ואין ספק

א"פ = כתב יד אוכספורד

וא"צ = ואין צריך, ואינו צריך

ב"ב = “בבא בתרא”

Bar־Bahlul (מילון סורי)

בז(יליא)

ביה"ש = בין השיטין

בכ“מ = בכל מקום, בכמה מקומות, ב”כסף משנה"

בל"א = בלישנא אתרינא

במה"מ = במלאכת המשכן

במק"א = במקום אחר, במקומות אחרים

ב"נ = “בית נתן”

בנ“י = ב”נמוקי יוסף"

ביס =,בן סיראי

בס"י = בספרים ישנים

בת"א = שתי תיבות אלו

ג(ינצבורג), גינצ(בורג) = “שרידי ירושלמי”

גד"פ = Gottesdienstlichen Vorträge

גי(רסת)

ג"ק = “גנזי קדם”

הגרי"ב = הגאון ר' ישעיה ברלין

ג"ש = “גנזי שכטר”

גת"א = שלש תיבות הללר

ד(פוס)

ד(פוס) שונצ(ינו)

ד' פ"פ = דפוס פרנקפורט

ד"ב = דפוס ברלין

דאמ"ד = דאמשטרדם, ד' אמשטרדם

דדו"ד = “דור דור ודורשיו”

ד"ו = דפוס ויניציא

דוה"ר = “דורות הראשונים”

ד"ז = דפוס זיטומיר

ד"ח = דפוסים חדשים

ד"י = דפוסים ישנים

ד"ל = דפוס לבוב

ד"ס = דברי סופרים, “דקדוקי סופרים”

ד"פ = דפוס פיזרו, ארבע פעמים

דפו(סים)

דפוי"י = דפוסים ישנים

ד"ק = דפוס קושטא, דפוס קראקאו

ד"ר = דפוס ראשון

דת"א = ארבע תיבות אלו

הג"א = “הגהות אשריות”

הגמי"י = “הגהות מיימוניות”

הו(צאת), הוצ(את)

הו(צאת) צוק(רמנדל)

ה"ע = “הליכות עולם”

ה"פ = “הלכות פסוקות”

הפ"פ = הפרנקפורטי

זיט(ומיר)

ח"ה = חלק ה'

ט"ד = טעות דפוס

טה"ד = טעות הדפוס

ט"ס = טעות סופר

ט"ע = (ר' יוסף) טוב עלם

יל(קוט שמעוני)

יתו"א = “יחוסי תנאים ואמוראים”

כא"ד = כאיכא דאמרי

בכד"ו = כבדפוס ויניציא

כ"ה = כך הוא

כו"פ = “כפתור ופרח”

וכ"ז = וכל זה

כ"י = כתב־יד

כי"י = כתבי יד

כי“א, כ”י א"פ = כתב יד אוכספורד

כ"י ב' = כתב יד ברלין

כ"י ג' = גינצבורג, שרידי ירושלמי

כ"י ו' = כתב יד וינא

כ“י ל', כי”ל = כתב יד ליידן, כתב יד לונדון

כ“י מ', כי”מ = כתב יד מינכן

כי“מ ב', כ”י מ"ב = כתב יד מינכן ב'

כי"י מ' = כתבי יד מינכן

כ"י פ' = כתב יד פריז, פלורנץ, פרמא

כ"י פלו‘, פל’ = כתב יד פלורנץ

כ“י ק', כי”ק = כתב יד קופמן, קהיר

כ“י ר', כי”ר = כתב יד רומי

כי"י ר' = כתבי יד רומי

כ"י ר' א' = כתב יד רומי א'

כי"י = כתבי יד

כי"ג = כיש גורסים

כ"כ = כך כתב, כך כתוב

וכל(שון) הכתוב

כל"ק = כלישנא קמא

כ"מ = “כסף משנה”, כמה מקומות

כ"פ = כמה פעמים

כת"י = כתב יד

ול(שון)

ל"ב = לישנא בתרא

לב"א = לבת אחת

ל"ג = לא גרסי, לא גרסינן

לידז(ברסקי)

לכ"נ = לכך נראה

ל"ל = למה לי, “לשון למודים”

לע"ע = לעת עתה

ולפ"ז = ולפי זה

ל"ק = לישנא קמא

מ' = כתב יד מינכן

מ' ב' = כתב יד מינכן ב'

מא"ש = מאיר איש שלום

מג"ס = “מגלת סתרים”

מה"ג = “מדרש הגדול”

מהדו"ב = מהדורא בתרא

מהדו"ח = מהדורא חדשה

מה"פ = “מראה הפנים”

מונטס(שריפט).

מ"י = “מנחת יהודה”

מ"כ = “מתנות כהונה”

מל"מ = “משנה למלך”

מ"מ = “מגיד משנה”

מנוה"מ = “מנורת המאור”

מ"ס = “מסכת סופרים”

מסה"ת = “מסורת התלמוד”

מ"ע = “מגדל עוז”

במק"א = במקום אחר

מרה"ג = מרב האי גאון

מ"ש = “מלאכת שלמה”

מ“ש, מש”כ = מה שכתבתי, מה שכתב

מ"ת = “מדרש תנאים”

ן' מיגאש = (ר' יוסף) אבן מיגאש

נ"א = נוסח אחר, נוסחא אחרינא

ונ"ב = ונכתב בצדו

נו(סח), נו(סף)

נוע"י = “נועם ירושלמי”

נ“י, נמק”י = “נמוקי יוסף”

ונמ(חק)

נ"ס = נוסח ספרר

נ"צ = נוסח צרפת

נתח(חבר)

ס"א = ספרים אחרים

ס“א, ס”ב… = ספר א‘, ספר ב’…

סא"ר = “סדר אליהו רבה”

סד"ה = סוף דבור המתתיל

סה"מ = “ספר המצות”

ס"ז = “ספרי זוטא”

ס"י = ספרים ישנים

סמ"ג = “ספר מצות גדול”

ס"ע = “סדר עולם”

סע“א, סע”ב… = סוף עמור א‘, סוף עמוד ב’…

ס"פ = סוף פרק

ס"ר = “סדורא רבא”

סרע"ג = סדור רב עמרם גאון

מס' ס"ת = מסכת ספר תורה

סתו"א = “סדר תנאים ואמוראים”

ע(רך)

ע"ד = על דבר, עמוד ד'

עה"ת = על התורה

עה"ש = “ערוך השלם”

עי(ין)

ע"י = “עין יעקב”

עי"א = על ידי אחר

עי"ע = על ידי עצמו

עכ"ל = עד כאן לשונו

ע"פ = על פי, ערבי פסחים

פ(לורנץ), פ(ריז), פ(רמא)

פ"א = פעם אחת, פעם ראשונה

פ"ב = פעם שנייה

פטב"ג = פטרבורג

פי' ר"א = פירוש רבנו אליקים (ליומא)

פיה"מ = פירוש המשנה

פיה"ת = פירוש התורה

פיר"ח = פירוש רבנו חננאל

פ"מ = “פני משה”

פסידר"כ = פסיקתא דרב כהנא

פסידר"כ = “פסיקתא דרב כהנא”

Payne Smith (מילון סורי)

פפד"מ = פרנקפורט דמיין

פ"ק = פרק(א) קמא

צוק(רמנדל)

צ"ע = צריך עיון

קה"ז = “קהלת זוטא”

קו(נטרס), קונ(טרס), קונט(רס)

קונ(טרס) אח(רון)

ק"ע = “קרבן עדה”

ק"פ = קרבן פסח

קרו(טושין)

ר' = רבי, רבים, כתב יד רומי

רא"ה = ר' אהרן הלוי

רא"פ = ר' אליהו פולדא

רב"א = ר' בצלאל אשכנזי

ר"ג = רבנו גרשום

ר"ה = רבנו הלל

ר"ז = ר' זירא, ר' זעירא, ר' זרחיה

רז"ה = ר' זרחיה הלוי

רזו"ו = ר' זאב וולף

רז“פ, רז”ף = ר' זכריה פרנקל

ריבמ"צ = ר' יצחק בר מלכי צדק

רי"ן מיגש = ר' יוסף אבן מיגש

ריצ"ג = ר' יצחק בן גיאת

רמא"ש = ר' מאיר איש שלום

רמ"ה = ר' מאיר הלוי

רמ"ע = ר' מנחם עזריה (מפאנו).

רמ"ש = ר' מתתיהו שטראשון

רנ"ג = רב נסים גאון

רס"ג = רב סעדיה גאון

רע“א, רע”ב… = ראש עמוד א‘, ב’…

רעק"א = ר' עקיבא איגר

רפ"ז = ראש פרשה ז'

רצה"ח = ר' צבי הירש חיות

רש"ג = רב שרירא גאון

רש"ס = ר' שלמה סירילין

רש"ש = ר' שמואל שטראשון

ש“א, ש”ב… = שנה א‘, שנה ב’…

שבנמ“י = שב”נמוקי יוסף"

שה"ג = שאר הגירסאות, “שלטי הגבורים”

שכ"ה = שכן הוא

שמ"ק = “שיטה מקובצת”

וש"נ = ושם נסמן

שע"צ = “שערי צדק”

שעת = “שערי תשובה”

ת"ג = “תשובות גאונים קדמונים”

תה"ג = תשובות הגאונים

תוה"א = “תורת האדם”

תוה"ב = “תורת הבית”

תו“א=("יחוסי) תנאים ואמוראים”

תו"י = תוספות ישנים

תוא"י = “(שערי) תורת ארץ ישראל”

תוס(פתא), תוס(פות)

ת"ח = “תורת חיים”

ותי(רץ)

ת"י = “תרגום יונתן”, “תוספות ישנים”

תר"י = תלמידי רבנו יונה

תש"ר = “תורתן של ראשונים”

תתו"א = “תולדות תנאים ואמוראים”










לרשימת הקיצורים – ראה בסוף הספר. הערת פב"י.  ↩



[אמר עצ“ם: דברים אלו – כתבם מו”ר זצ"ל בראש
פתיחתו למסכת סוכה, וראיתי להעבירם משם ולהעמידם כאן כפתח־דבר לכל
המבואות. ועי‘ גם בראש המבוא למס’ סוטה (להלן עמ' 84) ובראש המבוא למס'
בכורות (להלן עמ' 103).]  ↩



וסופו חסר מדף קיט ע"א ואילך.  ↩



וחסר פ“ה כולו ופ”ו עד סז ע"ב.  ↩



ד"ס עמ' 170 בהערות.  ↩



בתחילת המסכת ובתחילת תמיד נשחט.  ↩



מונטסשריפט חס"ז [1923], 135.  ↩



וכן באגרת רש"ג נוסח צרפתי 33: ובתרה (“אחרי  עירובין”) פסח.  ↩



הרי“ף והרא”ש, שאין להם אלא הלכה למעשה, לא סידרו
בפסקיהם, אלא פסח ראשון, וכן בחי' מהר“ם חלאווה וחידושי
הריטב”א.  ↩



חוץ מב"ב כט ב שהעירו עליו התוס': תימא היא  שמביאו הגמרא שני פעמים במסכת אחת.  ↩



כספרים ישנים, עי‘ רש"י ותוס’ כאן ותוס' בזבחים לז  א–ב.  ↩



“רבי” בברייתא, לעיל כו ב–כז א.  ↩



ועי' רז“ה ומלחמות ומהר”ם חלאוה.  ↩



כי שמואל (כז א) לא תני סיפא, ותוס' ערלה לא תני  רישא.  ↩



פסחים קכ ע“ב וברכות ט ע”א.  ↩



ובזה נסתלקה קושית התוס' שם ד"ה רב אחא.  ↩



עי‘ כבר תשו’ רה“ג בשע”ת סי‘ קיט, ת"ג ליק סי’ נ"ח  ועי' איי הים שם.  ↩



ועי‘ ר"ה שם, ועי’ מהר“ם חלאוה בשם הרשב”א, ששתי  ישיבות הן, וכן להלן שם: וש"מ מתיבי וכו'.  ↩



ליתא כ“י מ”ב (ועי' ד"ס).  ↩



ליתא בכ"י מ‘ ב’.  ↩



כ“ה בכ”י מ‘ ב’.  ↩



לי‘ בכ"י מ’ וא“פ ור”ח ותוס‘ ויל’.  ↩



כנוסח כי“י מ' וא”פ.  ↩



כל כי"י והקבלות.  ↩



כ“מכות אש” שנכללו בה גם “חמי האור”, פסח'  שם.  ↩



[עי‘ מבוא לנוסח המשנה, ח"א עמ’ 76–78  ו־430.]  ↩



רב שילא זה הוא שקיבל ממנו רב חסדא ואמר בשמו
(כתובות עה א, ברכות טו ב ומו"ק יז ב) ור"נ אמר בשמו (ברכות מט
רע"ב) ואינו רב שילא א‘, שרב תירגם לפניו, ולא רב שילא בר אבינא.
“רבינא” שנזכר לפניו, בוודאי הוא תלמיד ר"ה: ר’ אבינא.  ↩



כצ“ל וכ”ה בד“ו, אלא שנשתבש ”ככותין“, וכן הגיה  הב”ח.  ↩



ועי' מש“כ בתרביץ ש”ז, 10.  ↩



כנו‘ הישן, עי’ תוס'.  ↩



א“ל רב אשי וכו' ליתא בכ”י מ‘ ב’, ולא בברכת  אברהם סי‘ א’!  ↩



כנו' כי"י.  ↩



כנו' כי"י.  ↩



[לא היה לפני רש"י.]  ↩



כצ“ל כנוס' כי”י, דפו': נתן.  ↩



אבא מר בר רב אשי, גם בכ"י מ'.  ↩



כי“י ור”ח: אמר רב נחמן בר יצחק הכא במאי  עסקינן דאיכא משקין.  ↩



“בר יצחק”, כי"י.  ↩



אבל קי ע“א: ורב נחמן בר יצחק כי הוה שתי, בכי”י:  ורב יצחק בריה דרב יהודה.  ↩



קה ב, ועי' דוה“ר, ח”ב, 500.  ↩



שבת ס ע"ב, נדה מה ב, קידושין מד א, פסח' קז א; שבת  סו ב וערכין יא א.  ↩



ב"ב קלה ב, ברכות לח ב.  ↩



שבת לו סע“א, ברכות מב א – ד”ס, עירובין מו ב –  ד“ס, בכורות יז א, וטעה בזה רמא”ש בסא"ר, 75.  ↩



חולין נו ב, תענית טו א, כתובות י סע"ב.  ↩



כנו‘ כי"י; דפו’: מבי רב.  ↩



כאן ס סע“א, עירובין פ”ג כא ע"ב.  ↩



תוס‘ סוף פ"ה: ומודה ר’ יוסי.  ↩



וודאי “איסי אבוה דר' זירא ואמרי לה אחוה דר”ז“  שבמו”ק כ ע“ב, דתני ”קמיה דר“ז”.  ↩



ועי‘ תוס’ ד"ה הא לן.  ↩



כי“מ כאן ושבת נ ע”א (ועי' ד"ס).  ↩



כי“מ כאן ושבת ואו”ז: משמיה דרבא.  ↩



ועי‘ תוס’ ד"ה ואמר.  ↩



בתוס' פ"א ה: היה לו עפר בתוך ביתו לטוח בו את גגו  וסיד לסוד בו את ביתו מכסין בו.  ↩



שרידי ירושלמי.  ↩



כי"מ והקבלות.  ↩



כי"מ כאן, דפו' כאן: חמא.  ↩



כי"מ כאן, וכן בשבת.  ↩



ועי‘ בתוס’ שם ד"ה הלכה.  ↩



כי"מ (ועי' ד"ס).  ↩



[עי‘ “מבואות לספרות התנאים”, עמ’ 359.]  ↩



הסברה זו גם בביצה להלן ל ע"ב!  ↩



משנת בר קפרא בירוש'.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



כי“מ וא”פ ורי“ף ורא”ש.  ↩



תוס' שבת פי"ד ד.  ↩



כי“מ ורי”ף כ“י וראשונים (עי' ד"ס), דפו':  ת”ר.  ↩



כ“י א”פ ודפו‘ שלוניקי, כי"מ: רחומי, דפו’:  נחמן.  ↩



כי"מ, דפו': ומשני לא קשיא.  ↩



כי"י וראשונים (כלומר: אביי), דפו': מיתיבי.  ↩



כ“י א”פ תוס‘ וחי’ הר"ן.  ↩



ועי‘ מש"כ לעיל עמ’ 24.  ↩



שכצ"ל שם: אמר ר' יוסי בן שאול אמר רב[י]  (כי“מ: א”ר).  ↩



כי"מ, דפו': אמר רב אדא בריה דרב יצחק ואמרי לה רב  שמואל בר אבא.  ↩



ליתא בכ“י מ‘ ב’ (ולא היה כנראה לפני ר"ח), ובכ”י
מ‘ – אחרי “שאין מקולס לא”, ובוודאי שנוסף מביצה; בירוש’: לא נמצאת
מביא את הרבים לידי אכילת קדשים בחוץ, בתוס' ביצה: אף הוא קרוב
להאכיל קדשים בחוץ מפני שקורין אותן פסחים.  ↩



כל כי“י ור”ח: איכא דמתני.  ↩



כי"מ ב‘, וכן הוגה בדפו’.  ↩



כל כי"י: רב פפא.  ↩



בירוש' ביצה פ“ב סא סע”ג: א"ר חנניה דהוה משלח  פרנסתהון דרבנן.  ↩



לי' כי"מ.  ↩



כי"מ, דפו': לו, וכן בכל הסוגיא.  ↩



בב"ק: כתנא קמא.  ↩



כ“י מ' וא”פ ותה“ג תש”ר אסף, 129.  ↩



עי‘ רש"י ותוס’ כאן וב“מ י ע”א ור"ח שם.  ↩



כמו שהעירו ר“ח ורש”י.  ↩



כי“מ ומנחות ותמים דעים סי' ק”כ (ד"ס), דפו': רב  הונא.  ↩



עי‘ לעיל הע’ 27.  ↩



כצ“ל, דפו': כדבעא, [ועל נוסח כי”מ עי'  בסמוך].  ↩



עי' ב“ב קמז א: אנן אדרב יצחק בר אבדימי מתנינן לה,  קמח א: אנן אררשב”ל מתנינן לה (איבעיא להו).  ↩



עי‘ תוס’ ד"ה נזיר.  ↩



כי“מ והב”ח, דפו': והינן.  ↩



כי"מ, דפו': שיהו.  ↩



כי“מ והב”ח, דפו': והינן.  ↩



כ"י מינכן, וכן בסמוך.  ↩



כ"י מינכן, וכן בסמוך.  ↩



וכמה דברים ישנם בתלמוד שהובאו בשם רבא והן של  ר“פ: חדא מינייהו ר”פ אמרה.  ↩



ועי‘ פסח’ קיז ב על מרימר וסבי  דפומבדיתא.  ↩



חולין פ“ב מ”ג (נו א).  ↩



ר“ח: ותני עלה ר‘ אלעזר וכו’, ר‘ אלעזר  אומר וכו’, גם ברי”ף חולין, מצורף למשנה!  ↩



כי“מ, דפו': א”ר אלעזר… (ועי' ד"ס).  ↩



כי“מ ורא”ש.  ↩



חולין מו א, עז טז ב.  ↩



סתם התלמוד מסיים כך, שמ“ק, ולא כהלוי, ח”ג עמוד  ג.  ↩



ברכות רפ“ה יא סע”ד ופסח' פ“י לז ע”ג.  ↩



ועי‘ יבמות מה ב: אמר רבינא אמר לי רב גזא  איקלע ר’ יוסי בר אבין לאתרין.  ↩



[אולי צ"ל: בברכות?]  ↩



וכך פירש בשמ“ק בתירוץ אחד לשון ”וכדתריץ  רבינא".  ↩



כ"י מינכן.  ↩



כפירושו של רש“י, והגי' שהביא ר”ת בשם ר“ח אינו  בר”ח ולא בשום נוסח.  ↩



לוו, פלורא, ח"א, 195 ואילך.  ↩



לוו, שם.  ↩



לוו שם, עמ' 197.  ↩



כי"מ ותוס' שבת מג ב: אמר ליה לא  נצרכה.  ↩



כך גם בכ"י מ'.  ↩



כ“ה בשאיל' כ”י הנציב ובקטע קמברידג' (אלא שחסר שם  “עם המתנות וכו' ”).  ↩



אמרו ב"ש גזירה שוה וכו‘ שבתוס’ בדפוסים, אינו  בהו‘ צוק’, ונוסף בוודאי מן המשנה.  ↩



כ“י מ' ורש”י ור"ח וערוך ע‘ קהל ומפתח לברכות ט’  ב'.  ↩



עי‘ ד"ס הערה ע’.  ↩



עי' מפתח שם ואוה"ג ברכות שם.  ↩



שם במפתח וכן בקטע שבג“ק ח”ה.  ↩



עי‘ מבוא לנוסח המשנה ח"א עמ’ 318 ואילך.  ↩



כ"י מינכן (ועי' ד"ס), דפו': רבה.  ↩



מן “תסתיים דרבא וכו' ” יוצא שנוסח זה מוטעה,  ובכ“י מ' להיפך חסר ”ואמרי לה רבא וכו' ".  ↩



שרידי הירוש'.  ↩



ביצה פ“א ס ע”ג ומע“ש פ”ד נה ע"ב.  ↩



רש"י: דאמרינן לעיל (יב ב) למחר מנפח וכו'.  ↩



והיו זקנים ממנו ולא רצה לעלוב אותם.  ↩



להלן ב“מבוא הירושלמי”, פרק ח'.  ↩



ר‘ יעקב בר אידי בירוש’ בכורים סוף פ"ג, מוסיף
על הברייתא, שהיא בלשונו של ר‘ יעקב: ר’ יעקב בר אידי בשם ר' יוחנן
(כנו' הר"ן בנדרים) אף לוקח לו חפציו מן השוק.  ↩



כ"י מינכן.  ↩



כ"י מינכן.  ↩



“תנא” ליתא בכי"י.  ↩



“ויש אומרים” של הברייתא אינו מתנגד לזה שהיא  ברייתא בבלית.  ↩



כנוסח כי“ר, כי”ל: בחצר בשבת אינה.  ↩



ו“גולה” – פומבדיתא, כפירושו של רב יוסף, או
אביי, בר“ה כג ב קשה לפרש כאן, שהרי הדבר לא היה פשוט וידוע כ”כ
מכיון ששאלו שם “מאי גולה”.  ↩



כנוס‘ ר"ח (כתפתיה כלומר אפיקתיה), דפו’:  אפיקתיה.  ↩



כנוסח כי“מ, או”ז ויוחסין: רב שמן בר אבא, דפו‘:  רב נחמן בר יצחק, ועי’ ד"ס.  ↩



כי“מ ורא”ש, דפו': שמואל.  ↩



כך בכי"ל ובשרידי ירושלמי.  ↩



“מר שמואל” בסתם התלמוד! ועי' חולין קיא ב,  ולפניו: דשמואל, שכצ"ל (ד"ס).  ↩



בכ“י מ: רבינא זוטי, וכך היה נוסח היוחסין ערך
רבינא, אבל ”רבה זוטי“ עם רב אשי רגיל. ובכתובות ק ע”ב: רבינא הוה
בידיה חמרא דרבינא זוטי יתמא בר אחתיה וכו‘ אתא לקמיה דרב אשי, אבל
בה“ג ויוחסין ערך רבינא: אתא לקמיה דרב ששת, וא”כ רבינא זה הוא
רב אבינא, תלמיד רב הונא, דבעי מרב ששת, כתובות מג א ובכורות
טו א, והוא “רבי אבונא זעירא”, שנזכר בירוש’ שביעית פ“ד לה ע”א
(באותו ענין נזכר גם: רבי אבונא בעא קומי רבי איסי), ונפל בניינו
של דוה"ר.  ↩



אבל כי“מ: משמיה דרבא, וכן בכ”י מ'  בשבת.  ↩



=ר"ת בר מערבא בתלמוד; ר' אבהו מפרש גם כאן  ברייתא שלו.  ↩



אבל סורא ומתא מחסיא סמוכות זו לזו, וא“א שיהיו
ביניהן הבדלים כאלה בלשון, וגם היו מסדרים אותן זו אצל זו, וברש”י
ליתא “ובמתא מחסיא”, ולהפך ברי“ף ורא”ש ליתא “בנהר פקוד”; בר“ן
במקום שניהם: בנהרדעא אמרי, ובכ”י מ' במקום “דבסורא”:
דבנהרדעא.  ↩



ה“נחותי” נזכרים בין אמוראי בבל.  ↩



תוס‘: לשון הש"ס משונה כאן משאר מקומות דר"ז
ואביי תרוייהו מפרש’ טעמא דר"מ והוה ליה למימר מאי בינייהו והוא
מפרש והולך בלשון פליגי.  ↩



כך אמר רב יהודה מדסקרתא בגטין כח ב לתרץ דברי  רבא שם!  ↩



בעירובין לז ב, יומא נו ב, גטין כו א מסיק
להיפך מפני הברייתא דלהלן, אבל בב"ק סט א אינו מזכיר כלל את הסיפא,
ועי‘ תוס’.  ↩



בכי"י: אבא.  ↩



ביומא יג א לא נזכר כלל כל זה וטעמו של ר“י הוא
דחיישינן למיתה. ועי‘ ירוש’ יומא פ”א לח סע"ד: תמן ביחיד וכאן
בציבור.  ↩



עי‘ ירוש’ עירובין פ“א יט ע”ב.  ↩



מהויות דאביי ורבא, עי' להלן.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



עירובין ג ע"א, קידושין נא א.  ↩



כ“י מ' ושמ”ק.  ↩



שמ“ק, וצ”ל בו: תיבת “[אמרי] לא” נמחק, ובכי“מ  חסר ”לימא מתני‘ כר’… אמרי לא".  ↩



“א”ד“ שברש”י – טעות, והוגה בשמ"ק.  ↩



ר“ח וכ”י מ‘ ובעל המאור ורא"ש: רבא, ועי’ תוס'  ר"ה וסוכה וחולין.  ↩



כי"י וראשונים.  ↩



בכ"י מ' חסרה המימרא.  ↩



ואפילו “להצניען” שייך בסוכה, שכש“מצניעין” את  הלולב משליכין אותו על “גג”.  ↩



אנשי ירושלים וכו‘, עי’ לעיל.  ↩



אמנם חסר בכתבי יד!  ↩



ואף “קמ”ל הכשר סוכה קטנה שבעה טפחים“ נמצא גם שם  בכי”י! ומ‘ ב’ כהכא!  ↩



נוסח כ"י מ‘ ומ’ ב' וראשונים.  ↩



וליתא בשאילתות, עי‘ שרידי שאילתות א’.  ↩



עיטור: והכא, ר“ח: התם – והכא, עי' שם, תה”ג:  – והדר אמר.  ↩



כ"י מ': יהודה.  ↩



וכן העיטור: בברייתא קתני לה, ושבלי הלקט סי' שנח  ורא"ש: תניא.  ↩



בד"ש: מחיצין.  ↩



בד“ש: הניחא לר‘ יהודה וכו’ אלא לר”מ  וכו'.  ↩



כנו‘ כ"י מ’ ב' וראשונים.  ↩



הסדר בכי"י שם כמו בסוכה.  ↩



ירוש' שם, וכן בריש פ“ב נב ע”ד.  ↩



אבל זה שוה לעירובין, ואפשר שבא משם לכאן, עי'  לעיל.  ↩



משמיה דר‘ אחא, אינו בכ"י מ’, וט"ס הוא.  ↩



ובכ“י מ' שם: תקיעתא, וצ”ל: תקועתא; ר“ח בסוף  המסכת וערוך ערך ערב: תקועייא, וכן בכ”י מ‘ בפעם א’.  ↩



פירוש הרא“ש נדרים ב ע”ב, תוס' ז ע“א, כ ע”א, שמ“ק  יב א ד”ה מיתיבי, שם ו ע“א ד”ה אמר לך רבא, ועוד.  ↩



נדרים ח ע"ב, ערוך וראשונים.  ↩



עז ב, רי“ף ורמב”ן: א"ל יאות.  ↩



ז ע“א, י ע”ב, כא ב, נא ב ב"פ.  ↩



לה א, נח א–ב, צ ע"ב.  ↩



ט ע“א, טז א כ”י מ', כד ב, סא א.  ↩



אלא שכיוצא מן הכלל כיו"ב למשל קידושין נא ב = סד  ב פשיטא.  ↩



רא“ש ד”ו: כולהו מַתְתָאנָיָ רשב“ג קתני
להו, ”כל משנה שתמצא בה שאיסור והיתר גדילין במקום אחד רשב“ג קתני
להו”.  ↩



גטין כב א וש"נ.  ↩



גם בכ“י מ‘, אבל לא בציטט שבתוס’ ח ע”ב ד"ה  והא.  ↩



ה“פ מילר סי' קכב ושע”ת איי הים סי‘ קמג סעיף יב,  א“ח ח”א סי’ כח וכלבו ה‘ יוה"כ סי’ סח.  ↩



כ“ה בה”פ ובא“ח ובכלבו וכן בסמ”ג לאוין רמ"א  (בסמ“ג חסר מן ”לא נשנית“ עד ”לא נשנית").  ↩



רב יהודאי מת בשנת ד“א תקכ”ג ועד סוף ימי ר“ג שמת  בערך ד”א תרכ"ג, מאה שנה.  ↩



סמ“ג לאוין, רמ”א, א“ח ח”ב 497, הרמב“ן בסוף ה‘  נדרים, ועי’ ר”ן ונמק"י כב ב.  ↩



כ“ה בה”פ.  ↩



גם בה‘ ראו אין ה’ נדרים,  ↩



מונטסשריפט חס"ז, 134–135.  ↩



דוה“ר ח”ג, 48–49.  ↩



עי' לוויאס, Gram. 237.  ↩



כ"י מ', ושם: הוו.  ↩



אין בכ"י!  ↩



וח"מ רגיל אצלו, והוא אביה של שיטה זו.  ↩



כמו שכבר העירו התוס' בקידושין ה ע"ב וכאן.  ↩



כרבנן, ולא כר‘ יהודה, עי’ ר"ן ותוס' שם.  ↩



עי' רש“י נזיר ב ע”ב.  ↩



כ"י מ‘: לא, ועי’ תוס'.  ↩



עי‘ תוס’ שם וקידושין.  ↩



וכנו‘ הישן, עי’ תוס' שם.  ↩



עי‘ תוס’ כאן.  ↩



עי‘ תוס’.  ↩



עי‘ שם בתוס’.  ↩



רבא רגיל לומר כך.  ↩



כ“י מ' ורש”י ותוס'.  ↩



ע"פ התוס', ושם: האי.  ↩



“ואילך” אין בשבועות כ ע“א ולא ברש”י ולא בריטב“א  ריש פ”ב (רי"ד: שנדור מאותו היום).  ↩



כ"י מ' ליתא.  ↩



כ"י פ' ליתא.  ↩



כ"י פ' ליתא.  ↩



כ“י מ‘ ופ’, ועי' רש”י.  ↩



עי' להלן יד א.  ↩



עי' בבלי יד א.  ↩



ו“נימר” בירוש', כמו “אימא” בבבלי.  ↩



עי' מאירי כאן.  ↩



כ"י מ‘; בדפוסים: דהא שבועה, כנו’ הדפוסים  במשנה.  ↩



כ"י מ‘, דפו’: ורמינהו.  ↩



כ"י מ‘ ליתא, ועי’ להלן.  ↩



כ"י מ‘: אפי’ א' תוב.  ↩



הרמב“ן הגיה ע”פ ר“ח ו”נוסחי עתיקי": מתניתין
דהכא – מתניתין דהתם, אבל אין זה לשון התלמוד, אלא: כאן – כאן
–.  ↩



ועי' גם בפירוש הרא"ש.  ↩



ושם ליתא בכ“י מ' ”דאי משכחת רווחא חיילא" ופירוש  הוא הלקוח מנדרים!  ↩



עי‘ תוס’ שם,  ↩



ועי' כעין זה ע ע"ב מנדרים לכתובות.  ↩



כך בנוסחאות, כ“י מ' ורא”ש, ו“אית ספרים” אצל
הריטב“א; ר”ן וריטב“א ועוד: כשם שנדרי הבאי מותרין כך שבועות
הבאי מותרות, תוס' פ”ב א, ועי' להלן.  ↩



שאין ללשון זה שום משמעות, ולמה “אסורות” – או  “לוקה”, עי‘ ריטב"א, אבל עי’ ירוש': הא ללקות אינו לוקה.  ↩



“פשיטא” בשבועות, ועי' לעיל.  ↩



להלן כח א.  ↩



כ“ה בכ”י מ‘, ולשון ראשון כנו’ הר“ן, אבל ”הרי
יצתה שבועה לשקר“ שבנו' הר”ן וריטב“א מתאים לנו' ”כך שבועות הבאי
מותרות“, והרא”ש שגו' “אסורות” מחקו.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



וכן בשבועות פ“ג לד ע”ד.  ↩



ועי' נמק“י ושמ”ק.  ↩



כ"י מ‘ ותוס’ יבמות, דפו': רבא.  ↩



יבמות קטז א, כתובות כב ב, גטין סד ב ופ"ט  ב.  ↩



כיו"ב פא א, לעיל.  ↩



כי“מ: תרתין ל”ל בוגרת ושנים עשר חודש, וכזה  בריטב"א.  ↩



וכתבו: “כן נמצא בספר ישן”, אבל ספר אחד יכול  להיות משובש ומוגה.  ↩



ס"א: רב אדא בר מתנא לאביי.  ↩



עי' רמב“ן בהלכות, רשב”א ור"ן.  ↩



“א”ל" ליתא בנדרים, ונכון הוא, וסתם התלמוד  הוא.  ↩



כ"י מ‘, דפו’: רבה.  ↩



בשאילתות קרח סי' קלב: יוסף.  ↩



גם בנדרים בכ“י מ‘: כדאמר רב חסדא וכו’ [ה”נ  ביחיד מומחה].  ↩



“אם” ליתא בכי"י.  ↩



כ"י מ': כולהו, ראשונים: כולהון.  ↩



תיקנתי ע“פ הריטב”א והר“ן ונמק”י.  ↩



תיקנתי ע“פ הריטב”א והר“ן ונמק”י.  ↩



ועי‘ תוס’ נדרים נט ב, שנדחקו לפרש “דלא קא טרח  וכו' ”, על פי מנחות.  ↩



ד“ו וכ”י מ‘ ואה"ת, דפו’: צדוקי.  ↩



אה"ת: אל' (=אמרה ליה).  ↩



ת"כ שמיני סוף פרשה ח'.  ↩



שמ"ק.  ↩



בשבת שם יש בספרים ל“א, אבל בכ”י מ‘ ליתא, ועי’  רמב"ן שם.  ↩



בבכורות נה ב: אמר ר' אמי אמר רב.  ↩



כ“י מ': בנהרדעא, וכן כו”פ.  ↩



כנו‘ השאילתות וכ"י מ’; “בפומבדיתא” שבדפוסים הגהה  היא.  ↩



ר“ה לא ב, ועי' ”נהרדעא" ליודליביץ, 81.  ↩



כדעת מקצת מן החכמים, ואחריהם לוויאס, כהלכה  פסוקה.  ↩



ב"ב פט א ותמיד כז א.  ↩



יג ב, יד ב [=גטין], כ ע“א כא ב, מט א, נא א [=  סנהדרין], סב ב [=ב”ב], פ ע“ב, פא א [=ב”מ], פב ב, פט ב.  ↩



רבא עצמו קורא להם “סבי דפומבדיתא” (עירובין  עט ב, פסח' קיז ב).  ↩



תה“ג מה”ג 174, שע“צ דף טו ע”ב.  ↩



רש"ג באגרת, 88: במחוזא דמן פומבדיתא  היא.  ↩



שבת פז ב (דפו' שונצינו, וויניציא ובזיליא): א“ל
רב חבי מחוזנאה לרב אשי, עירובין נז א: רב חבי מחוזנאה (ב“פ,
כ”י מ' וא“פ ומאור, וכ”ה ברש“י ד”פ ד"ה והא איכא: לרב חבו) לרב אשי
(בדפו‘ בפעם ב’: חנילאי), קידושין ו ע”ב (כ"י מ'): א“ל רב נחמן(!) לרב
אשי ואמרי לה רב חבי מחוזנאה לרב אשי, אבל בגטין פה ב: א”ל רב
חנין (כי“מ ורא”ש ור“ן: רבינא] לרב אשי ואמרי לה רב חנין
(רא“ש: חגי = חבי, ר”ן: רבינא לרב אשי) מחוזנאה לרב אשי; ב”ק
עב א (כי"מ וה‘ ור’): רב חבי מחוזנאה לרב אשי.  ↩



רבו של רב אשי, יבמות סו ב, וכן חולין קמא א (כ"י  מ'): א"ל נאנה בריה דרב יוסף בריה דרבא לרב כהנא.  ↩



כ"ח פרסה מפומבדיתא, תשובת רב נחשון, שפירסם הרב  אסף מקצתה.  ↩



למשל תוס‘ ר’ יהודה שירליאון ברכות ב ע"ב, תוס'  נזיר כב א, ועוד.  ↩



המיוחס לרש"י, נזיר לב א.  ↩



הובא לעיל במבוא לנדרים, עמ' 56.  ↩



סמ"ג לאוין ס‘, תוס’ נזיר נט א.  ↩



ובכ“י מ‘: דההו’ [ב”פ] – דהאי [פ“א] – דהדין  [ב”פ].  ↩



כ"י מ', בדפו: הני.  ↩



כ“י מ' ורש”י.  ↩



שמ“ק וה”ג.  ↩



כ“י מ', ה”פ.  ↩



כ"י מ' בכולם: וקאי.  ↩



כ"י מ‘, בדפו’: קאי.  ↩



כמו בנדרים כריתות ומעילה ואצל הגאונים.  ↩



עי תוס' כ ע"א.  ↩



עי‘ רש"י ותוס’.  ↩



עי‘ מאמרי ב־JQR,  XII עמ’ 316.  ↩



רש"י: מתני' היא אבל לשון ירושלמי כך היא.  ↩



ועי' אבני מלואים לב א.  ↩



ובכי“מ גם כאן ”תיקו".  ↩



כ“י מ' ורש”י ותוס'.  ↩



ליתא בד“ו וכי”מ.  ↩



כי“מ ליתא ”לא ידעינן".  ↩



ועי‘ “דביר” II 163.
[ועי’ עוד ש‘ אברמסון במס’ ב"ב המתורגם, בתיקונים והוספות לעמ'
103.]  ↩



JQR שם עמ' 385.  ↩



כנו‘ התוס’ בד"ו.  ↩



בנדרים יא ב ליתא.  ↩



וצ“ל: רבא, ככ”י מ'.  ↩



דוה“ר ח”ג, 48–49, והבאנו  את דבריו לעיל עמ' 56. שם הבאנו גם את דעת לויאס ודחינוה.  ↩



סנהד' מה ב ומנחות נח ב.  ↩



כ“נוסח הספרים” הישנים שבתוס‘ עד שלא הגיה
אותם ר“ת ו”רוב ספרים“ אצל רי”ד, והגהת ר“ת נכנסה לתוך נוסח ספרים
שלנו, דפוסים וכ”י מ’ ו“מקצת ספרים” אצל רי"ד.  ↩



ועי' רא“ם בשמ”ק שם.  ↩



ובקיצור גם בנדרים ו ע"ב.  ↩



ועי' נדרים ו ע"ב.  ↩



עי‘ תוס’ קידושין שם ור"ן נדרים.  ↩



תוס' שם.  ↩



[=וב(פרק) שני (של) פסחים אמרו אמר אביי… ושם
נאמר עוד אמר אביי… וכזה אמרו ב(פרק) חמישי (של)מנחות המעלה… ונאמר
שם].  ↩



מ“ע בה' סנהדרין פי”ח ג.  ↩



כמו שהעיר כבר הגרי"ב בפסחים מא א.  ↩



מ‘: תוס’: במיחל כ"ע לא פליגי דחיילא.  ↩



מ': עליה נזירות.  ↩



הר“ן וה”שטה“ בשמ”ק נדחקו לפרש סוגיית נדרים ע"פ  נזיר!  ↩



כ“י מ' ורש”י.  ↩



[אבל בכי“מ וד”ו: אלא התם ליפרוש כינוי  ברישא, והשאלה היתה רק לנדרים. – ש' אברמסון]  ↩



חוץ מן “אמר רבא ואיתימא כדי”, שבנדרים  סתם, “כדי”.  ↩



ועי‘ תוס’ לז ע“ב ד”ה מגיעולי.  ↩



בכ"י מ' ליתא.  ↩



לפי כ"י מ'.  ↩



המלה “גופא” חסרה שם (עי' בהגהות הגרי"ב), אבל  העיקר ישנו.  ↩



אחא, כ“י מ‘, וכזה בירוש’ כתובות פ”ה, ל ע"א ובבלי  סוכה נה א (עי' שם).  ↩



ע"פ דברי רב פפא (מג א).  ↩



כ“י מ', רש”י ותוס‘; דפו’: בעי.  ↩



דפוי“י וכי”י; ד"ח: יהודה.  ↩



ועי' אלבק, תרביץ ש"ג 13.  ↩



רשב“ם ב”ב קיח ב, תוס‘ ע“ז סה ב ד”ה איתיביה, ועי’  תוס' חולין נג א ד“ה יש דרוסה, וריטב”א מכות י ע“ב ד”ה איתמר.  ↩



“אלא” ליתא בתוס' חולין.  ↩



תרביץ ש"ו, 468.  ↩



ה“ג ד”ו, מד ע“ג וד”ב 219.  ↩



למשל שבועות יט א = ירוש‘ פ“ב, לד ע”א, יומא ס  ע"ב, אבל מוחלף בירוש’ יומא פ“ה, מג רע”א.  ↩



ר“ה כ ע”ב, מו“ק ז ע”ב, ב"מ כז א וסנהד' עו  ב.  ↩



כ“י מ' ורא”ש: במערבא אמרי.  ↩



כנו‘ כ"י מ’.  ↩



כ"י מ': רבה.  ↩



[צ“ל: וקרייוֹ (=וקראו), ובסמוך נשתבש ”קריו“  ל”קרוי“? – עצ”מ.]  ↩



כגי' הספרדית שהביא המאירי.  ↩



משמיה דר‘ אלעזר אמר לה, וכרגיל בבבלי  וירוש’.  ↩



יתו"א ע‘ יוסי בן חנינא: כהדה דר’ לעזר ור'  עזריא בעי.  ↩



רגיל בבבלי, שהוא דוחה את הדיוק הראשון לשם דיוק
אחר: לא תימא הא – אלא אימא הא –, אבל אינו מוותר לגמרי על
הדיוק.  ↩



כ"י מ‘ ותוס’.  ↩



כ“י מ' ורש”י ותוס'.  ↩



כנוסח כ“י מ', ולא ”רב חמא".  ↩



אמר רבא ואיתימא כדי, ובנדרים סתם.  ↩



כג א–ב לקוח מהוריות.  ↩



כ"י מ': רבה.  ↩



חוץ מכ"ג א–ב הלקוח מהוריות.  ↩



כ"י מ': שמואל בר אחא.  ↩



ד“ו וכ”י מ.  ↩



וכ"י מ.  ↩



מוגה מבין ירוש' גטין ושבועות.  ↩



וכ“ה בכ”י ק‘ ובקטע ק’ 61, “לזה” ג“פ, במי”ר והו‘
לו: לזה לזה – ולזה, וכ"ה בתוס’ נדרים פה א, ועי‘ תוס’ שבועות לח
א.  ↩



לפי תוס' שבועות שם באחרון: ולא!  ↩



כ“ה ג”פ בכמה כי“י, וכן ב”התקדשי".  ↩



כצ“ל, וזו עיקר כוונת הגליון שבכי”ל להגיה “אפילו”  במקום “לא”.  ↩



אחריו בתוס‘ מנחות נח ב ותוס’ שנץ לב“ק שבשמ”ק קיז
א ואצל כמה מן הראשונים, ועי‘ שארית יוסף לר’ יוסף ווירגא נתיב המתרץ
כלל י, נתיב הפירוש דף כז ב, וביחוד נתיב הפלוגתא כלל ב.  ↩



ועי‘ שם רש"י ותוס’.  ↩



גם כאן בסוטה, בע"י: דברי ר"א ר' יהושע אומר, ועי‘ תוס’ כאן ושם.  ↩



ובזה נסתלקה קושיית התוס‘ במנחות ז ע"א וסוכה, אבל  בירוש’ סוכה שם, נד ע"ד מוחלפת המחלוקת שבבבלי סוכה.  ↩



תוס' פרה פ"ו ג.  ↩



ספרי חוקת פיס‘ קכח, ועי’ שם פיס' י.  ↩



עי' ד"ס שם.  ↩



עי‘ תוס’ שם.  ↩



[ועי‘ מה שכתב מו“ר זצ”ל ב“מבוא לנוסח המשנה”,  ח"ב עמ’ 524.]  ↩



“ורב אשי – לית ליה דרב המנונא”, רש“י, אבל  עי' רמב”ן.  ↩



עי‘ תוס’, ונראה שהוא ר‘ ינאי ב’.  ↩



בגטין שתי פעמים במסכת אחת, ביומא – שתי פעמים  בסוגיא של אגדה אחת, פו ב, פז א!  ↩



עי‘ תוס’ הרא"ש, והוא הגיה מה שהגיה!  ↩



עי' מש“כ בתרביץ ש”ו, 55 הערה 1.  ↩



חולין צב א: והיינו דאמר רבא.  ↩



רבא אמר לה בקידושין (עי‘ מש"כ בפי’ הריב"ן  לכתובות פא א), כנוסח כ“י מ‘, ואביי כנו’ הריב”ן, בכתובות שם.  ↩



עי‘ “סוגיות מוחלפות”, לעיל עמ’ 88.  ↩



ר' אבא בן דורו של רב אשי, שהביא בכ“מ מסורות של  א”י לבבל.  ↩



כתב־יד מינכן ועין יעקב.  ↩



במשנה ליתא בירוש' וכי"י, ונוסף מן הבבלי.  ↩



כך הוא גם בכי"י מ', ואין להגיה!  ↩



“מרי” נשתנה ל“מר”, ו“רבי” ל“רב” בבבל.  ↩



כיו“ב סתם בירוש' תענית פ”ד, טז ע"ד, בבלי שם כז  א.  ↩



כנו‘ תוס’ עה"ת סוף שופטים.  ↩



רש"י פי': רבנן דבי רב אשי, אבל בשתיהן הם  קודמים לרב אשי!  ↩



אסף. תורתן של גאונים, 130.  ↩



בתש“ג: איסי, וחסר מן ”כך“ עד ”יוסי".  ↩



למשל טו א ד“ה סבר, טז א ד”ה ובית עולמים  ועוד.  ↩



בנ"ס: בתראי סבוראי.  ↩



בדף יב ע“ב: אשתאר מההיא משפחה בסורא ופרשי
רבנן מינה, ונראה קצת מכאן, שאין זו עריכת סורא, אבל שם גם:
נהרדעאי אמרי, ובדף לט א נזכרים: חריפי דפומבדיתא, ובדף יג א:
קשו בה בפום נהרא (ברא"ש: בפומבדיתא) וכו‘ פריך רב
אחאי וכו’ שלחה רב אחא בר רב (חבירו של רבינא) לקמיה דרבינא וכו'
שלח ליה אנן לא שמיע לן הא דר”ה בריה דר‘ יהושע אתון דשמיע לכו
וכו’.

מהזכרת שמות הערים האלה א"א אפוא להוציא הרבה, לכל  היותר שסוגיא זו וזו היא מעיר אחרת.  ↩



“בר אדא”, הגהת רש"ל.  ↩



ט ע“ב, י ע”ב, טו א, טו ב, יח ב, כ ע“א, כ ע”ב, כא
ב (ושם בע“א: כדאמר רנב”י וכו‘, היכא איתמר דרנב"י אהא וכו’), מו
א, מח א, נד ב, סג א, סו א (הערה בתוך ברייתא!), סו ב ([בר
יצחק]), ע ע“א, עא א – ב”פ.  ↩



פסח‘ קה ב, ועי’ הלוי.  ↩



ד ב (ב"פ), ח א, יג ב, יט א, כב ב (ב"פ), כו ב, לב
ב, מט א (– מתקיף לה מר בר רב אשי), נ ע“א, נ ע”ב (מאי הוי עלה!), סד
א, עז ב (הילכך!).  ↩



[כי“מ, ונשמט שם ”הא משבשתא היא“ ע”י  שויון־הסופות, – עצ"מ.]  ↩



רש“י: ולא תתני אף וה”ק ערלה וכלאים הרי הם כשאר  התלויין בארץ ואין נוהגין בחו“ל אבל חדש נוהג בחו”ל.  ↩



ע“פ כי”מ (ושם רק: הית‘ אוכל’)  ↩



ספרי ראה פיס‘ קטז ותוס’ פיאה פ“ד הי”ב (ועי'  כתובות סז ב).  ↩



כך הוא “ברוב ספרים ישנים” כאן ובבכורות לד א,
תוס' שם, ילקוט משפטים ר“ג שם, וכך כתוב בכל הנוסחאות שלא עבר עליהן
קולמוסן של מגיהי ספרים (רמב"ן?) וזו גרסתו של ר”ח בקידושין.  ↩



שברמב“ן (גם בשם ר"ח) שם. ובילקוט ובר”ג בכורות  שם: ר“א סבר יש אם למקרא ור”ע סבר יש אם למסורת.  ↩



“למוכרה” נוסח אחר הוא ע“י ”לקיימה“, וזה רגיל  בכי”י.  ↩



כן במזבח כפרה.  ↩



כ“יש מפרשים” שבתוספות קידושין.  ↩



וכאלה כמה וכמה, למשל “ר' ישמעאל אומר” שבת“כ אמור
פ”ד יח (“תני ר' ישמעאל” בירוש' יבמות רפ“ב ח ע”ג) = ר' אליעזר במכילתא
בא פט"ו (ס‘ היובל לקרויס עמ’ 20).  ↩



עי' בכורות ל ע"ב.  ↩



בירוש‘ בשם ר' זעירא להיפך! אלא שבכי“ל ליתא  ”ר’ סימאי ורבותינו"!  ↩



אבל בסוגיא זו הרבה מא"י.  ↩



כיו"ב למשל שבועות מג א וירוש' שם.  ↩



ע“י ד”ר: ארתח, רש“ל: רתח פורתא כצ”ל ס"א  איתרח.  ↩



[עי‘ לעיל בפתיתה לסוטה הע’ 1.]  ↩



[לעיל בפתיחה לקידושין, עמ' 99.]  ↩



[עי‘ לעיל בפתיחה לסוטה, עמ’ 89.]  ↩



כנו‘ כי"י והגאונים, והתוס’ הגיהו.  ↩



בכי“י הנוסח: ההוא עובדא דהוה בנהרדעא דההוא
דאמר ליה לחבריה מאי בעית בהאי ביתא וכו', ובדף ל סע”א: ההוא עובדא
דהוה במחוזא דההוא דא"ל לחבריה מאי בעית וכו'.  ↩



סימן למעשים שער לא סע"א.  ↩



לפי הסי‘ הראשון נכנס מעשה זה בקבוצה א’, אלא  שבסי‘ הראשון יש שינויים בכי"י, עי’ ד"ס.  ↩



התוס' הגיהו גם בבכורות!  ↩



[עי‘ לעיל בפתיחה לקדושין, עמ’ 98.]  ↩



בימי אמימר (תלמיד רבא) היתה נהרדעא
מיושבת שוב, ואמימר היה ריש מתיבתא שם. – אמימר נזכר בבכורות רק
בהוספה (“אמרי”) של העריכה האחרונה, יג ב (“אמימר” בדף מד א טה“ד,
וצ”ל: אבימי).  ↩



בכורות ב ב כל הסוגיא, מח ב כל הסוגיא, נדרים לד  א: איכא דמתני לה בהאי לישנא, כל הסוגיא.  ↩



נה א, גם כ"י מ'.  ↩



ג א גם כי"מ וליתא בהקבלה שבגטין מד א.  ↩



עי‘ למשל שבת עה ב: אלו לאפוקי וכו’ (מא  א).  ↩



אבל באותו עמוד לעיל לענין אחר: חסורי מחסרא (מ  ע"א).  ↩



הגרי"ב שמחק את הפיסקא שגה (מא סע"א).  ↩



[עי‘ לעיל בפתיחה לסוטה, עמ’ 93.]  ↩



עי‘ תוס’ ד"ה רב חסדא.  ↩



שמ“ק וכ”י מ' ור"ג.  ↩



שמ“ק ור”ג ורש"י.  ↩



כנוסח כתב־יד מינכן.  ↩



כנוסח כתב־יד מינכן.  ↩



ברייתא שבבבלי קיוושין נח א.  ↩



היא הברייתא דבכורות י ע"ב, בצירוף הברייתא השניה  של המכילתא.  ↩



התירוץ “בשם ר' יוחנן” או “בשם רבנין”, כרב  ספרא בבבלי בכורות.  ↩



ולפ“ז אפשר לפרש כפשוטו ”בדיניהם" שלא קיבל  עלין לדון בדוני ישראל.  ↩



וכבר העירו ע"ז התוס' כאן.  ↩



דברי רבינא הם, ולא כתוס' בכורות יג ב ד"ה רב  אשי.  ↩



ובקידושין עג ב “אמר אמימר” אין בכ"י מ'.  ↩



כלשון ר' ישמעאל בספרי ראה פיס' עח.  ↩



כלומר: רבא לאביי.  ↩



כצ“ל, ד”ו: אמ', ד"ח: אמר.  ↩



וגבי בכורה, גם בב“מ בכי”י.  ↩



וגם כאן בר"ג: אלא מחוורתא.  ↩



וכבר הקשו התוס' כאן וביבמות, למה לא תירץ כך גם  ביבמות.  ↩



התוס' ד"ה בדקה לא דקו.  ↩



בכ"י ה': והאמר.  ↩



כ"י מ': למה ליה.  ↩



וכ“ה גם בשקלים בכ”י מ', ואצלנו מוגה ע"פ  הבבלי.  ↩



ושינוי דומה לו גם להלן מ סע"א.  ↩



[כל הענין בהרחבה בפתיחה לקדושין, עמ'  99–100.]  ↩



תרביץ שי“ז ס”א.  ↩



[כ“ה בכי”מ א“פ ורי”ף, בדפו': מנשיא.]  ↩



שתי הברייתות שבת“כ, נדבה פרשה י”ד ז‘: ולא בעל  כוליא אחת, ושם ט’: לרבות כוליא אחת.  ↩



זוהי הגי' הישנה, ורש“י הגיה: דכ”ע לא  שמיה.  ↩



ונמצא בסמפון הריאה, עיטור ח“ב, שחיטה, דפוס  לבוב יז ע”ג.  ↩



וקושייתו השניה של רש“י נתרצה ע”י פירושו של  העיטור: שנמצא בסמפון הריאה.  ↩



ד“ו: תרגמ', כי”מ: תרגומ'.  ↩



כי“מ: תרגמ', רש”י: אביי אמר ליה לרבא תרגמה  אבן שנה למתניתך.  ↩



וכבר העירו התוס' בבכורות על ה“לשון האחר”.  ↩



[כ"י מינכן, דפו': בהיותו עובד כוכבים.]  ↩



שיטה מקובצת.  ↩



כ“ה בכי”י וראשונים.  ↩



= שני האבות כתבו הרשאה זה לזה.  ↩



ר"ג: דקרו ליה אינשי לפלגא דזוזא איסתירא.  ↩



ועי‘ ירוש’ קידושין רפ“א, נח ע”ב, אם אחרת יקח לו  ויצאה חנם, ומדר“י נזיקין פ”ג, הורוויץ 256.  ↩



כ“י ה‘ וס’ המקח ורי”ף: כסף קצוב, אבל זה  מוגה ע"פ מסקנא דקידושין ובכורות.  ↩



ויש כאלה הרבה גם בלי “גופא”.  ↩



ועי‘ ב“ק צ ע”ב: איבעיא להו מנה צורי תנן  וכו’.  ↩



שמ“ק ור”נ.  ↩



גם שם בכ“י מ: א”ל רבינא למרימר.  ↩



שמ“ק; בדפו': רבא בר רב חנן לאביי, כ”י מ': רב חנן  לאביי.  ↩



[כתב־יד מינכן, ושם לי “לימא”.]  ↩



שמ"ק: אלעזר.  ↩



עי‘ תוס’ שם ד“ה שאני וד”ה ולרבא.  ↩



ועי' שמות האמוראים: ביריא (להלן עמ'  126).  ↩



תלמיד אבימי מהגרוניא תלמיד רבא.  ↩



וחולק על תמורה יא ב, עי' לעיל.  ↩



בתוס‘ פ"ב ז’: הכושל שבהן.  ↩



כ“ה ביחוסי תו”א, דף ח ע“א כבסוכה כז א ול”ד  ב.  ↩



שמ“ק וכ”י מ'.  ↩



וכבר העירו ע"ז התוס' כאן.  ↩



בקידושין הנוסח בכל הספרים כמו כאן (ולא כמו  שהביאו התוס').  ↩



מה שלא הרגישו בו התוס'.  ↩



או זה של דף נג ב, או זה שב“איכא דאמרי”.  ↩



כ“י מ'; שמ”ק הגיה: רבא, אבל הנכון: רבה, בן  פומבדיתא.  ↩



כי“מ: האנא, שמ”ק: הא דידי היא אנא.  ↩



וגידול קבעה בסידור של מימרות של רב יהודה.  ↩



שמ“ק, בכ”י מ': רפרם פומבדי' הוה והוה.  ↩



שמ“ק ורמב”ן ורא"ש.  ↩



וכבר העירותי שבשבת ויבמות ליתא!  ↩



פ“א – שמ”ק ורא"ש.  ↩



כ“י מ' ליתא ”רבה".  ↩



פ“ב: אמר אבימי, שמ”ק כי“מ ורא”ש.  ↩



ב“ב קכא א, ב”מ לח ב.  ↩



אבל שמ"ק ליתא.  ↩



כי"מ: רב הונא בריה דרבה משמיה דר"ל, בשמ"ק נשתבש.  ↩



ב"מ לח ב.  ↩



כתב־יד מינכן ורבנו גרשום.  ↩



ורמי בר חמא קורא לו “סבא”.  ↩



לנו' שמ“ק וכי”מ ור"נ.  ↩



נדרים ג ע“ב כי”מ וכו“פ: בנהרדעא, קידושין ע ע”ב כ“י מי ושאילתות: בנהרדעא, ועי' ב”מ סו א.  ↩



כ“י מ', ולא ”רבא“ כשמ”ק ולא “רב אשי”.  ↩



פ“ב – כנו' הרא”ש.  ↩



אבל עי' שמ"ק.  ↩



אבל עי' שמ"ק.  ↩



ולא “רבא”, וכן שמ“ק, ולמטה בד”ו: ר"פ נמי.  ↩



צ"ל: רמי בר חמא, עי' שם.  ↩



“בריה דר”נ“ ליתא בכי”מ.  ↩



ד“ו וכ”י מינכן.  ↩



שמ"ק: רב אדא בר אהבה לרבא.  ↩



וזה בניגוד לירוש' קידושין.  ↩



כ“י מינכן ושמ”ק.  ↩



יא א – בכו"פ: דבי נשיאה.  ↩



כ“י מינכן ושמ”ק.  ↩



כנוסח יחוסי תנאים ואמוראים.  ↩



שמ“ק ור”ג ורש"י.  ↩



ירוש' קידושין סג ע"א.  ↩



= ירוש' שקלים פ“א ה”ד בשמו.  ↩



שמ"ק, דפו': וכן אמר.  ↩



כ“י מ' ושמ”ק ור"ג: רמי בר חמא.  ↩



“לרב ששת ולרמי בר חמא”, ר"ג, והוא מסתם התלמוד.  ↩



שמ“ק, כי”מ לי‘ “א”ר אלעזר", דפו’: ר"א אמר.  ↩



ירוש' ביצה פ“ג, סב רע”ב בשם ר' אבון.  ↩



ירוש' שם בשם ר' יוסטא בר שונם.  ↩



כ"י מינכן ורבנו גרשום.  ↩



= ב“ר פ”כ, ג.  ↩



= ירוש' שקלים פ“ג ה”א.  ↩



“אף אנו נאמר” כיו“ב, שבת לו א, כתובות יא א,  ברכות מב א – ד”ס, עירובין מו ב – ד"ס.  ↩



רב אשי קיבלה בוודאי מרב כהנא רבו, שקיבלה  מישיבת רב פפא [ד ע"ב].  ↩



כנו‘ כ"י מ’ וראשונים, עי‘ ד“ס, וכ”ה גם בערוך, ע’  חזר ב'.  ↩



מנחות לא ב, נב א, ביצה לב ב, ב“ב קכ ע”א.  ↩



בב“ק קח ב אין ”בעי לה הכי“ מתאים, וליתא בכ”י  פ'.  ↩



כמו בביצה כו ב (ולא ככ"י מ' שם) ובשבת קמה ב –
כ“י מ' וה”ג (ובשבת יט ב בטעות גם בכי"מ: מנהרדעא) ובנדה כא א – כ"י
מ'.  ↩



בביצה מפורש בירוש‘ שם סב ע“א: אייתי רב הושעיא
מתניתא דבר קפרא מדרומא, וכן בשביעית פ”ה ה“ג, מגילה פ”א הי“ב,
יומא פ”א ה“א, והוריות פ”ג ה"ג, ועי’ חולין קכד א: כי סליק רב אושעיא
אשכחיה לרב אמי וכו‘, ועי’ שם נו א: כי סליק (“רב אושעיא”, עי' ד"ס)
(לנהרדעא) שלח להו דברים כו'.  ↩



י ע"ב, לד א.  ↩



לשון נהרדעא (כתובות נד א, קידושין ע א–ב):
עדי גוברין ונהרדעי גוברין (גטין מה א), א“ל ר”נ עָדֵי כהנא
(בכורות מב א). וכאן מה ב: עדא אמרה.  ↩



כתובות פו א – ר"פ לרב חמא, ודאי דאמריהו  משמיה דרבא.  ↩



למשל קידושין י ע"א וחולין מו ב (משמיה).  ↩



למשל עירובין עט ב – פ ע"א.  ↩



חולין ה ע"ב.  ↩



שם מה ע"ב.  ↩



שם עו ב.  ↩



בפתיחה לתמורה, להלן עמ' 137 ואילך.  ↩



יומא פג סע“א, כ”י מ‘ ב’.  ↩



כגי‘ רש"י, או: בשחור כגי’ הישנה, עי‘ תוס’  ותוס' חיצוניות שבמזבח כפרה.  ↩



ד“ו וכ”י מ', ושמ"ק הגיה: אמר.  ↩



“אמר ראש כלא”, גאוניקא 239; וכן אמר ריש כלה,  פרדס ד“ק ה ע”ב.  ↩



עי‘ רזו"ו רבינוביץ, ירושלים של לונץ, כרך י’, עמ‘
233–254 [ועי’ כעת גם במחקרו “מאמר על אודות סידור התלמוד הבבלי”
בספרו “שערי תורת בבל”, ירושלם, תשכ"א].  ↩



כך בכ“י מ' וכן ברש”י ותוס‘, ובד"ו מוסיף:  והדר תני וכו’ (ב' נוסחאות!) ואצלנו מחקו את הראשון.  ↩



בר"ג ליתא.  ↩



עי‘ ג ב: א"ל ר’ יוחנן לתנא לא תתני ומימר  וכו', אכל בשבועות ומכות כבדפוסים.  ↩



כנוסה כי“י (עי' ד"ס), דפו': רשב”י; בירוש‘ שבועות  ספ"ג: משם ר' ינאי, ועי’ מדר“י בחדש רפ”ז.  ↩



כי“מ וד”י, דפו': וא"ר (ועי' ד"ס).  ↩



ת“כ בחוקתי פי”ג ד.  ↩



כנוסח כי“מ ושמ”ק, דפו': אביי.  ↩



כך ניקד הב"ח.  ↩



כי“מ ושמ”ק ויל'.  ↩



ועי‘ תוס’ מנחות נח ב ותוס' בכורות שם.  ↩



ועי' גם שארית יוסף, נתיב ו, ל ע"ב.  ↩



כי"מ, דפו': אמר רב.  ↩



לי' כי"מ.  ↩



כ"י מינכן.  ↩



לי' כי"מ.  ↩



כי“מ: ואיתמר עלה א”ר נחמן, כ“י ביהמ”ד לרבנים:
ואיכא דאמרי ואיתמר עלה (ונגרדו בת“א אלו, והארכה הרי”ש של “דאמרי”
ונוספה וי"ו) אמ‘ רב נחמן אמ’ רבה בר אבוה.  ↩



עי‘ ר"ח (כא"ד), תוס’ ר‘ אלחנן לע"ז כד א ותוס’  ר“א מו ב שבד”ס שם בהגהות, כ“י מ' וב”ח.  ↩



נשלם בכ“י מ' ע”י אחר, וחסר בכ“י מ‘ ומ’ ב' ועוד  גם ביומא, אבל רש”י בתמורה פירשו, ונוסף ע“פ הת”כ.  ↩



שמ"ק.  ↩



שמ"ק.  ↩



שמ"ק.  ↩



שמ"ק, דפו': מכדי.  ↩



שמ"ק, ועי' להלן.  ↩



שמ"ק.  ↩



ספרא אמור פרשה ח ו.  ↩



כ“ה לנכון בכ”י מ“ב; שה”ג: רבינא.  ↩



כנוסח כ“י מ”ב, שה"ג: רבא.  ↩



רש"י השיב עליו.  ↩



ונ"א שבשמ"ק בהשמטות: א"ל אביי פשוט מהא דאמרת הקדיש וכו'.  ↩



עי‘ תוס’ שם.  ↩



וכך הוא גם בכ“י מ', אע”פ שבעל שמ"ק מגיה  בזבחים כבתמורה.  ↩



כ"י ר‘ א’.  ↩



כ"י מינכן.  ↩



כ"י מינכן.  ↩



עי‘ ביחוד ר’ ישראל לוי, בהקדמתו לירושלמי נזיקין  שלו.  ↩



כך הוא הנוסח העיקרי בערוך ע' תרבץ, ואצלנו נשתבש  “בכללא לא”, ונדחק רש"י לפרשו.  ↩



ועי' גם מכות יט סע“א בהשואה לתמורה כא  רע”ב.  ↩



חופש מטמונים סי' יא.  ↩



ועי' גם רש“י שבשמ”ק בזבחים שם.  ↩



בכריתות ח"ה ג, ס' קסה: פרק איזהו מקומן וזוד
(כצ“ל ולא ”וחד") מן תרביצא (“וזוד” – ובמק"א, ושגה בזה בריל,
יאהרביכר II 79 הערה 127).  ↩



בנוסחאות שלנו כבר שינו מגיהי־ספרים: דיקא נמי
דכתיב ויאמר ליהודה נבנה את הערים האלה מכלל דערים הוו מעיקרא
ש"מ.  ↩



תג"ק ס' עח (אוה"ג מגלה עמ' 7).  ↩



עי‘ בריל, יאהרביכר ב’ 79–84.  ↩



תה"ג הרכבי סי' רכט.  ↩



כצ"ל שם, כבתוס' שלנו.  ↩



“בכלה” = בי כלה, כמו “לשנא דבתרביצא” שבספוים  ישנים, שפירושו “דבי תרביצא”.  ↩



עי' גם מרכס JQR 1910,  280.  ↩



אינו רב שמואל הנזכר למעלה.  ↩



רשב“א שם, אוה”פ, 62.  ↩



רמב"ן: גרסא.  ↩



אוה"פ 53.  ↩



ועי‘ רי"ף סנהד’ ר' אלף ל"ו.  ↩



לוין, התור תרפ"ו.  ↩



ספרו של רב ישי, אשי, הוא בוודאי היסוד של הקבלה
שנמסרה בראבי“ה (ח"ב סי‘ תסב, עמ’ 77) והנמי”י חמץ פ“א סי' ו: ובתשובות
ששלחו מבבל כתבו והשיבו על דבר זה שיש ספרים שהם מימות רב אשי שהוא
סוף הוראה וכתוב בהן במשהו כרב, ובהנמי”י שם בשם “ספר המצות” (“ס”ה“,
ואינו בסמ”ג שלנו): ומבבל שלחו שיש ספרים ישנים שיש קבלה בידם שהם
מימות רב אשי וכתוב בהן במשהו, והרמב“ן במלחמות פסחים פ”ב: “וכבר
נבדקו בבבל ספרי הישנות (“ספרים הישנים”) בזה ע”פ שאלת חכמי הצרפתים
וכן נמצאו בנוסחאות בדוקות לגאונים הראשונים“, ז”א לרב אשי (ישי)
אבי רב צדוק גאון, ובצרפת ואשכנז החליפו אותו עם רב אשי האמורא
(רב שר שלום(?) מסורא גורס “במשהו כרב”, ה"פ סי' קסג). לדעת אפטוביצר
(הצופה לח"י ) התשובה תשובת רב שמואל בן עלי מבגדד.  ↩



מלחמות, סנהד‘ ר’ אלף כ"ד.  ↩



עי‘ מש"כ בס’ השנה הפ“פ, ח”ט 285, ובהוספות לתה"ג  אסף, עמ' קלב.  ↩



כנוסח העיטור, עי‘ שם בהערתי ובהוספות עמ’  קלב  ↩



תשובה מתורגמת מערבית!  ↩



ועי' בריל, יאהרביכר IV,  71.  ↩



רש"ג באגרתו, עי' להלן  ↩



עי' ד"ס.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



עי‘ ד“ס ולקוטות הרמב”ן ורש"י ותוס’.  ↩



עי‘ ד“ס ולקוטות הרמב”ן ור“ח ורש”י, וב’ הלשונות  אינם שוים לנדרים עז א.  ↩



ל"א – כשבועות כז ב.  ↩



הלשון הראשון על־פי ב"ק כ ב, עי' המאור  וד"ס.  ↩



ועי' רש“י שם וב”ק ג א.  ↩



עי' שמ“ק ור”ג.  ↩



כ“ה בדפוי”י וכי“י, ורש”ל הוא שהגיהו.  ↩



והאחרונים נתקשו בזה, עי' ת“ח ומהדו”ב  למהרש"א.  ↩



עי‘ רז"פ. מונטס’ 1861, 262.  ↩



להוציא כ“י מ', שרובם של ”ל“א” שבדפוסים חסר  בו!  ↩



רש“י ו ב, כג ב – עי' להלן; ר”ג חא: בל“א מפרש  טפי, ל א: והאי ל”ב מפרש טיפיינא דל"ק.  ↩



עי‘ צומבר, מאמר על פירש"י, עמ’ 5 ובריל,  יאהרביכר II 85.  ↩



ו ב: ה“ג ל”א וכו‘ ובין האי לישנא ללישנא וכו’
ליכא מידי אלא זה ירושלמי וזה בבלי, ט ב, י ע“א, יא ב, יט א, כ
עב – ב”פ, כא ב: לשון ירושלמי הכתוב בספרים, כג א, כב ב: ל“א וכו'
והיינו הך אלא שלשון ירושלמי הוא, כד ב, כו א, כו ב, כז א, ל ע”א,
לא א, לב ב.  ↩



המיוחס לרש“י לנזיר לב א, ועי' כריתות ד רע”ב:  ולשון הפוך היא לשון גרסא ירושלמית.  ↩



לב א בדפוסים וכי“מ: אהדא, וכזה בר”ג יז ב, כח  ב: הדין. וודאי שלשון זה נכנס מ“ל”א".  ↩



“בזיא” גם ל ע“ב – כי”מ ושמ“ק ור”ג – שכצ“ל שם –
ותוס‘ ר’ אלחנן לע”ז כד, ובר“ג שם רק ”ל“א”, כי"מ: בלישנ' אחרי
אמרי לה.  ↩



“על” ס' חסידים. מק“נ, אלף תשנ”א, 419, ואו“ז ח”א  א"ב אות מט.  ↩



עיטור הקדמה לח“א ואו”ז שם. “שר של שכחה”.  ↩



עיטור ואו"ז.  ↩



תה"ג אסף, מדעי היהדות, סי' נח.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



כנו' הריטב"א.  ↩



כנו' הריטב"א.  ↩



יאהרביכר II 75, הערה  118.  ↩



במאמרו הנזכר עמ' 262–263.  ↩



שם עמ' 262.  ↩



עי‘ גם בתוס’ ג א ד"ה ומעשר.  ↩



וכ“ה גם במ”ג בכל הנוסחאות.  ↩



כמו שהעירו כבר הכריתות וס' הקנה ואחרים.  ↩



פ"א ג, בבלי וירוש'.  ↩



ופי‘ הרמב"ם כשאילתות סי’ עט ולא כרש“י, עי'  מ”מ שם.  ↩



ועי‘ פסח’ ט ב: וכי חולדה נביאה היא  ↩



נלדקה, בייטראׄׄג, 80.  ↩



עי' נלדקה, אחיקר 32.  ↩



כנו‘ הדפו’ וכ"י ו‘, ובדפו’ לגמרי כלשון  הבבלי.  ↩



[אבל עי' מ“ש במדרשב”י אפשטיין־מלמד, 22. –  עצ"מ.]  ↩



והיה כתוב “מבליד”, והוגה: מבליק, וטעה הסַדר וקרא  “מבליח”.  ↩



כצ“ל, וכ”ז (מן “אע”פ…) נשלם בכ“י ל' בגליון  עי”א.  ↩



וכן נחמיה ח ג: מן האור עד מחצית היום (מן  צפרא לפלגה דיומא). אלא ש“לשון תורה לעצמה ולשון חכמים לעצמן”.  ↩



רש“י וערוך ועוד, ”מאחרין עד חצי הלילה".  ↩



ועי' מפרשים בשם הראב"ד.  ↩



לענין קנין, וכ“ה בקידושין פ”א, ס ע"ב: ר‘ אמי בשם
ר’ יוחנן המוכר בית לחבירו כיון שצבר לתוכו קנייו. ר‘ יודה בן פזי
בעי וכו’.  ↩



טהרות פ“ז מ”א.  ↩



תוס' שם פ“ח ה”א.  ↩



כללי התלמוד לרב"א, לדוד צבי 196.  ↩



= ירוש' שם: המסוייפות.  ↩



ויש למחוק ברש“י ”מאי טעמא ד" רב.  ↩



כל זה חסר בכ“י ל' ונשלם עי”א! בכ"י ר'  כבדפוסים.  ↩



עי‘ תוס’ מנחות שם.  ↩



וכן הביאו התוס' במנחות סח א והגיהו בת"כ.  ↩



כצ“ל וכ”ה בתוס'.  ↩



אבל עי‘ ידים פ“ג מ”ב, ועי’ נדה ז ב.  ↩



בתרומות: אבא, אבל גם שם בכ"י ר': אדא.  ↩



ישנו בכתב יד מינכן.  ↩



עי' בכר, אגדות התנאים, 44־43.  ↩



ואמנם אין מכילתא דרשב“י – ”תני חזקיה“, אבל
”מכילתא בבלית“ היא (“דידן”) ויש בה הרבה מדברי ”תני חזקיה“. [ועי'
כעת מבואו למדרשב”י.]  ↩



ילקוט: מנין לא יצבע בו ולא יהנה  ממנו.  ↩



ואפשר דבנזר אחרי מות אביו לר' יוסי הוא, או בהניח  מעות מפורשין.  ↩



שם כח ב, ו“הלכה היא בנזיר”, וצ"ל:  האיש.  ↩



בבבלי כז ב: לא מצא עצים.  ↩



[כך הנוסח גם בכי“י של הספרא, ו]צ”ל:  יאָכל.  ↩



[כך הנוסח גם בכי“י של הספרא, ו]צ”ל:  יאָכל.  ↩



תיק נבלים ותיק כנורות (כלים פט“ז מ”ז), תיק  חלילין (שם מ"ח) ועוד.  ↩



כ“ה בכ”י ר‘ ובילקוט כ"י, ועי’ ד“ס. [אלא לי' גם  אה”ת].  ↩



ירוש' ר“ה פ”ד נט סע"ב.  ↩



ועי‘ למשל קו א וירוש’ גטין מט א.  ↩



[ועי‘ מ“ש במבואו למכילתא דר”י, מבואות לספרות  התנאים, עמ’ 571/2.]  ↩



ועי‘ ספרי עקב סוף פי’ מ“א: ראב"י אומר ולעבדו
בכל לבבכם ובכל נפשכם ה”ז אזהרה לכהנים שלא יהיה לבם מהרהר בשעת
עבודה.  ↩



[ועי‘ גם מבואות לספרות התנאים, עמ’  743.]  ↩



ועי' מ“ת 143! והגהת הגר”א בספרי ראה רמ"ג.  ↩



ועי‘ מכילתא דרשב"י, [הוצ’ אפשטיין־מלמד, עמ'  192.]  ↩



ואפשר שלמדו בועל מתרפא מתהרג ואל תעבור, כשם  שלמדוהו בע"ז במתרפא.  ↩



פליישר ללוי 432.  ↩



ב“נ וכי”מ ורי"ד וד‘ שונצ’: והריח ריח  ונתרצה.  ↩



[כצ"ל, צוק' בטעות: שתניק.]  ↩



“דתיקו” גם בכ"י מ'.  ↩



רבא = ר' אבא גם בשבת י ע“א ובב”ק עה א.  ↩



[כנוסח כמה כי“י של מה”ג, וכן] ברמב“ם סה”מ מל"ת  קכח, הופמן: משומד ישראל.  ↩



עי' רא“ם לרש”י בחומש.  ↩



וכן פי' הראב"ד בהשגותיו למאור.  ↩



[וכן להלן מ ע“ב, שבת קנה סע”ב, יומא נא ב; רק  בקידושין עו א – רב אידי בר אבין.]  ↩



עי' ראבי“ה בהערות המו”ל.  ↩



הנוסח בה‘ ריצ“ג ח”ב ע’ פ"ב: אסור  במשהו.  ↩



“רבינו האי ז”ל", אבל היא קדומה.  ↩



ר"ת בס‘ הישר סי’ שפב. וכן בתוס' חולין צז  א.  ↩



אבל עי' בספרי שם ובהגהות.  ↩



וגם ב“יציע” תניא בספרא שם פרשה ו יא: בקירות הבית
ולא בקירות היציע ולא בקירות האיבוס וכו‘. ועל־פי זה הגיה ר’
משה בר שניאור בגמרא וספרא: הצבוע, אבל דרשה זו נמסרה בתוס‘ נגעים
פ"ו, ה’ בשם רשב"א תלמיד ר"מ: רשב“א אומר היציע והאבוס והמגירה
אין מטמאין כנגעים וכו'; אבל במשנה פ”ב מ"ד תנן רק: קירות האבוס וקירות
המחיצה וכו'.  ↩



“חולקין” לפי, שברש“י כאן, חסר ברש”י שברי“ף, ושם  חסר גם ”הכל".  ↩



רק ר"ח בפירושו הביא סוגיא דב"מ.  ↩



[ועי‘ מש“כ ע”ז ב־MGWJ 69  עמ’ 248/9.]  ↩



וכ“ה בכ”י ה‘ ור’ ב‘ ור’ א‘ – ושם: קמפלגי [ר’  יוסי ורבנן].  ↩



עי' רש“י: כששכרו למלאכת הבטה לשמור או  להשליך מעליה לארץ, אבל באו”ז שם העתיק: למלאכת חבטא.  ↩



ולהפך נזק – נזיקין, פסל – פסילים.  ↩



[ועי‘ להלן עמ’ 269–270 ברשימת האמוראים הנזכרים  במסכת זו בשני חלקיה.]  ↩



ברט, נומינלב', 261.  ↩



נלדקה עמ‘ 14 ועמ’ 137.  ↩



כמו שתמה כבר הרמב“ן ועי' גם רש”ש ורמ"ש  בהגהותיהם.  ↩



חוץ מכ"י פל' כאן: כדתני, אבל למטה: כדתנן.  ↩



בהמכריע סי‘ ח: דתניא וכו’ ומני ר' מאיר  היא.  ↩



בספרא: מכאן אמרו = משנה וברייתא אחריה, וכן  “תנן התם” בבבלי, “תמן תנינן” בירוש'.  ↩



[ובנושא זה, “תנן” ו“תניא”, דן בהרחבה במבוא  לנוסח המשנה, ח"ב, עמ' 814 ואילך.]  ↩



חילוק בין נולד קודם הרגל לנולד ברגל.  ↩



עירובין ג א ופי' ר“ח שם ”לוח ארז" =  אמלתרא.  ↩



ובכ"י ה‘ ומ’ ליתא כלל: בונין וכו‘ באמצע  וכו’.  ↩



ועי‘ תה"ג ליק סי’ כח, הרכבי סי' שפג.  ↩



ועי‘ ספרי מבוא לנוסח המשנה עמ’ 11.  ↩



OLZ. 1922, 241־42.  ↩



נלדקה, דקדוק לשון מנדעית: אורכי = עורכי,  ערכי.  ↩



ולא כמו שתרגם לידזברסקי “Schuft”, כנראה ע"פ לוי!  ↩



כ"י מ‘ ול’: אי מבפנים אי מבחוץ.  ↩



עי‘ פי’ הגאונים לטהרות עמ' 30 והערה 25.  ↩



נלדקה, מנדעית, 60 = פרנקל 149.  ↩



עי' זכס, בייטראגע, ח"ב 155–157.  ↩



כנו‘ ד’ קושטא; בנוסחאות בטעות: עברין  ידעין.  ↩



לוו אצל קרויס בשם רא"ג ובריל.  ↩



ועי‘ מש"כ בס’ היובל לשוורץ 325.  ↩



הרקמה 164 ורשב“ח באוצ”ט תרל"ט, 56.  ↩



ועי' שלזינגר 43.  ↩



ועי' עוקצין פ“ב מ”ה: ולפקל בבצים, והגאון שם:  “לפקל ולקלף אחד הוא”.  ↩



והשוה ב"ב 589: דקתא בכתֿ דפרדל איך  שבוקא.  ↩



“אתאן” לדוגמא, לקמן כ ב, כה ב.  ↩



ורק לפי נו‘ אותם כי"י מ’ ור' למטה הוא כאבע"א  האחרון.  ↩



כמו למשל בחולין קד ב: א“ר יוסי זו מקולי ב”ש וכו' הא קמ"ל מאן ת"ק ר' יוסי.  ↩



וכזה בכ“י ר' ונ”י.  ↩



עי‘ מה שהעירותי בס’ השנה הפרנקפורטי ח"ט  303.  ↩



עי‘ מש“כ במ”ע.JQR מהדו"ח  כרך XII עמ’ 379; [ועי‘ כעת בספרו “דקדוק  ארמית בבלית”, עמ’ 141.]  ↩



עי' שמ“ק בשם רשב”א ורא"ש.  ↩



“die Dattelpalme, d. h. ihre Früchte  abschneiden” (פליישר ללוי ח"א, 432).  ↩



כ“ה ברמב”ן וכן ברשב“א לקמן ד”ה בי כוי, מובא  בשמ“ק, ופי‘ הא אם רצה וכו’: ”בתמיה".  ↩



ואפשר שמשנתנו ומשנה דפ"ב נשנית תחילה במקום אחד,  ואתרויהו קאי.  ↩



וברי“ף ורא”ש בטעות גם למטה ב“תבעו” בתוך  זמנו.  ↩



הובא אצל הרמב“ן והרנב”ר בגליון אלפס  ובשמ"ק.  ↩



עי' סד"ה ובא בזמנו.  ↩



ואפשר אמנם שהוא פרפרזה של המשנה  דבכורות!  ↩



ר“ג, רמ”ה ועי' גם רמב"ן.  ↩



הפיסקא “ר' יוסי אומר אם עמד וגדר הרביעית”, מט"ס  הוא.  ↩



והשוה אשורית lipittu  lipitti erida; niddeil ligar (מנעול, בריח).  ↩



כגי‘ ר יונה, ולא “בלופתא וקרן זוית”,  כגי’ הערוך.  ↩



ר‘ יונה בשמ"ק וערוך ע’ לפתא..  ↩



שבת קה א: וחדא בכורא, לגי‘ הגאונים והערוך,  עי’ פי‘ הגאונים 56 שו’ 9 ובהערה שם.  ↩



בירוש' סוטה פ“א, יז ע”ב ועוד.  ↩



ירוש' עירובין פ“נ, כא ע”א ועוד.  ↩



האו“ז כתב שהרי”ף וה"ג כתבו רק לשון  אחרון!  ↩



בכ“י ר' הסדר בל”א: אחזיק לשפכי לא  וכו'.  ↩



ועי' לקמן צח ב = קנתיר (קנטיר = קטיר, חצרות  קמורות, שאינן מקורות; מדות פ“ב מ”ה).  ↩



ישנו גם בכ“י ר' וה”ג, ונשלם בגליון בכ"י  מ'.  ↩



עי‘ מאמרי ב־JQR מהדו"ח  כרך XII עמ’ 331.  ↩



עי' מש"כ במאמרי Stricke u. Leinen במונטסשריפט 1921, 357–364.  ↩



“לא מטלטלתא מנאי”, ברי“ף כ”י במקום “לא מצינא  דאטרח”! ובה“ג ד”ב שם: א"ל לא מטלטלינן מאניי.  ↩



עי‘ לקמן יא ב ובפ“י ר”ג: "דיש לה ג’ מחיצות
מגיעות לסכך ומחיצה רביפית נמוכה ובונין עליה על פני כולה חלונות
גדולות ע“ג פצימין”, ועי' Stephanus בערכו.  ↩



שבת קמח ב: לא ליתיב איניש אפומא דליחייא וכו' נשי  דמותבי חצבי ויתבן אפומא דמבואה.  ↩



ברי“ף וכן ברשב”א שבשמ“ק: באשיאתא, רי”ף ד"ר:  באושיאתא.  ↩



רמש“ש בהגהותיו, וכבר העיר ע”ז בפ"ח שם.  ↩



[ועי‘ כעת בהערות לסדר הדורות שב“שערי תורת בבל”  לרז"ו רבינוביץ, עמ’ 476.]  ↩



עי' “גמרא” של נהרדעי – רב נחמן – עירובין לב  ב..  ↩



“דעבד דלא עבד” גם בכ"י ה'.  ↩



אבל א“כ איך אמרו ”ולא קשיא הא דאית ליה פותחת
וכו' ", כיון שאין לו דלת – פותחת איך? אם לא שנאמר שעל השער
קאי, שיש לדלת השער פותחת, ודוחק.  ↩



כבר העיר על זה גינצבורג בס' היובל לשורץ.  ↩



והשוה מרגליח, דקדוק, גלוסר, 315, 31  ZAW..  ↩



ע"ד פתיא אוכמא עי' בטיתא וכנותיה, פראנקל  73–74.  ↩



ורש“ל הגיה בגמרא וברש”י כלפנינו!  ↩



ורש"ל הגיה: באכלוזא.  ↩



נלדקה 55 (ועי' הערתו שם, אבל דחה זה שלא  בצדק).  ↩



הערה זו האחרונה (שהוספתיה אח"כ) חשבתי לרשום
בקונטרס־שיעורי ושכחתי, ובשעת שיעורי העיר כזה, אחרי הביאי נו' הרי"ף
ואחרי פירושי, גם תלמידי מר זבלודובסקי.  ↩



זה מדויק יותר מלשון הבבלי ח ב “תמחוי לעניי
עולם” (ובכ"י ר': קופה לעניי העיר תמחוי לעניי כל אדם), שהרי
גם עניי העיר אוכלים מן התמחוי, וכדתנן בפיאה פ“ח מ”ז: מי שיש לו
מזון שתי סעודות לא יטול מן התמחוי (ועי‘ תוס’ ט א ד"ה שבת).  ↩



כנו' דאמ“ד וכ”י רש"ס.  ↩



ליתא בכ"י רומי.  ↩



השוה תדמורית: סדיקא σύνδικοι “Staatsfiskale”.  ↩



כמו שנוסף גם למטה בטעות “אבל רבנן לא צריכי  נטירותא”, עי' בסמוך,  ↩



השוה לשון זה גם ב"ב קמד ב.  ↩



ועי‘ בתוס’ סוטה סוף פ“ז: כל אלו שאמרו יוצאין
וחוזרין נותנין פסי העיר ומספקין מים ומזון למלחמה ומתקנים את
הדרכים וכו‘ כל אלו שאמרו אין יוצאין כל עיקר וכו’ אין נותנין פסי
העיר ואין מספקין וכו' (ובחנם הגיה הגר"א: לפסי!). מרחשון
תרפ”ג.  ↩



כמו שהעיר הרמש"ש בהגהותיו.  ↩



ועי' גם בהגהות הרמש"ש.  ↩



ועי' יוסטי Iranisches Namenbuch, 6, 101 והלאה (עי‘ מונט’ 118): – fra.  ↩



ערך מלין בערכו.  ↩



[וסיפיה דקרא: תגרש גוים ותטעה.]  ↩



“לעשות” שבתוס‘ מן “גט מעושה”, אזהרה לב"ד
שֶׁיְעַשׂוּךָ (ר"ה ו א), עושו בהדי הדדי (לקמן ט א), עשינהו
שקל מינייהו לצדקה (לקמן י ע"א), ועוד; יחז’ כג ג: ושם עשו דדי
בתוליהן (והשוה שם ח' וכ"א), וכן ועשו אותך בחמה (שם כה); ועָשׂוּ אותך
בשנאה (שם כט).  ↩



אבל א“כ צ”ל: “לה”, לגינתא.  ↩



בספרים שלנו (ירמיה טז ז): יפרסון فرس  parasu “freemen”,  פְרַס brechen, אבל פרשׂ =  “ausbreiten”.  ↩



משנת פיאה ד“אין פוחתין”, שהזכירה רק מזונות ולא  כסות.  ↩



בתוס' פיאה פ“ד ח אמשנת ”אין פוחתין".  ↩



ליתא בתוס'! ואפשר דשאלת הגמרא היא!  ↩



נלדקה 183.  ↩



ב"ב 1372: ספודׄׄיא הי קרׄׄמא (ועי' פס"מ  2698).  ↩



בילמדנו, ויצא (מובא בערוך בערכו): פסדיות =  בסדיות, ערוך ולעף־קרויס 468.  ↩



שבת קמב ב: איעקר תלמודיה, ברכות יח ב: אייקר
להו תלמודייהו, נדרים מא א: איעקר, ר“נ: אייקר; ע”ז מו ב: ר“א גמריה
ואייקר ליה תלמודיה = איתעקר ליה, פסח' סט א; אגרת רש”ג:
ואיתקרן = ואיתעקרון; מיתקאר במנדעית = מתעקר, “איקר” אצל
מונטג‘ סי’ לב = איתעקר (עי' מש"כ ב־REJ. 1921,  39 ובהערה 2 שם).  ↩



וכבר העיר בזה לוי בערכו.  ↩



אבל עי' פליישר אצל לוי هجن “”Weiss.  ↩



ושתי נוסחאות נתערבו פה, ובכ“י ה' למעלה: שקלינהו  מינייהו יתבי ומצטערי א”ל וכו'.  ↩



מה יעשה אדם ויהיו בניו עשירים וכו' ובראב"ד  בעניני (?) קדושה: ויהיו לו בנים זכרים.  ↩



REJ, 1912, עמ'  212.  ↩



ובד‘ בזיליא השמיט הצינזור "אמר לית ליה וכו’ משום
שלום מלכות“, וע”כ הדפיסו כברא“ש: וקבלינהו משום שלום מלכות שמע
ר”א איקפד ור“א נמי וכו‘, ובד’ קרקא חזרו והכניסו את הנשמט אָבל הניחו
בשגגה גם את ההוספה, ד”ס.  ↩



ובכ"י ה‘ נוסח משובש: לימא מתני’ דלא  וכו'!  ↩



[קצורם של דברי מו“ר זצ”ל אלו (על “טרקלין”)  נדפסו בפירורי לשון בלשוננו כרך כ‘ (תמוז תשט"ז), עמ’ 105.]  ↩



ס' היובל לכבוד שוורץ, 300.  ↩



ערוד בערכו וס' הליקוטים IV § 50.  ↩



והשוה טרסקל, קרסטלין, קרטלין.  ↩



השוה מונטסשריפט 45, 90.  ↩



ובערוך ע‘ קסטל הביא מכאן: לקסטל מלכים
(=שלמים?), ששכרו וכו’; באגור: קסטלין המחלק מים לבריכות אם
היה נקוב וכו'.  ↩



קרויס־לעף, 557.  ↩



פרענקל, 589 MA,; 124, VIII, Z.A..  ↩



עי' פירוש הגאונים שלי, 87 הערה 21.  ↩



ועי‘ ב“מ רפ”א שנים אוחזין בטלית וכו’ ויחלקו, אבל
שם (ז א): שנים אדוקין בטלית זה נוטל עד וכו' והשאר חולקין
בשוה.  ↩



במאה שערים כאן: וה"ג תש כל שיחלק ושמו עליו  חולקין וכו' ומוגה למעלה ואם לאו מעלין אותה בדמים.  ↩



= בבלי יא ב ותוס' ב“מ פי”א יב.  ↩



ליתא בכ"י ו‘ ובדפו’.  ↩



בירוש‘ כאן, יג א: הבור, אבל מהמשך התוס’ נראה  שהוא “בור” של מים (=באר).  ↩



ועי' Stephanus בערכו!  ↩



“שערי בתים” “אשגרה” הוא ממנחות לג ב (ועי' יומא  יא רע"ב) לענין מזוזה.  ↩



בכ"י וינא ודפו'.  ↩



כ"י וינא: ואכסניא, דפו‘: ואכסניס  [=ואכסני’?].  ↩



כ“י פ‘ ור’ וא”פ.  ↩



מובא גם בביצה י ע"א ועירובין סח א.  ↩



כלשון הברייתא דדף יא ב לנו‘ התוס’.  ↩



להרמ"ה נעלמה מתני‘ – שלא ידעה רק מפי הבבלי –  וברייתא דתוס’.  ↩



עי' ד“ס, ושתי הנוסחאות היו לפני ר”ג.  ↩



ובכ“י פ' חסר כאן ”בית וכו‘ ד“א”, ואי’ בגליון,  ושם: פתח סתום, וכ“ה בכ”י מ‘ ור’.  ↩



ובגליון כנו' הדפוס, אבל: דזריעה וזרעה  באהדורי.  ↩



כנוסח כ"י פ‘ וערוך ע’ הדרה.  ↩



ועי' ר"ג: כלומר מי היה נביא כ"א חכם!  ↩



עי' פליישר ללוי, תרגומים, I, 423.  ↩



עי' מאמרי ע"ד השאילתות ב־JQR 1922.  ↩



נלדקה ZDMG, חלק מ', 740  הערה 3: zu sprechen und “Elternhaus” zu כי  נשא "Natürlich ist aber

übersetzen. Dieser Sprachgebrauch liesse sich aus vershiedenen aram.

Apost. apocr. 211, 16, was die,לבית אנשוהי
Dialekten belegen; es genügt zu verweisen auf

.griechische Uebersetzung der Thomasacten
rictig mit πρὸς τοὺς γονεῖς wiedergibt (ed Bo. S. 31)"  ↩



“מעלים דמיהם לקבלם עלינו ביוקר כדי דינר יתר על  שווין”.  ↩



עי‘ מש“כ כבר במל”מ הל’ ק“פ פ”ב הי"ג.  ↩



ועי‘ מש"כ במבוא לנוסח המשנה עמ’ 403, ועי' פסחים  פח סע"א: כמשנה ראשונה!  ↩



בדפוסים: האבוליס, אגור: האבולוס (ובראש  הערך אבולס). Tür poricus, = ἔμβολος ו“טלית” דמתני‘ –  גליון ע"פ התוס’. אולי ἄβολος, abolla, Doppelmantel, Reitermantel, ἀβόλλαומן ἀβόλλα עשו (כמו תמיד): ἀβόλλας אבולס,  ונקבה היא, ו“עד שהיא בה” מוכיח.  ↩



[עי‘ מבוא לנוסח המשנה עמ’ 645 ואילך].  ↩



= תה“ג הרכבי סי' כו, רשב”א בשבת צח ב בשם הגאון  [ועי‘ בתוספות עה"ש ע’ טרז 2].  ↩



ועי‘ מילר בהערותיו למ“ס, שבראשונה נקראו
נביאים וכתובים יחד בשם ”נביאים“ במו בר”ה פ“ד מ”ו, וגם בב"ס
(מבוא) וחשמונאים ב’ (ב יג) אין החלוקה ברורה עדיין. ויוספוס, נגד
אפיון, מונה י"ג ספרי נביאים וד' ספרי תהלה.  ↩



וצ"ל: נביאים וכתובים בפני עצמן.  ↩



שאם כפי' רש“י קשה שבתורה א”א כל ספר וספר  בפ"ע.  ↩



ונראה שגם כאן עיקר הנוסח: הרוצה לדבק נביאים  וכתובים כאחד, וכעין פי‘ רשב"א בתוס’.  ↩



כנו‘ כל כי“י חוץ מכ”י מ’.  ↩



בשמ“ק ועי' ר”ש ידים פ"ג.  ↩



ומכאן נמי מוכח דעמוד בסוף נעשה, והביאה  הרמב"ן.  ↩



וגם בשקלים כ"ה בכדי מ' וליידן (והוגה): תנם  לאצטבה!  ↩



עי‘ רש“י ור”ג ותוס’ הרא“ש בשמ”ק ותוס' מנחות צט  א.  ↩



הרמא"ש מגיה: שהיה ר' יהודה!!  ↩



אצל אוסיביוס ובר עבריא, לגרדה,  Praetermissae, 250.  ↩



כדאי להעיר שסדר הספרים בתרגום השבעים הוא כך:
שופטים, רות, מלכים א־ד [=ספרי שמואל ומלכים], דה“י, עזרא ג', עזרא,
נחמיה, [טוביה, יהודית], אסתר, איוב, תהלים, משלי, קהלת, שה”ש [חכמת
שלמה, בן סירא), הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק,
צפניה, חגי, זכריה מלאכי, ישעיה, ירמיה, (ברוך] קינות, [אגרת
ירמיה], יחוקאל, דניאל [חשמונאים].  ↩



עי' יוספוס, נגד אפיון I,  8.  ↩



1) לידותון (לט), (סב: על ידותון מזמור לדוד,  עז: על ידותון לאסף), ועי' רמ"ה.

2) לבני קרח (מב, מד, מה, מו, מז, מח, מט, פד, פה, פז,  פח).

3) לאסף (נ, עג–פג).

4) לאיתן האזרחי (פט), ועי' רמ"ה.

5) לשלמה (עב) (ובסוף: כלו תפלות דוד בן ישי, ובו:  משפטיך למלך תן וצדקתך לבן מלך).

6) למשה (3).  ↩



כ“י פ' ואה”ת.  ↩



כ“י מ' וילקוט ואה”ת.  ↩



בב"ר: צדיק אחד עמד באומות.  ↩



צ"ל: מלכת, מ': מלכ'.  ↩



וכל המשל חסר בספרי דברים פיס‘ א’ ות“כ קדושים  פ”ד ט.  ↩



ועי‘ יודישעס ליטראטורבלאט לד“ר ראהמער, שנה י”ב,  מס’ 22, עמ‘ 106, ושם מס’ 38 עמ' 151.  ↩



והפכו המהרש"ל בד“ר כלפנינו ע”פ ע"י.  ↩



וכ“ה בד”פ וד“ל, ורש”ל הגיה בטעות כלפנינו.  ↩



ובשאר כי"י, כמו שהגיהו בדפוסים שלנו.  ↩



תוס ע“ז יז ב ד”ה מעות: איוב באיוב.  ↩



[ובאה"ת נוסח נכון: ומכישה ברחמה  ויולדת.]  ↩



רישקא – פרסית  rešak = שער Safranfaser, (לעף, ב‘ 15, ג’ 484).  ↩



עירובין פ“ב מ”ד, ביצה פ“ה מ”ה, ב“ב פ”ה מ“ג: מכר
בור מכר מימיו, ב”ב פ“ו מ”ה: מי שיש לו בור וכו‘ ומשקה מבורו וכו’,
מעילה פ“ג מ”ו: בור מלא מים, מקואות פ“ג מ”ג: בור שהוא מלא מים שאובים,
ב“ק פ”ה מ“ג: נפל לבורו והבאיש מימיו, אבות פ”ה מ“ח: בור סיד שאינו
מאבד טיפה, עירובין פ”י מ"ד: וממלאין מבור הגולה ומבור הגדול בגלגל
בשבת, ועוד.  ↩



כך מנקדים הספרדים בהוצאותיהם המנוקדות, ותימה  מאין לנו המבטא: שׂיח!  ↩



ולפי' רב האי בכתובות י ע“א: מברכתא = נברכת,  שמ”ק שם.  ↩



ובבקעה מיירי דכונס לתוך שלו ובונה והכותל  שלו, וכך מפרשו גם התלמוד ב“שדה”.  ↩



ונו‘ כ"י פ’ כל"א ב'.  ↩



ובתוס': “הבא בידו” ומשחק מלים “סלע הבא מידו”  במובן “סלע־כסף הבא ביד” ו“סלע אבן הבא ביד”.  ↩



ובאמת זרעים ומחרישה לא משום מתונתא הוא, עי' להלן  יט א.  ↩



עי‘ תוס’ ד"ה ואם.  ↩



ועי' רי“ן מיגש ורשב”א ורמ“ה ורמב”ן.  ↩



והשוה סחוס – חסחוס, דות – חדות.  ↩



ורש"ל הגיה כלפנינו.  ↩



המלה הערבית הביא גם לוי, וגם פרענקל אצל  ריגר Versuch, 4, הערה 18.  ↩



ועי' מה שאכתוב להלן בע"ב.  ↩



= חבריה דר‘ יונה, בבבלי: ר’ יוסי בר זבדא,  זבידא.  ↩



קרי: ובצונם, ירוש' ב“ב פ”ב, יג ע"ב.  ↩



דרנבורג, Pandekten, עמ'  496, § 219, 221, בלוך 16.  ↩



הבבלי מ“א א‘ מפרש כי לר’ יהודה כל בפניו לאלתר  הוי חזקה, והא דבעי ”ויחזיק שנה“ – כדי שיצא הקול, רשב”ם.  ↩



ועי‘ תוס’ מו“ק פ”א א: אבל בריכה שניטיפה משדה  בית השלחין משקין הימנו = “ברכת השלח”.  ↩



ועי' בגמרא כאן וק"נ א.  ↩



[הוצאת אפשטיין־מלמד 153], הוצ' הופמן 112, וע"ש  בהערה.  ↩



אבל בכ“י ארפורט ליתא ”בית".  ↩



שדה שלא נעבדה דומה לאשה בלי בעל, קרקע  בתולה.  ↩



ועי' מ"ש ב־ZAW XXXIII (1913), 82־83.  ↩



עי‘ שמ"ק ועי’ תוי"ט.  ↩



ועוד נדבר בזה בדף לו ב, ולקמן בע"ב.  ↩



וכזה כתב תוי“ט (עי' שם), ונעלמו ממנו דברי  הרמב”ן.  ↩



עי‘ לעיל, ועי’ מו“ק פ”א מ“ג ומ”ד.  ↩



וע' במדב“ר פט”ז: והימים ימי בכורי ענבים מכאן  אמורו אין תקופת תמוז בלא תאנים וענבים.  ↩



הוכיחו זה מגמרא, אבל מקרא מלא הוא “באספך מגרנך  ומיקבך” (דב' טז יג).  ↩



ד"ס בהגהות, ועי' ערך מלין 213.  ↩



כ“ה ”בית“ בדפוי”י וכי“י, בד”ח: לבית.  ↩



בחמתא היתה סנהדרין, עי' יוספוס.  ↩



כ“ה באה”ת ובילקוט כ"י.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



ליתא בכי"י וראשונים (עי' ד"ס).  ↩



כצ“ל (ולא “גלות”), עי' ד”ס.  ↩



בבלי פח ב וירוש' שם.  ↩



בבבלי: על פתח העזרה.  ↩



בבבלי: על פתח הר הבית.  ↩



הוא מקום הגזית, Xystus,
שהיה מחובר להר הבית בגשר שעל פני עמק טירפיון, מלחמות ס“ב פט”ז,
ג.  ↩



= חָלָה, שם מושב הסנהדרין, הופמן שם.  ↩



בתוס‘ סנהד’ פ“ב ו ובבלי שם וירוש‘ בטעות: מעשה
ברבן גמליאל וזקנים שהיו יושבין על גב מעלות בהר הבית, ועי’
תוס' שבת פי”ג/יד ב: אבי אביך שהיה יושב ע"ג מעלה בהר הבית.  ↩



שהשר“ר פ”ב ה (סמכוני), ועי' ערך מלין 233.  ↩



מכילתא דר“י, נזיקין ספי”ח, שמחות פ“ח, ועי' איכ”ר  פ“ב ב הו' בובר ג ע”ב.  ↩



תוס‘ סוטה יג ד, סנהד’ יא א.  ↩



ר“ה לב א, ירוש' פ”ד נט ע“ג; תוס' פ”ד ה.  ↩



יבמות מב ב, שם עה א.  ↩



בבלי וירוש‘ ר"ה שם, בתוס’ בטעות: “ר' יותנן בן  ברוקה”, וכן נשתבש בדפוסים בבבלי.  ↩



ולא הראשון שהיה בימי הבית, כי לדעתו שנים  היו.  ↩



וכנו' הרמ“ה ב”קפיד“, ”מחיל" חסר שם.  ↩



[באלה באגא = בקעה, שטח שדות. – עצ"מ.]  ↩



ודיירנא, ודאירנא, וצ“ל: ודיירינן, רי”ף:  ודרנא, ודרנן.  ↩



רא“ש וכן רשב”ם בע"ב: לייתי.  ↩



וברשב“ם ד‘ פיז’ בשם ר”ח: ליתו תרי דדרו ביה  לשיהדו דהוו דיירי ביה וכו'.  ↩



הרשב“א בשמ”ק שם: ומודה רבא וכו' בעיירות ותו  לא!  ↩



הרמב“ן מוכיח שלא כרשב”ם מלשון “הואי” ומנו'  “ארעא”, ועוד שהרי אפשר שמכר לו הבית החיצון ודרך.  ↩



וכ“כ הריטב”א בכ“י, ד”ס.  ↩



עי‘ מש“כ אצל ”ארבע לצלא", לעיל עמ’ 204.  ↩



ובדף לג א בכ"י מ‘ ור’ סי' חדש.  ↩



לקמן מב א ובתוס' שם.  ↩



בב“ב פ”ב יח ע"א חסר.  ↩



= “אוקי ארעא בחזקת אבהתא”!  ↩



בכתובות לו ב: שטרא דזייפא, צ"ל:  דזיפא.  ↩



[אבל בתרגומנו לתלמוד תרגמנו: נושה אני בך, ומו“ר  זצ”ל הסכים על ידינו.]  ↩



ערוך ע' סר ורנ"ג במפתח לעירובין סג א.  ↩



“קורבאנא” – תשורה כמו “שדר קורבנא” בע“ז סד  סע”ב.  ↩



צ“ל: ולהאי, וכ”ה בכי"י וראשונים.  ↩



ובה“ג כ”י פריז מעורבות שתי הנוסחאות.  ↩



חגיגה כא ב, נדה ו א.  ↩



בבלי ב"ק צד ב, ביצה כט א: דתניא.  ↩



עי' רז“פ, מבוא הירושלמי, כז ע”ב.  ↩



ולידז' שם טעה.  ↩



= ירוש‘ ב“מ פ”ה, י’ ב'.  ↩



וכבר שיער הערוך: מסתברא גידרונא מערך גודרות  שלמעלה.  ↩



לנו‘ הרמב"ן בחי’ כאן ד"ה פירא רבא.  ↩



היה לו נו‘ שלנו, אבל מפרשהו כפי’ ר"ח.  ↩



[בכ"י ליידן: לעור (= לעור', כבסמוך), והוגה:  לעורר.]  ↩



[כ"י ליידן: שלש, והוגה.]  ↩



השאר משובש בירוש', כמו שהעיר כבר הרמב"ן.  ↩



עי‘ מאמרי על השאילתות, JQR מהדו"ח XII, עמ’ 303, הערה  10.  ↩



בכ"י פריז נו‘ בין השיטין וישנן בה’ ראו.  ↩



עי‘ רמב“ן ורמ”ה וערוך ע’ בר.  ↩



עי' מש“כ במק”א.  ↩



עי' מש"כ במאמרי על השאילתות.  ↩



שמואל אמר מה יעביד הדין סבורא דלא יליף ולא שימש.
והדא מתניתא קודם עד שלא התירו הבאת לונטיות, ירוש' שבת ס“ג, ו
ע”א.  ↩



“מתלמוד בבלי לתלמוד א"י שאין דרכיהן אחת”  (ר"ח).  ↩



בחולין נה א: אמר רב עוירא משמיה דרבא ל"ש  וכו‘ מתיב ר’ יוסי בר אבין ואיתימא ר' יוסי בר זבידא.  ↩



ר‘ יוחנן בר מריא, בן דורו של ר’ שמואל מיישב דברי
ר‘ יוסי ב"ר בון, ירוש’ קידושין פ“א, נח ע”ד. בירוש‘ ברכות פ“ו, י רע”ב
(בבלי ג ע"ב): ר’ יצחק בר מרי קומי ר‘ יוסי בי ר’ אבון.  ↩



כתובות פ“ד כח ע”ד וגטין פ“ה מו ע”ד.  ↩



כ“ה בקטע קמברידג', ולא כשרי”ר 170, וכ“ה באגור  לר”ש נמע, 34: הורון מאפא.  ↩



“בשובתא” לא הובא באגור, ונראה כי אשגרה היא מלעיל
שם בירוש', וביו"ט דברים אמורים (עי‘ בבלי ביצה כא א, ובזה בטלו
פקפוקיו של רז"פ, מבוא עמ’ נו).  ↩



בשבועות פ“ב לד ע”ד בטעות: דיוקליטיניס.  ↩



פלפוליו של הלוי (דוה“ר ח”ב, פרק לח־לט) אין בכוחם  לשנות את העובדות.  ↩



“הכא” בניגוד לצור וקיסרין, קידוש‘ פ“א ס ע”ב (בפי
ר' שמואל בר אבודמא), ועי’ באחרונה, ר‘ ז’ ו‘ רבינוביץ, שערי תורת א"י,
311, ועי’ גם הלוי, דוה“ר ח”ב 376 ואילך.  ↩



עי‘ ר’ ישראל לוי, שם. עמ‘ 15 וכו’.  ↩



“אם כל מקום שנזכר ר' פלוני – בר  אימי”.  ↩



כ“י רומי: ר' יונה ידע ש”בר" זה שונה מאחרים,  ולא ידע במה.  ↩



[כ"ה בכתבי יד ובשאילתות פ' צו.]  ↩



[כי“מ ב' ורש”י, בשאר כי“י לי' ”אמר".]  ↩



עי' ר"י לוי ולהלן.  ↩



עי' מש“כ בתרביץ ש”ג, 134–136.  ↩



עי' תרביץ שם.  ↩



עי' מבוא הירושלמי לרז“פ, לז סע”ב.  ↩



בבלי לז ב ועי' חולין יג א.  ↩



“ר' שמעון בר אבא”, גם בדפוי“י גם בכ”י  מ'.  ↩



אין אני מדבר על טעיות־סופרים.  ↩



אף בברייתא דרשב“י שם, הנוסח בראב”ן ועתים (סמ"ג  בשמו): על פיתן ועל שמנן.  ↩



כיו“ב במקבילה מתרומות פ”ה, מג ע“ג (א"ר חנינא  בריה דר' הלל) לסוכה פ”ב, נג ע"א (א"ר אידי).  ↩



תיקון משובש, השוה ברכות פ“ז, יא ע”ג: ארפוניה
דנהיג כרבי עקיבה, ארפוניה דכך אינון נהגין גבייהו, וכלשון ב"ר: שבקו
יתיה דהוא ידע מה עביד.  ↩



כך הוא סדר כ“י מ' ורש”י ובערוך ערך שט ליתא
“ואמרי לה שטותיה לסבא”, ור“ח מפרש ”שיטתיה" כמו שטה וארזי, ועי' שבת
עז ב: שוטיתא שטותא, וערוך שם.  ↩



ועי‘ ירוש’ ע“ז פ”ב, מג סע“ב: ר‘ יעקב בר אידי
וכו’, וירוש' ברכות ד ע”ב ושקלים מז ע“א: ירוש' ע”ז מ סע“א וירוש'
נדרים פ”י, מא ע"א.  ↩



מבוא הירושלמי, מח ב.  ↩



מבוא לפי‘ ב"ק, עמ’ 20 ואילך.  ↩



“ר‘ יוחנן בשם ר’ ינאי”, כנדרים פ“ה, לט  ע”א.  ↩



“ר‘ חייה בשם ר’ יוחנן”.  ↩



סופה של הסוגיא שונה במקצת.  ↩



לפי השלמת מהר“מ לונזאנו שבפתח עינים לחיד”א, על  פי כ"י.  ↩



כ“ה בכי”ל.  ↩



נן, ליתא בכי"ר.  ↩



כלומר שאמר בפירוש כלהלן: ר‘ אסי אמר שמועה  בשם דזעיר מיניה, כר’ בא בר זבדא, סנהד' פ“ג, כא סע”א.  ↩



כר' חייא בר אבא בשמו, בבלי ב“מ י ע”א.  ↩



בבלי ב"מ קיג א.  ↩



תוס' פיאה פ"ד ט.  ↩



ליתא בכי"ר, ואשגרה היא מלעיל.  ↩



ההשוואה מב“מ פ”ה, י ע“א: תני ישראל שהלוה
בריבית וכו', לפסחים פ”ב, כט ע"א, אינה אומרת כלום; שכן בפסח‘: רבנין
דקיסרין בשם רבי נסא אתיא דרבן שמעון בן גמליאל כרבי מאיר וכו’
דתני שטר יש בו רבית וכו', וכי אם רבנן דקסרין הביאו ברייתא זו
לענין אחר, זכרון הברייתא כאן צריכה להיות מתלמודה של
קסרין?!  ↩



על ב“מ ח ע”ד וב“ב יג ע”ד (תני המוכר) וב“ב טו ע”א
ה“ה (א"ר יוחנן הקונה) עי' להלן. לענין ב”ב יז ע“ב (אמר רבי שמואל בר
רב יצחק זאת אומרת וכו') – בשקלים פ”ג יז ע“ב: רבי אבון בשם רבי
שמואל בר רב יצחק, ובר”ה מ“א, נו ע”ד, בטעות: ר' אבהו בשם וכו‘,
וצ"ל: אבון, שהוא רגיל לומר בשם ר’ שמואל בר רב יצחק.  ↩



הראיה מן “כא”, ב“מ פ”ו, יא ע“א: רבי אבהו בשם רבי
יוסי בר חנינה אגרא מיכא ללוד ואינסיבת אנגריא ללוד וכו‘ מיכא
ללוד ואינסיבת אנגריא לצור וכו’, אינה כלום אפילו אם ”כא“ זה ”קיסרין"
הוא, שהרי הדברים אמורים מפי ר' אבהו וריב"ח חכמי 	קיסרין.  ↩



בדפוסים: בראשונה זכה אי לא (ובכי"ל: אילא,
וחילקו המניה בנקודות), והוא ט“ס וצ”ל: בראשונה
&lt; לא &gt;
זכה, ואחריו
כנראה שם אמורא.  ↩



אצל ליברמן נהפך הדבר ל“ראיה”, הערה 168: נראה
שעיקר הסוגיא נשנית בקיסרין (גם ע"פ שמות האמוראים) במקומו בב"ב
ולפנינו מקוצר! אבל הקיצור הוא של העורך־המסדר, והרי לפי דעתו הוא בן
קיסרין!  ↩



בבבלי קסג א: ר' שבתי אמר משמיה  דחזקיה.  ↩



בבלי שם: אמר ר‘ יצחק בן אלעזר כגון לך לך זה על  גבי זה וכו’. רבי אבהו אמר כגון ברוך בן לוי בשיטה אחת.  ↩



כהגהת נתיבות ירושלים ע“פ הרשב”א גטין מב  ב.  ↩



כנ“ל להגיה ע”פ ירוש‘ הוריות, ועי’ ליברמן הערה  71.  ↩



ליתא בהוריות, וגליון הוא.  ↩



יחוסי תנאים ואמוראים ע' חנינא.  ↩



וע"י כך אין מקום לדברי ליברמן בהערה 70.  ↩



ע“פ מו”ק, עי' להלן.  ↩



ואין לפרש כפ“מ, שהרי מחלוקת ר‘ יהודה וחכמים
לענין רבו לא נזכרה עדיין בירוש’ הוריות, ובסנהד‘ שם לא נזכרה כלל,
והבבלי מוכיח שפירושנו עיקר. וכן מוכח מירוש’ מו”ק, עי' להלן.  ↩



למשל ב“ר תיאודור 614 וירוש' סוטה פ”ה, כ ע“ג; ב”ר
תיאודור 38 וירוש‘ כלאים פ“א, כז ע”ב; ב"ר 1081 וירושי פסח’ פ“י, לז
ע”ב־ע“ג; ב”ר 1239 [857] וירוש' כלאים פ“ט לב ע”ג; ועוד (דדו"ד שם,
אלבק, מבוא 73).  ↩



אלבק 67 ואילך.  ↩



אלבק, 69, ואילך.  ↩



בברכות בט“ס בפ”א: נימר כד הוה רחיק או כד  הוון מסקין וכו'.  ↩



כיו“ב בייחסו של ירוש' ב”מ יב ע“ב לירוש' שבועות  לז ע”ג.  ↩



כנו' רוב כי"י.  ↩



והיינו דכתיב, ליתא בדפוי“י וכי”י  וראשונים.  ↩



עי' ד"ס.  ↩



כ"י מינכן: צדיקים.  ↩



כך הוא באו“ז ב”מ סי' רעט: ר' יהודה בר' (ובהג"א נשתבש: כך).  ↩



עי‘ תוס’ ואו“ז; אבל מן ערבי שבתות בין השכמה  וכו' משל בעה”ב, עד איכן וכו‘, יוצא ברור, שהירוש’ משובש.  ↩



עי‘ תוס’ ואו“ז; אבל מן ערבי שבתות בין השכמה  וכו' משל בעה”ב, עד איכן וכו‘, יוצא ברור, שהירוש’ משובש.  ↩



או"ז ועוד.  ↩



עי‘ לב"ר אלבק מבוא 71, ואותם הסימנים ישנם גם  בירוש’ נזיקין, ואין כל יסוד לדברי ליברמן, 20.  ↩



אחדים מהם נזכיר בהמשך פתיחתנו זו; רשימת ‏כל  מימרות אמוראי בבל שבירוש‘ אצל בכר, Tradition עמ’ 311–317, 477–505.  ↩



הרשימה אצל בכר, עמ' 506, ואילך.  ↩



רגיל הרבה, למשל בבלי פסחים כד ב וירוש‘ שם פ“ב,  כח ע”ג; בבלי שם כה א וירוש’ ע“ז פ”ב, מ ע"ד.  ↩



והשוה למשל עירובין לב ב (לנוסח ארש“ג 63, נ”צ):
יתיב רב חייה בר אבא ור‘ אסי (ל': יוסי) ורבא (א‘ ו’ פ': ורבה) בר נתן
ויתיב רב נחמן גבייהו ויתבי וקאמרי וכו’ א“ל ר”נ ישר וכן אמר שמואל
אמרו ליה פתריתו בה כולי האי אמר להון אנתון (ו‘ פ’: אתון, א':
אתו) נמי קא פתריתו בה אמרו ליה קבעיתו לה נמי בגמארא. וכן בכתובות קז
ב: א“ל רב שמן בר אבא (“לר' יוחנן”) כבר תרגמה שמואל בבבל וכו' א”ל
פתריתו בה כולי האי.  ↩



לי‘ בכי“מ וכי”פ וב“ג וה”ג ושה“ל ועוד. ”פליגי"  לי’ גם בד"י (ועי' ד"ס).  ↩



ועי' שבת סו ב (כנו' כי"י וראשונים): רבא בר רב  הונא אמר משמיה דעולא.  ↩



עי‘ תוס’ סוטה שם.  ↩



“וידות נדרים כנדרים” ליתא בספרי נשא פיס'  כב.  ↩



וליתא בברייתא זו שבתוס' פ"א ג.  ↩



הוצ‘ בובר 110, ועי’ שם נו' כ"י.  ↩



ליתא כי“מ וע”י ואה"ת.  ↩



אה“ת. [כי”מ: בכפו!]  ↩



= פי' באה"ת.  ↩



וכל הסוגיא גם בבבלי מנחות (קג ב).  ↩



אה“ת: ”שידאתא פי' עגלה“, כמו ”שידה תיבה  ומגדל“, וכן פירש”י: עגלה למרכבת נשים ושרים.  ↩



[כל כי“י ונוס' וד”י ואה“ת, ד”ח: דמות, ותקון  הצנזור הוא.]  ↩



זבחים מד א, ב“ק סד ב ושבועות ה ע”א, וכן בכורות  נא א – סתם.  ↩



ועי' גם שבת ל ע“א וש”נ.  ↩



כנו' כי“י, ה”ג ואו"ז, והוא הסבורא רב  נחומי.  ↩



כי“מ: משום ר' אסי בר חנינא, אבל בכריתות  ליתא גם בכ”י מ' וקטע שכטר.  ↩



“בו” ליתא בכי"י.  ↩



קטע שכטר, במנחות: לכתחילה, והיא היא.  ↩



ועי‘ תוס’ שם ושם.  ↩



[בכי“מ כאן נוסף: סימן הגבהת (כצ“ל, בכ”י:
הגבחת) כרס בתרנוגליו, והעיר בעל ד”ס, שהוא סימן לשלש מימרות “במערבא
אמרי משמיה דריב”ח" שבמסכת זו.]  ↩



כצ“ל, ועי' ק”ע.  ↩



כי"י וראשונים (עי' ד"ס).  ↩



[כ“י פריז וכ”נ נוסף: דא"ר זירא.]  ↩



[כי“מ: ואמרי במערבא…כוות, ועי'  ד”ס.]  ↩



ועי‘ ירוש’ כלאים פ“ז, לא ע”א.  ↩



ועי' דוה“ר ח”ב, ש"ח.  ↩



ברכות יג א, שבת סח א, יבמות מה ב, כתובות מד ב,  הוריות ד ע“א וחולין נה א, וכצ”ל בסוכה לז ב וסנהד' נט ב.  ↩



עי‘ להלן: בכ"י פ’ ורי"ף: בר חנינא, וזו  טעות.  ↩



כ“ה גם בכי”י, אלא שביוחסין הביא: ר' יוחנן  קסקסאה נ"א ר' יצחק.  ↩



ועי‘ בבלי שם: כי אתא זעירי אמר בטלוה
לטבילותא, ושם: כי אתא רב דימי אמר וכו’ כי אתא רבין אמר וכו‘,
וליתא בירוש’.  ↩



כצ"ל כבמגילה.  ↩



[בגליון ש"ס שלו מצאתי: עד – על, עירובין צד  א.]  ↩



ועי' סוכה לו ב, “סידורם של בני א”י בסוגיא":  במערבא מתנו.  ↩



בבכורות בטעות: דרבינא.  ↩



כ"ה בזבחים, בהוריות: חסירא.  ↩



בירוש' שבבבלי: אבא.  ↩



“בר” ליתא בכ“י ר' ורש”ס.  ↩



גליון כ"י מ‘: ואמרי לה, כעין יבמות עז א,  לעיל סי’ 7.  ↩



כיו“ב רבא ברכות ס ע”א, סג א.  ↩



בכי“מ ורי”ף: אמרי, כ“י א”פ וראשונים:  אמרין.  ↩



כנו‘ כל כי“י ורי”ף ורא"ש, דפו’: עולא.  ↩



כנו' קטע רומי, תרביץ ש"ו, 65־64.  ↩



כנו' קטע רומי, תרביץ ש"ו, 65־64.  ↩



כנו' הקטע וכהגהת גליון אפרים.  ↩



=אילא, הילא, בירוש‘, ובוודאי בשם ר"א  אמרה, כרגיל בכ"מ בירוש’.  ↩



“רבא לרב אשי”, צ“ל ”ר' אבא“, ילקוט  ישעיה ר' ש”ד וכ"י רומי.  ↩



צורבא מרבנן דאתא ממערבא ואמר, ברכות טו א (רבינא  לרבא); חולין נא א (רב ספרא לאביי, ואמר רב עוירא שמני).  ↩



שמ“ק: רב אחא בר רב עזיא, מ': רב אחא
בר עוא, יתו”א ע' יצחק בר סברון: רב אחא בר רב עויא, “רב
אחא” גם יוחסין 109.  ↩



נראה שצ“ל בכולם: עוא, עויא, עי' תתו”א, 129;
ב“ב נו א: יתיב רב אחא בר עויא קמיה דר‘ אסי ויתיב וקאמר משמיה דר’
יוסי ב”ח, וכן בקידושין פא ב – כי“מ: רב אחא בר רב עוא אמר רב
אסי (וצ”ל: רבי אסי, ולא כהיימאן שם, 105.  ↩



עי' צורי, ריב"ח, 51.  ↩



אמתני‘ דמעשרות פ“ד מ”ה, “המולל מלילות של חטין  מנפח” וכו’, קאי, ולא כרש"י.  ↩



“הונא ורב תחליפא היו זקנים ממנו ולא רצה  לביישם”.  ↩



κοτύλη “die hohle
Hand”! [בויק' פי“ד מתרגמים בו השבעים  ”לוג".]  ↩



נגעים פי“ד מ”ד – הובא לעיל מ ע"א.  ↩



כי"מ ליתא וכן תוס'.  ↩



כ“ה ביתו”א כ“י ע‘ ר’ יוסי בן חנינא, ח”ג  165a, כי“ל וד”ו: בן עזריה.  ↩



יתו"א סוף ע‘ מר זוטרא רבה; אלא דקשיא לי כי
מצינו שלחו מתם בדברי אמוראים אחרונים ואפילו באותן שהיו אחרי רב אשי
כדאיתא באילו טריפות וכו’.  ↩



“שלחו מתם” בגטין כ ע“א הוא כנראה – ר‘ אלעזר  שבירוש’ קידושין פ”א, נח ע"ג, אלא שהמחלוקת מוחלפת.  ↩



באו“ז: ד”ר ר"מ.  ↩



באו“ז: דמ”ר.  ↩



באו“ז:ד”ר.  ↩



או“ז ב”ק סי' תי"ג.  ↩



עי' נוע"י.  ↩



באו“ז ליתא ”ולמה" וכו'.  ↩



עי' נוע"י.  ↩



נוע“י, ועי' ”לדוד צבי", 61.  ↩



ליתא בעיטור, ועי' “מתיבות” 61; באו"ז: לא נתכוון
– אלא שבעל המעות לא קיים שליחותו לא נתכוון המוכר לזכות
אלא ללוקח.  ↩



כצ“ל, נוע”י.  ↩



דפוי“י וכי”י, ד"ח: הונא.  ↩



[כל כי“י אה”ת ע"י ויל'.]  ↩



[כ“י פ‘ וק’. אה”ת: אאידך טורא, כי"מ: יתה  בטורא.]  ↩



ליתא בר“ח. [וכך היה הנוסח גם בכ”י מ“ב: במערבא  אמרי גדול, ונשמט ”גידל אמר".]  ↩



כ“ה בכי”ל, בשרי"ר ובמגילה.  ↩



ר“ח ופי' ר”א וכ“י מ”ב, כי“מ: נטייה, דפו':  מטייא, כ”י א"פ: מסייעא.  ↩



כנו‘ כ“י מ”ב ע"י ויל’, כי“מ: א”ר יצחק  א"ר(!) אלעזר.  ↩



(כי"י וגאונים וראשונים ומנחות.]  ↩



[כ“י מ”ב, כי“מ: זבדא, דפו‘: זבילא, ועי’ ד”ס].  מנח‘ לי’ “ואיתימא וכו' ”.  ↩



בויק“ר פכ”ח ה משובש והפוך, ובכ“י מינכן חסר מן
”אמר מוליך ומביא“ עד ”ר‘ יוחנן וריש לקיש", ולפניו הובאה המחלוקת
בשם ר’ יהודה ור‘ נחמיה: כיצד היה מניפו ר’ יהודה ור‘ נחמיה ר’ יהודה
אמ‘ מוליך ומביא מעלה ומוריד מוליך ומביא למי שהעולם כולו שלו, מעלה
ומוריד למי שהעליונים והתחתונים שלו. ר’ נחמיה אמ‘ מוליך ומביא מעלה
ומוריד מוליך ומביא בשביל לבטל את הרוחות הקשות מעלה ומוריד כדי לבטל
טללים רעים. ר’ חמא ב“ר עוקבא בשם ר' יוסי בר חנינא”, והשאר
חסר.  ↩



כנו‘ כ"י ר’ א‘, וכרגיל, כי"מ ור’ ב‘: רב עוקבא  בר חמא, דפו’: מר עוקבא בר חמא.  ↩



כ“ה בכ”י ר‘ א’, וכזה להלן קטז ב. דפו':  אשי.  ↩



ועי' דורות הראשונים, ח"ג, 130.  ↩



כנוסח כי“ר ושמ”ק ויתו“א בערכו, כי”מ וד“י:  סברין, ד”ח: סברין.  ↩



אמר רבא, ליתא כי"מ ור‘, ונכון שכן סתם הוא  בירוש’.  ↩



אמר, כי“מ ור' ורש”י.  ↩



עלי, בשקלים בד“ו (דעלי), בכי”ל ושרי“ר שם: דא  עלי, כי”מ: עליל, וכן יתו"א ע' יימר.  ↩



מיותר בט"ס וליתא בשקלים.  ↩



כ“ה גם בשקלים בבי”ל שם וכי“מ ויתו”א, ויתו"א  הגיה והפך מדעתו.  ↩



מיותר וליתא בשקלים.  ↩



כלעיל בהערה 157.  ↩



כ"ה בשקלים; כאן: דאתון.  ↩



עי' הערה 155.  ↩



בחולין עה ב וכן במנחות ל סע“ב בכ”י ר‘ א’, תוס‘
מנח’ שם: “ברוב ספרים גרס ר‘ יונתן, ולא ר’ יוחנן, כאן ובפרק בהמה
המקשה ובפ' אע”פ וכן מוכח שם בפ‘ אע"פ דמייתי לה אפלוגתא דרב ור’
יונתן".  ↩



[כי“מ ומ”ב (ושם: ואינה נוהגת, וכ"ה לעיל) רי“ף  ורא”ש וסמ"ג.]  ↩



כתב־יד מינכן.  ↩



[כ"י מינכן ומ‘ ב’, דפו': דלא איכא.]  ↩



ואמרי לה וכו‘ – לי’ כי“מ ור”ח וסמ“ג; רמב”ן  תוה“א לי' בשניהם ”איסי".  ↩



כ“י מינכן, ועי' ד”ס.  ↩



עי‘ לעיל עמ’ 298.  ↩



כ“י מינכן: הכ‘, ועי’ רש”י.  ↩



כ“ה בכ”י מ‘ וראשונים, ועי’ רש“י ור”ן, וכן  ביתו"א ע' ר יוסי.  ↩



כ“ה בכ”י מ‘ וראשונים, ועי’ רש“י ור”ן, וכן  ביתו"א ע' ר יוסי.  ↩



תרומות פ“ב, מא ע”ד: ר‘ יונה ור’ יוסי תרין אמרין
וכו‘ אמר לון רבי אחא כן רבי אילא רבכון הוי בה, ברכות פ“א, ב סע”ב: ר’
יוסי ור‘ אחא הוו יתבין וכו’ אמר ר‘ יוסי לר’ אחא וכו'.  ↩



שמ“ק מגיה ומהפך: ר‘ יוסי – ר’ יונה, וכן להלן;
אבל ר‘ יונה קודם תמיד לר’ יוסי, רש”ס בפתיחה: ר‘ יונה אמר קודם
הבאת העומר ר’ יוסי בר זבידא אמר קודם קצירת העומר, בהתאם
לירוש‘, אבל התוס’ שם גרסי כלפנינו.  ↩



פיסקא מוטעת, עי' רידב"ז.  ↩



כצ“ל, רידב”ז.  ↩



המפרשים רצו להשוות ביניהם ע"י הגהה!  ↩



כ“ה בדפ' ספרד, וכן בע”י: ארתח, רש“ל: ס”א
איתרח, וכ“ה במיוחס לתוס' ר”י הזקן; כי“מ: אייתר הא
[=אייתרהא] פורת', וכיו”ב נדה ל ע“ב: אייתרה ארבעין יומין, ובערכין ט
ע”א: מייתרא סיהרא, ר“ג: מיתרא, ערוך ע' תרה: מיתרהא, כי”מ: מיתרח,
ועי' ערוך שם: איתרה נתרה, מתרהנא, “רהא” בסורית: אנש דנטר ומסַכֵא
(ב"ב 1876).  ↩



בנזיר ושביעית: עוד היא צריכה לר' יוחנן אטרח  עלוי, וכ“ה בברכות בכי”ר ורש"ס.  ↩



“בלינה” ליתא בכ"י מ‘ ב’, והוא העיקר  כבירוש'.  ↩



“בלינה” ליתא בכ"י מ‘ ב’, והוא העיקר  כבירוש'.  ↩



ובכ“י מ‘ ב’ ליתא ”ואלא אמאי – פסולות", אלא  וניכלינהו.  ↩



כך הובא בתוס' שם.  ↩



ביצה ח ע"ב, עי' לעיל.  ↩



כי"ר: בר נחתום!  ↩



כ"י רומי.  ↩



כי“מ ושאיל' ורא”ש, דפו‘: בר’ יוסי.  ↩



5006  ↩



כ"ה בברכות.  ↩



בברכות: דנחתין מערביא לתמן ואמרין, כי“ר:
דנחתון מערביה מן ואמרון, ובמלחמות ר”ה ודרשת הרמב“ן: דנחתון
מערבייא מן תמן ואמרין, שרי”ר 151 ליתא “תמן”.  ↩



כי"י וראשונים, דפו': חנה.  ↩



כ“י מ”ב: רב אבימי, רש“י כ”י: ר‘ אמי מימי,  ואולי הוא ר’ אבודמא דציפורין בר ר' אימי, ביצה ס ע"ד.  ↩



כיל כלעיל.  ↩



וכצ"ל, וכן בבבלי פסח‘ עא א וסוכה מה א, אבל בספרי  ראה פיס’ קמב כבירוש' סוכה.  ↩



כ“י מינכן וא”פ ור"ח.  ↩



פסח‘ קיג ב, וכנו’ כי"י והראשונים שם.  ↩



[אבל עי‘ מה שכתב בציון א’ שבסוף “מבוא לנוסח  המשנה”, עמ' 1291 ואילך.]  ↩



קרי: קנתורס κόθορνος [=סוג של נעלים גבוהות].  ↩



במו"ק: דקרבת וכו‘ ושרת וכו’.  ↩



תוס‘ יבמות פי"ב טו דפו’ וכ"י ו'.  ↩



פרסית تنوره tanwara,
סורית תנורא = θώραζ, אוידא: נחתא דכריך הוא לגושמא ושו‘,
שרינא וכו’, ובני סוריא השא קרין תנורא לנחתא הודרניא דעטיפן
נשא ושו‘. [ועי’ מ“ש בלשוננו כרך ט”ו עמ' 106.]  ↩



עי‘ תוס’ פ"ג יא דפו'.  ↩



כצ“ל, כמו שכתבתי במק”א [מבוא לנוסח המשנה,  280.]  ↩



כצ"ל כמו בסנה', כאן: מן מה.  ↩



עירובין פ“ז כד ע”ג, גטין פ“ה מז סע”ב.  ↩



עי' גם מבוא הירושלמי לרז“פ, קכג ע”ב.  ↩



בסנהד' ספ“ה כג ע”א: וכותבין.  ↩



הוא ר‘ בא של הירוש’, תלמיד ר' הונא.  ↩



שרידי ירושלמי 353 ורש"ס.  ↩



זו נוסחת הסמ"ג, ה' שבת (ד“ו י”ט ב'), בעירובין  שם בטעות: רטייה.  ↩



רמי = ר‘ אמי, ר’ אמי בבלייא.  ↩



[כך בכי“ל, ד”ח בטעות: היתרו.]  ↩



ועי' לעיל “במערבא אמרי”.  ↩



ר' חונה הוא השני תלמיד רב יוסף  ↩



עי' לעיל.  ↩



עי‘ לעיל עמ’ 315.  ↩



כנו‘ כ"י מ’ וע"י.  ↩



ועי‘ ספרי תצא פיס’ רי, שנוסף גם שם “בלא לוייה”  במו שנוסף במשנה, פ“ט מ”ו, ע"פ הבבלי והירוש'.  ↩



חוץ מטעויות ואי־דיוק, יבמות סד ב אומר אביי:  אבין וסמכא יצחק סומקא (= ר' יצחק בר יוסף) לאו בר סמכא.  ↩



ואמנם רש“ס כדרכו מוחק בתרומות ”תמן"!  ↩



כן בכ"י רומי!  ↩



בחלקה נמצאת הסוגיא אף בקידושין פ“א, ס  ע”א.  ↩



אצל “דתנינן” חסר שם בטעות “תמן” וצ“ל כמו  במע”ש.  ↩



עי' להלן בקיצורים שע“י ”גרש".  ↩



“תני” שבירוש‘ שם הוא תוס’ פי“ד ד, תוספתא  לפי”ז.  ↩



תרביץ ש"ג, 243.  ↩



תרביץ שם, 135 ואילך, עי‘ לעיל עמ’ 276.  ↩



ואיתא גם בקטע הישן ג"ש 442.  ↩



עי' עוד דוגמאות רז“פ, מבוא שם, דוה”ר שם ושערי  תורת א"י, 4.  ↩



תרביץ ש"ה, 109.  ↩



רטנר בס“ע פ”ה הערה כ‘, ועי’ ב“ר תיאודור 149,  הערה 6. ועי' שרי”ר 280, 307, ומש"כ שם.  ↩



ורמז לו גם במ“כ שהש”ר פ"א ב, ישקני, סי'  ה.  ↩



בסמ“ג עשין קכב ד”ו רפ“ב (וכן בכ“מ מלכים פ”ח
ה"ב): גרסינן בירושלמי דשבת בשם(?) שמואל אומ' לא הותרו ביפת תואר
כל י”ד שנה שבע שכיבשו ושבע שחילקו (ליתא בירוש') ורב אמר וכו‘,
וברמב"ן קידושין כב א:…בירושלמי דגרסינן התם פרק בתרא דסנהדרין
רבי יוחנן שלח וכו’ (וברמב"ן לתורה, כי תצא, ואחר כן: בירושלמי במסכת
סנהדרין), וכן ברשב“א שם (בריטב"א שם בטעות: בפרק קמא דסנהדרין)
ו”פרק בתרא דסנהדרין" היינו סוף מכות, שכן סנהדרין־מכות של
הירושלמי בוודאי מסכת אחת היא  ↩



ומחקו המגיה, שכנראה רצה להשלים את הכל ע“פ כ”י  אחר ולא נזדמן לו.  ↩



עי' אהצ"ו פסחים, 75.  ↩



ז“א שבכ”י אחר היה כאן קיצור אחר.  ↩



עי' תרביץ ש"ה, 107.  ↩



והשלימו לונזנו מכ“י אחר, פתח עינים לב”מ  שם.  ↩



רז"פ, מבוא קמב א ושלזינגר שם, 5 ואילך, וכאלה  עוד הרבה.  ↩



מנהיג, הקדמה ו‘ ע“א בשמו, מפתח מג”ס ע"ז סי’  פ“ב, תרביץ שי”א, 246.  ↩



אלבק, מבוא, 108.  ↩



אלבק שם.  ↩



קיצורים כאלה רגילים גם במדרשי־הלכה כמו ספרי
תבוא פיס‘ שא: וכו’ הגדה (הגדה של פסח), האזינו פיס‘ שיח: כולה ברייתא
באלה הדברים (פיס' מג), ספרי פנחס, פיס’ קמב: כדאיתא בריש וידבר;
מכילתא, ויהי פ“ו, 114: וגו‘ – וכו’ (בהגדה של פסח), נזיקין פי”ז: וכו‘
– וכו’ – וכו‘ כדכתיב. לעיל, והרבה קיצורים ישנם בכי"י בציטטים של משנה
שבספרי, עי’ הוצ‘ פינקלשטיין וש"נ ראה פיס’ ס, פב, קיג, קכד, קל, קלא,
קמא, קמג, קפח, קצב, קצז, קצח, רכח, רנח, רסא, רסט, רפב, רפג, רפד,
רפו, רפח, ש, שא.  ↩



מבוא, לט א־ב, ושם קלו ב.  ↩



ב“שערי תורת א”י" שם.  ↩



ב“על הירושלמי” ו“תלמודה של קיסרין” שם.  ↩



עי' שערי תורת א"י 5–7.  ↩



[עי‘ מ“ש בענין זה מו”ר זצ"ל במבוא למדרשי הלכה,  מבואות לספרות התנאים עמ’ 605 ואילך.]  ↩



אלבק, מבוא, 68.  ↩



ועי' שערי תורת א"י, 113!  ↩



ברייתות עם יתר ממה שהסוגיא צריכה לו נמצאות הרבה  גם בבבלי, אבל לא בצורה כזו.  ↩



ועי' מש“כ בתרביץ ש”ג שם.  ↩



עי‘ רצה"ח, אמרי בינה סי’ ב, ירושלים לונץ ז'  77–147 ורטנר באהצ“ו בכ”מ.  ↩



ולא כאהצ“ו, שבת 166. במ”ע שבת פכ“ג טו, בד”ו:
ופרק שואל ובירושלמי (ולא “בירושלמי”, כדפוסים חדשים), והוא
ה“ירוש' ” לביצה שהביא הרי“ף בביצה פ”ה סי‘ תתקכ“ה, ואחרים אחריו,
אבל שגו בדברי ר”ח לביצה שם (עי' ראבי“ה ח”ב 487 הערה 5). ובנמק“י ב”מ
פ"ז סי’ ת“ק: ושמעינן נמי מהכא דאפי‘ לומר לנכרי בחול שיעשה מלאכה בשבת
אסור וכו’ כ”כ הרשב“א ז”ל, והרנב“ר ז”ל הביא ראיה אחרת מדאיצטריך
היתירא למי שהחשיך לו בדרך ליתן כיסו לנברי לפי שאין אדם מעמיד עצמו על
ממונו כדאיתא בירושלמי בריש מי שהחשיך דאילו מהכא אין נראה לו כ“כ
ראיה וכו' משא”כ כשאומר לו בחול וכו‘. כאן “בירושלמי” ט“ס במקום ”בריש"
(“בירוש”) שאצלו, וכיוון לבבלי שבת קנג א, ועי’ ר“ן שם בחידושיו
(המיוחסים לריטב"א): מ”ט שרו ליה רבנן, פי‘ דכשם שאסור לומר לנכרי בשבת
לעשות לו מלאכה כך אסור לומר לו מערב שבת שיעשה מלאכה בשבת וכו’ (ועי'
שם קנא א ד"ה ואומר לו).  ↩



ב“ר פס”ח ט, תיאודור 777, ועי' שם במ"י.  ↩



ועי‘ גם פירוש הגאונים, 62 ובהערתי שם. אבל מה
שנמצא באו“ז ח”ב סוף סי’ שכב: ירושלמי סוף מכות מהו להדליק שמן
שריפה לחנוכה וכו' – ט“ס הוא וצ”ל: סוף תרומות (סוף פי“א, מח
סע”ב).  ↩



אלבק, מבוא 73.  ↩



עי' מש"כ בתרביץ שם, 309 ואילך.  ↩



אבל ב“ר פ”ז (תיאודור 50): יעקב וכו‘, נמצא בחלקו
בירוש’ יבמות פ“א ד ע”א וש“נ. ב”ר פ“כ (תיאודור 184): תני בהמה וכו‘,
בירוש’ יבמות פ”ד, ו ע“א ונדה פ”א, מט ע“ב, שהובא בב”ר שם אות
ו.  ↩



רש“ס ושדה יהושע אחריו השמיטו ”תמן"!  ↩



בירוש' בכורות של פרידלנדר, דף ט ע"א: דתנינן  תמן.  ↩



אהצ"ו לערלה שם.  ↩



עי' גם “בן אריה” ליבמות שם.  ↩



גנזי שכטר ס"ב, 560.  ↩



גוזמא, הרי ג' פרקים של נדה!  ↩



מבוא, קמד א.  ↩



עי' עליו ריטר ב־Israelit, רטנר ב“העולם” ובאכר ב“הקדם”.  ↩



הכל בתרביץ שנה א‘ ושנה ב’.  ↩



פירקוי בן באבוי, גאוניקה 51, תרביץ ש"ב,  398.  ↩



במשנה פ“א מ”ה: עם הנץ] גם בכ“י כן,
וצ”ל: עד. – מ“ו: בית שמאי] בכ”י בית שמי. “שמי” כמעט תמיד בכ“י
שלנו (עי' להלן) כמו שרגיל בהו‘ לו’ ובשרידי הירוש'. – מ”ז חסרה גם
בכ"י שלנו.  ↩



[כי"ר: אתא רומי (= חמי).]  ↩



וכן ג‘ (=גינצבורג, שרידי הירושלמי), וכן תמיד
בירוש’ כמו ברכות פ“ג ו ע”ד, פ“ד ז ע”ב ועוד, וכן היה נו‘ הכ“י בפסחים
פ”א כז רע“ב: באיממא (עי' מש"כ שם). אבל ”יממא" ל’ הבבלי הוא.  ↩



בשורה 36: של תורה] בכ“י: שלתורה (כמלה אחת).  וכן תמיד בכ”י שלנו, כמו ברוב כ"י המזרח.  ↩



וכ“ה לקמן ג ע”ב ובפ“ד ח רע”ב, אבל בכ“י ר' שם:  הלוי. רש”ס ורי“ד: הלואי, וכ”ה בשבת פ“א ג סע”א.  ↩



וכן רש“ס ובבלי ב ע”ב וכל' הכתוב.  ↩



וליתא גם ג ורשב“א ג ע”א ור“ח שבת לה ב וראבי”ה  שם 268, וכ"ה בסמוך: שנים ספק והכתיב, ולשון יפה הוא.  ↩



ונמחק בטעות [אבל לי‘ גם בכי"ר], וכבר הגיהו כן  מדעתם בד’ קרקא ושאחריו.  ↩



וכן תמיד בכ“י שלנו, ולא אעיר ע”ז יותר.  ↩



וכן ר‘, רש“ס: חנינא, וכ”ה בירוש’ יומא פ“ג מ ע”ב  וב“ר פ”נ ט'.  ↩



וכן רש"ס; ר': דיקרנין, יומא שם: דקרנין.  ↩



ונמ‘ בטעות, שג’ פסו' הובאו כאן.  ↩



וכן ר‘ ורש“ס. וטעות כזו מן ”נו“ ל”ט" גם להלן ה’  ע“ד שו' 53, ו ע”א שו'י 45.  ↩



וא“צ, שזה רגיל בירוש' ”דמר“ במקום  ”דאמר".  ↩



ונשתבש מן (כמנתרקים =] כמין תרקיא, כנו‘
רש“ס במקום ”כשעת יציקתן“ שלמטה, וכ”ה בב“ר פי”ב יג (ועי' שם תיאודור).
[ועי’ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ' 38.]  ↩



לפני “רפה” נמחקו ב‘ אותיות, “דו”? (= “הוא”),  וכזה רש“ס: אדם מותח אהל אננקי [=ἀνάγκη=הכרח] ע”י שהות הוא רפה, ובפי’ ב“ר שם בשם ירוש': ע”י שהות
הוא רפי קימעא, וכ“ה בב”ר שם.  ↩



וצ"ל בולוס, עי' לונץ ותיאודור שם.  ↩



וליתא גם בב"ר שם.  ↩



וצ“ל: בהבראם כי בהבראם כי ביום (=כהבראם כביום),
וכ”ה בב“ר שם תיאודור: כי בהבראם (כ"י פ': כבהבראם) ביום. [ובכי”ר
לי' גם “ביום”.]  ↩



אבל אצל “ר‘ פלו בשם ר’ פלו' ” דרך הירוש' הוא  להחסיר “אמר”.  ↩



וכן רש“ס, ופירושו: ר‘ זריקן בשם ר’ אמי, כ”ה
בבבלי ג ע“ב: א”ר זריקא א“ר אמי אמר ריש לקיש (כצ“ל, עי' ד”ס כאן
ובהגהותיו אות פ‘ ואות ק’). וכן לקמן בירוש' ג ע”ג (עי' שם).  ↩



ונו' שכפנים לשון יפה הוא.  ↩



וכן ר‘ ורש“ס, וע”י מחיקת האל“ף במלת ”איקרי"
שבשורה שאחריה נטשטשה גם ש’ של “שחרא” [וקראוה: אחרא, ותקנוה:
ארחא.]  ↩



“איקרי” גם בסמוך, אכל רש“ס נוסח גם למטה: יקרי!  [ובכי”ר: יקרי, איקרי!).  ↩



כלמעלה ב ע"ג, ולא אעיר על כגון זה יותר.  ↩



וכן רש"ס.  ↩



שורה 43 בכ“י בט”ס: [מילתיה אמרה שהלכה כחכמ‘]  מילתיה, ונמ’ עי“א, שט”ס הוא מלמעלה.  ↩



רש“ס: תנא אחוי דר”ח בר אשי, ד‘ קושטא:
תני אחוי, ובמלחמות לברכות פ“א רמז ב: תני אחוה דר”ח בר
אשי. וכן צ"ל בירוש’: תני (“תנא”) אחוי (“אחוה”) דר“ח בר
אשי וכו‘, כלומר שאחוה בן ר’ זעירא, הוא ה”תנא“ אהבה בן ר‘
זירא שבבבלי (ר“ה כט ב, ל ע”ב, עירובין צו ב ונדרים לב א) הנקרא בירוש’
”אחווא (אחייא, אחוה) בר' זעירא", – שנה בברייתא שלו מימרא של רב
חייא בר אשי (רבו של ר“ז, שבת קמה א, קלח א, וירו' שם פ”ז י ע"ב ועוד)
ושל רבה בר חנה (רש“ס: בר בר; ועי' שבת נ ע”א: תנא רבה בר בר חנה
קמיה דרב).

“ברייתא” זו מובאה בבבלי יומא לז ב כברייתא סתם
(“מיתיבי”), וחציה השני מובא גם בירוש‘ כאן ג ע“ג בשם ”תני". וכזה מביא
הבבלי שבת צה א כברייתא את הדברים המובאים בירוש’ תרומות פ“ב מא ע”ג
(שבת פ“ג ה ע”ג, פט“ו טו ע”ב) בשם ר' ירמיה רבי זעירא בשם רבי חייא
בר אשי, והרבה כאלה.

“תני (“תנא”) ר‘ פלו’ דר‘ פלו’ ” (כלומר ברייתא או
מימרא של ר‘ פלו’) רגיל בירוש‘, כמו ירוש’ נדה פ“ג ג ע”ד: תנא ר‘ חנין
דשמואל, כתובות פ“ז לא ע”ג: בהיידא מתניתא בר’ חנין דשמואל =
“תני ר‘ חנין בשם ר’ שמואל” (ירוש' שם); פסחים פ“ו לג ע”ב: תני ר‘ יודה
בר פזי דבר קפרא, ביצה פ“ג סב ע”ג: תני ר’ יודה בר פזי דבר
דליא, שביעית פ“ב לג ע”א: תנה רבי יעקב בר אביי דברדלייה; פיאה
פ“ז כ ע”ב: תני (ג': תנה) רבי אייבו בר נגרי קומי רבי לא דרבי
ישמעאל אם וכו‘ (ורש"ס, ואחריו לונץ, הגיהו שם בטעות: תני דרבי
ישמעאל!), תרומות פ“ז מד ע”ד: תני ר’ חיננא בר ספא וכו‘ דר’ ישמעאל,
ועי' מש“כ בפיאה פ”א טו ע"ד.

ר‘ זעירא שלנו הוא אפוא סתם ר’ זעירא, ר‘ זירא אבי
אחוה (“אהבה”). המפרשים (וגם רז“פ במבואו עמ' עט, והלוי בדה”ר ח"ב 245)
שגו בפי’ הירוש‘. – ועי’ גם מו“ק כ ע”ב: והתני איסי אבוה דר‘ זירא
ואמרי לה אחוה דר’ זירא קמיה דר‘ זירא וכו’ עני ר‘ זירא בתריה בד"א
וכו’, ובירוש‘ שם פג רע"ג: תנא חד סב קומי ר’ זעירא וכו‘, אבל רחוק
לפרש “אחוי” – “אֲחִי” וגם הרמב"ן יוכיח שגירסתו: אחוה. [ועי’ מ“ש
המחבר בתרביץ ש”ה עמ' 258.]  ↩



[ובכי“ר: אלונתית], והנכון: אלונתין, ובירוש'
שבת יד ע”ג: אלינתין, ובתוס‘ שבת פי"ב יב: אלונתיות, ועי’ קרויס
ולעף.  ↩



וליתא גם בירוש‘ שבת שם ובתוס’ שם ובפרדס סי' נו,  והגליון הוא ע"פ הברייתא הסמוכה.  ↩



כתיב מלא ורגיל בירוש' [וכן בכי"ר:  חביריי].  ↩



[וכן כי“ר], וכן ג': אין כן שיזרה, וכן
למטה פ”ד ח ע“א בכ”י: שבשזרה, וכ“ה גם בדפוסים בתענית פ”ב סה ע“ג
וכן תמיד בירוש‘ (עי' לוי בערכו) ובמשניות הו’ לו (נזיר פ“ז מ”ב, חולין
פ“ג מ”א, בכורות פ“ז מ”ב, תמיד פ“ד מ”ג, אהלות פ“א מ”ח –ועי‘ "פי’
הגאונים“ שם עמ' 82, – פ”ב מ“א, מ”ג ומ“ו, פ”ג  מ“ו ועוקצין פ”א מ"ב) ובכ”י קויפמן ופרמא ובערוך.  ↩



כתיב מלא ורגיל בירוש' [וכן בכי"ר:  חביריי].  ↩



שורה 27 בכ“י בט”ס: שניא מהכא, ונמ' מ, שט"ס  הוא.  ↩



“אחר” שכגליון נמחק מפני הגליון שלפניו המקיפו,  ותלוי עי"א בין השיטין.  ↩



וכן ג‘ [וכן ד“נ כי”מ קטע גניזה ה"ג, ועי’ מ“ש  וד”ס].  ↩



ג‘: כני, רש"ס: כיני, וכן בערוך ע’ תכלת, וכמה
ראשונים, אהצ“ו ולונץ, וכצ”ל. “מני” במקום “כיני” גם למטה פ“ב ה ע”א
בד“ו וכ”י [לפענ“ד גם בכי”ל היה כתוב: כיני, ותוקן עי"א (ע“פ כי”ר):
בעי].  ↩



וליתא גם ג' ופסקי רי“ד ורשב”א (עי'  אהצ"ו).  ↩



בשורה 54 בכ“י בט”ס: אלא [אם] כן אנן, ונ“מ עי”א. [ולי' גם בכי"ר].  ↩



אבל “בההוא” גם ג', וכן נכון. וכן אתה אומר “כן  אנן קיימין ברגיל”.  ↩



וגם ג‘: א"ר מר עוקבן, ועי’ רז“פ מבוא קכ
ע”ב והופמן, מר שמואל, 76. ועי‘ עירובין פ“א יט ע”ב: רב עוקבה בשם
רבנן דתמן, אבל ג’ גם שם: ר‘ אמר (!) [עו]קבן, וצ"ל: ר’ מר
עוקבן, וגם בעירובין פ“ה כב ע”ד: רבי זעירא בשם מר עוקבן (ולא
“עוקבא” כמו שהביא רז“פ. אבל בסוטה פ”ה כ סע“ב: רבי עוקבא [כ”י
ר': עקיבה], ובסכות ספ“ב לב ע”א: מר עוקבא, כמו שהביא רז"פ),
ובמו“ק פ”ג פב ע“ב: רבי זעורה מר עוקבן (ב“ר פ”ב 1291: עוקבא) בשם
שמואל רבי זעורה רב ירמיה בשם רב, וכ”ה בברכות רפ“ג ה ע”ד, בכ“י ג‘:
ר' זעירה מר עוקבן בש' שמואל ר’ זעירה וכו', וכן בכ”י ר‘: ר’ זעירא
עוקבן בשם וכו‘. אבל בירוש’ מגילה פ“א עא רע”א: מר עוקבא אשכח תרין
אגרין. קידושין פ“ג סד ע”ד: אמר מר עוקבן הכן (שרידי) אתאמרת (“תניי
תמן”). בשרידי 234: אמר ר‘ מר עוקבן. ובסוטה פ“ד יט רע”ד: רבי מר עוקבא
הורי בארבלי – בכי“ר: מן עוקבן, וצ”ל: מר עוקבן. ר’ נחמיה בנו,
בירוש‘ יבמות רפי“ד יד ע”ב ובירוש’ פיאה פ“א ה”ה, טז ע“ג (בכי"ר: בר
מר עיקבו). עי' בבלי ר”ה יט ב: שלחו ליה למר עוקבא, ובתוס‘ שם ד"ה
אמר הביא מירוש’: עוקב' אשכח (בלי “מר”), וכן נזכר “מר עוקבא”
שבבבלי כתובות ס ב בירוש‘ סוטה פ“ד יט ע”ג בשם “עקביה” (עי' מש"כ
במונטסשריפט 1919, 259 הערה 6, 267 הערה 2), ואולי כך צ"ל בירוש’ מגילה
פ“ג עד ע”א: (מר) עוקבה, מישלח וכו‘ = “מר עוקבא” שבבבלי גטין ז ע"א.
ועי’ סנהד‘ לא ב: שלחו ליה למר עוקבא וכו’ שלם. עוקבן הבבלי
קבל קדמנא וכו‘ בטבריא. [ועי’ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה 267–269.]  ↩



וליתא גם בתוס' פ"א ד.  ↩



וכן ג‘, ושם: רב אדא בר אחבא, וכצ“ל. והוא רב
אדא בר אהבה (אחווה, אחוה, אחבה) שאומר כ”פ בשם רב. עי’ רז“פ מבוא סא
ע”ב.  ↩



וכן ג‘ וראבי"ה 16; המנהיג 12: מותיב, וכן ג’  29.  ↩



בשורה 38 בכ“י בט”ס: ור' שמעון, והוגה עי"א כבדפוס: ישמעאל.  ↩



וכן ג' [וכי"ר].  ↩



וכן בכ“י ר' ורש”ס, וכן בסנהד' פי“א ל ע”א וע“ז  פ”ג מא ע“ג, [ונשמט בד”ו כאן בראש שורה].  ↩



אבל להלן גם בכ"י כבדפוס. ובקונטרס אחרון (ג'  321) בשניהם: ופלמטרין.  ↩



וכן תמיד בכ"י זה.  ↩



וכ“ה באבודרהם סדר שחרית (ושם: מנין, וצ"ל:
מַלְיָן), וכן גם רש”ס: [אמר ר‘ אלעזר בר אבינא] כתי’ ואת… וגו‘
[מהו מצות מלא] להודיעך, וכן בכ"י ר’ [בהשלמה שבגליון למטה]: [א“ר
אלעז‘ בר אבינא] להודיעך (והשאר כבד"ו. וחסר: מצות דשבת מלא), וכן
בתוס’ ר' יהודה שירליאון לברכות יב ב ואו”ז ח“א סי' ל; וכ”ה בירוש'
נדרים ספ“ג לח ע”ב, וכזה בשמו בשמ“ר ספכ”ה.  ↩



וליתא גם ג‘ 30 וראבי“ה 20, וחסרון ”דכתיב" רגיל  בירוש’, אבל “נינהו” אינו לשון ירוש'.  ↩



אבל “אי” לשון בבלי הוא ולא לשון ירוש'. [אין –  גם בכי"ר.]  ↩



שורה 23: תמן תני', בכ“י: תנינן [וכ”ה בכי“ר], ובד”ק נשתבש “תני”.  ↩



וכן רש“ס: ר‘ זריק’ בשם ריש לקיש, וכ”ה בבבלי  יא ב: א"ר זריקא א“ר אמי וכו‘, ועי’ לעיל ב ע”ד שורה 15.  ↩



כלומר: אמרין, ושתי נוסחאות נתערבו כאן,  ובכ“י ר' ורש”ס ליתא “אמר”.  ↩



וכן ג' 30, כי“ר ורש”ס וערוך. [כי"ר: טנת,  והוגה: טינת.]  ↩



וגם רש“ס: וקריי שמע בתלת, וכן ראבי”ה סי‘ כה
17 (ולא כמו שהגיה המו"ל שם). וחסר בירוש’ שלנו, וכצ“ל: ביומוי דר‘
יוחנן הוינן נפקין לתעניתא וקריי שמע [בתלת שעין ולא הוה ממחי
בידן. ר’ יעקב בר זבדי בש”ר אבהו ביומוי דר‘ חנינא הוינן נפקין לתעניתא
וקרינן שמע] בתר תלת שעין וכו’, כנו' רש"ס!  ↩



אבל לשון “לא כבר” רגיל בירוש'.  ↩



וכן רש“ס: בראשונ‘, ר’: בברכה ראשונה, ב”ר פל"ט  יב תיאודור: ראשונה..  ↩



וכ“ה בירוש' סוכה פ”ה נה רע“ג: ר‘ חייה רבא הראה
כריעה וכו’ לוי בר סיסי הראה בריכה (=“קידה” שבבבלי) וכ”ה בב“ר
פל”ט יב, ועי' תיאודור שם.  ↩



בכ“י ר‘: [הזהיר] בכפים וכו’ ינטפו, רש”ס:
ראה כפים וכו' נטנפו, ונראה כי “ינטפו”, “נטפו” עיקר, והכונה
על פי שה“ש ה ה וידי נטפו מר, שנדרש בשה”ש שם על ביטול בנין שני,
ו“נטף” כאן במובן “תלוי ומרושל למטה”, כמו “חוטמו נוטף” (בכורות מג ב),
“כתף ונטף” (פיאה פ“ז מ”ד ועוד): כלומר הזהר בידים הללו שלא יהיו
(“היו”) רפות וכבדות ומרושלות בבניין.  ↩



וכן מנהיג יח ע“א: סמוך, רשב”א: סמיך, רש"ס:  סמך.  ↩



[וכן בכי“ר,] רש”ס: ר' שמעון בר  ווא.  ↩



רש“ס: בשם ר‘ יוחנן בש"ר חנינא ור’ ירמיה
בש”ר מייאשא, וכצ“ל אצלנו: בשם ר‘ יוחנן בשם ר' חנינא, ר' ירמיה
בשם ר’ מי[א]שא. ”מייאשא“ גם בכ”י ר', ובכ"י שלנו היה כתוב אולי:
מיאשא.  ↩



אולי היה כתוב תחילה: דמרין.  ↩



“לא הוה אלא”, לשון קצר ורגיל בירוש'.  ↩



ו“אבל” אינו לשון הירוש'.  ↩



וכך בהו‘ לו כאן ושבת פ“ח מ”ג, פי“ב מ”ג, מ“ד,
מ”ו, תוס’ שבת פי“א, י יא צוק‘ ותוס’ סנהד' פי”ב ט וכן במכילתא דברים
(מדרש תנאים 60 כט): באותותיה דברה תורה, במכילתא משפטים ספי“ז:
באותיותיה נתנה, כלומר מלה במלה, ולא כפי' ר”ד הופמן שם. ועי‘ גם למטה
י ע"א שו’ 43.  ↩



בפיסקא: או בראש, ועי' אהצ"ו.  ↩



במ“ח גם בכ”י: אמר ליה  ↩



והנכון כבכ"י.  ↩



בשו‘ 64 בכ“י: ובלבד **בדל”ת** (מפורש ולא בנוטריקון). – שם: בר יוסף או’, בכ“י: אמ‘, ועי’ מש”כ בריש פ"א.  ↩



כזה לענין אחר ו סע“ג, וכ”ה בילקוט קונטרס אחרון
(ג' 322) כנו‘ הכ"י. ובבבלי יג ב כבירוש’ ד“ו, ועל פיו [?] הגיה
המגיה, ושכח למחוק ”בטובה".  ↩



וכן רש"ס.  ↩



ליתא גם ר', [ובפ“ב מ”ה: מלכות שמים, בקטע  גניזה: עול שמים, ובכי“מ: מלכות שמים, ונוסף ”עול“ עי”א.]  ↩



וכן ר‘ ורש"ס: ג’: לעזר.  ↩



“רובה” במקום “רבה” רגיל בירוש'.  ↩



וכן ג‘: א’ יעקב, וכצ"ל.  ↩



וכן ג‘ (הנייה) ור’, ובשקלים פ“ב מז ע”א: מה הנאה  לו, ובמו“ק פ”ג פג ע"ג: ומה אנים (!) ליה.  ↩



וכן ג' [וכי“ר] וכן במו”ק.  ↩



אבל המשלים חפץ היה להשלים השלמתו “דברי ר”מ הא –
ומשיב“ לפני ”מפני הכבוד“, וכן ליתא ”מפני הכבוד“ בדברי ר”מ במשנה
שבירוש‘, ג’ ורש"ס, וכן מוכח מן הירוש'.  ↩



“מדמי” גם בכ“י, וצ”ל: מרמז, וכן ר' ורש"ס  וראשונים.  ↩



וליתא גם רש"ס.  ↩



הנוסחאות משובשות כאן: ר‘: מתניתה ארב (!)
פליגה, וחסר “עילוי”; רש“ס: מתניתא פליגא עילוי דרב, והגהת
רש”ס היא. והנכון כנו’ כ“י שלנו: מתניתא דרב, כלומר משנת רב
(“תני דבית רב” בנדרים רפ“ב לז ע”ב ובכתובות פ“ב כו רע”ג) פליגא על
מימרת רב, וכזה בעירובין פ”ז כד ע“א: מילתיה ושמואל אמרה וכו'
מתניתא דשמואל פליגא עלוי (ועי' גם מש“כ בשבת פ”א ג ע"ב), והבבלי
(יד ב) לא ידע שהיא ברייתא דרב (ושם יש בה גם תוספת דברים). [ולפענ”ד
תיקן המגיה: ארב, כבבי“ר, אלא שהמסדר חשב שהדל”ת נמחקה.] [ועי‘ מ“ש
המחבר בתרביץ ש”ה עמ’ 259.]  ↩



והנכון “אלא יקבל” וכנו' המשנה.  ↩



והנכון כבכ“י (ורק “מעיינא” הראשון ו“הוה” מיותר
בט"ס): כד מעניי הוו מייתן לילה (כלומר כאשר אחרו להביאם לו),
ובכ”י ר‘: וכד הוון מתעני למתין (!) לילה; “ליליה” (“לילה”) מלה
אחת היא, ומובנה כמו “לה דילה” בסורית להדגשת הגוף. וכן בפסיק"ר פיס’
כב: וכיון דהוי מעניי מן למיתן ליה.  ↩



[ובכי"ר: של חיי העולמים, וכן לעיל.]  ↩



בפסיק"ר שם: מימר.  ↩



בשו' 28 גם בכ“י: לא כדא, וצ”ל: לא בדא.  ↩



אבל חזרת־דברים הוא: “ימים ולא לילות” ·הא  וכו'.  ↩



וכן בעירובין פ“ט כו ע”א: אשת יונה.  ↩



ובעירובין איתא.  ↩



וכן בעירובין פ“ט כו ע”א: אשת יונה.  ↩



ולמטה: שתי פעמים.  ↩



ואין צורך, שזהו לשון הירוש' תמיד.  ↩



במגילה פ“א עא ע”ג גם כאן: ב"ר שמעון.  ↩



שורה 13: ממעמקים, בכ“י: ממעקים, ואות מ' תלויה עי”א.  ↩



ונראה שבהעתק שהיה לפני מעתיק כה“י היה כתוב כך:
בשעת מיתתו נקי, כמו בדב”ר פ“י וקה”ר ג ב, והשמיט בטעות מן “מיתתו” עד
“מיתתו”; רש“ס: יצא נקי, אבל בירוש' מגילה שם כבד”ו כאן.  ↩



בשורה 24 גם בכ“י טעות: מה כן אמרין, וצ”ל: נן.  ↩



גם בכ“י בשורה 31: הוי היא שאר, וצ”ל: הוי היא [ק“ש היא] שאר, [ובכי”ר: הוי היא שמע היא שאר כל המצוות].  ↩



וכן רש“ס ומגילה פ”ב עג ב (ושם “חנניה” כבכ"י ר'  כאן).  ↩



וכן ר' ורש“ס ומגילה שם ותרומות פ”א מ ע"ג  וכדבסמוך.  ↩



צ"ל: אי[ז]ו צד, ר': איזה הוא.  ↩



וכ“ה בג‘: להתיז – תזכרו, להתיס – חסדו! ועי’  מש”כ ב“פירוש הגאונים”, 81 הערה 4.  ↩



ג‘: ועינין אינין, וכך היה כתוב בוודאי בכ“י:  אינין, כמו שגם לפני זה בכ”י ג’ ור': חיתין היתין.  ↩



ג‘ ור’: צורכה [דלא], רש"ס: צורכא  [דילא].  ↩



וא“צ, שהרי זה תשובה על ”סליחה לגאולה". ג': עווניכי וגו' מה כתיב בתריה הגואל.  ↩



שורה 66: שבות ציון, גם בכ"י, וכן ר'.  ↩



והנכון “הדין”, וכן רש"ס בפירושו, וכן בבבלי  מגילה יז ב: וכיון שנתקבצו גליות נעשה דין.  ↩



גם ר': ואנא.  ↩



רש“ס: דדין כחושבניה דדין, וכ”ה באיכ“ר  פ”א נב; ג': דהדן – דהדן.  ↩



וכן רש"ס ור'.  ↩



וכן רש"ס, ג‘: ואימה, [ר’: ואמיה].  ↩



וחסר גם ג' [וכי"ר].  ↩



[כי“ר: מה אפכת ליה), ג': ומה אפכלה. מפכליה
= (מה אפכליה =) מכפליה = מה אכפה ליה, וכן ”מפכלה“ ג' 100 (עירובין
פ“ג כא סע”ב). ובד”י: מכפלה; ביצה פ“א ס סע”א בד“ו: מה אפכן לה, ג'
159: מה אַפכַן לַה, ובגליון: אפכי לה; ובשביעית פ”ט לח ע“ד: מפכא לה
מה אפכה לה; ב”ב טו ע“ג: מפכליה דביר; תרומות פ”ח מו ע“א: מה אפכלן, מה
אפכיי להן; מעשרות פ”ה נא ע“ד: מאי איכפלה; כ”י ר': איכפת; יבמות פ“ג ד
סע”ד: מה איכפלין אחיות; סוטה כ ע“ב: וביתא מה אכפה (איכפה) ליה, וצ”ל
בכולם: מכפליה, מה אכפן לה, מכפא לה, מה אכפא לה, מכפליה (עי' פליישר
ללוי: ח"ב, 454, ושולטהייס, לקסיקון סורי – פליסטיני, 8).  ↩



ג' בכולם: כיווין.  ↩



וכן ר‘ ורש“ס ואו”ז סי’ קב.  ↩



ר': אבל אם.  ↩



בשורה 53 בכ"י ברור: וכוללין (בכ"ף).  ↩



וצריך היה המוסיף להוסיף כמו בג‘: ואפילו תימר קרית שמע אינה צריכה כוונה
&lt; תפילה צריכה כוונה &gt;
, או כרש“ס: ק”ש
&lt; אינה־ &gt;
צריכה וכו’ ובתמיה.  ↩



ג‘: ר’ אלעזר וכו‘ בשם ר’ לעזר.  ↩



וכן ג‘. וכן למטה שורה 13 לכתחילה בשבת, צ"ל
כתחילה. וכן ג’; וכ“ה בכתובות פ”א כד ע“ד. ”כתחילה“ רגיל בירוש‘
ובמשניות הו’ לו ועוד. ר' ורש”ס כאן בטעות: בתחילה.  ↩



ר‘: וכאן מכיון שהוא מתכוין וכו’, וכצ“ל:
מיכיון שמתכוין. וכן למטה שו' 11: וכאן מתכוי' שהוא מתכוין,
צ”ל כנו‘ ג’, ר' ורש"ס: מכיון שהוא.  ↩



וכן ר‘ (וקרא) ורש"ס, ג’: ומת וקרא עליו.  ↩



אבל “דו” נכון ורגיל בירוש'.  ↩



נראה שהיה כתוב בָהעתק הראשי כמו בירוש‘ מו“ק פ”ג
פב ע"ד: אין תימר וכו’ אין תימר וכו‘ לזעורייא אין תימר רבנן דהכא
ניחא אין תימר וכו’, וע“י זה טעה המעתיק והעביר ”אינון שרי ואינון
אסרין" לכאן.  ↩



במו"ק: דתני.  ↩



וכן כ"י ר'.  ↩



[כי"ר: דתמר = דאת אמר?].  ↩



והנכון כבכ“י, ובתימה קאמר, וע”ז משיב הירוש‘
“כיני מתניתה” (כצ"ל) וכו’ עי‘ רש“ס. בכ”י ר’: כיני וכו' אין מקבלין
תנחומין [שמיתה] על העבדים, צ"ל: למיתה?  ↩



וכן רש“ס, אבל הנכון כבד”ו: נימ‘ = נימר, ר’:
מימר. וכן למשל רפ“ג ה ע”ד במקום: ואין כיני נימא – ר‘ (וכן מו“ק
פ”ג פב ע"ב): נאמר. וכן בכ“מ שכתוב ”נימא“ טה”ד הוא, שאין זה לשון
הירוש’. ועי‘ גם להלן שו’ 53.  ↩



“מקום” במובן ה‘ מנוקד תמיד, וכן למעלה ד ע"ד שו’
52 בכ“י, וכן בפ”ה מ“א (עי' שם), וכן יד ע”ג, טז ע“ב, כה ע”ג. וכן גם
בכי“י אחרים (כמו ס‘ השנה פפד“מ ח”ט 273, מ"ע.REJ, 1922 שו’ 14 ועוד). ”מקום“ כאן גם ר'; רש”ס: של מקום היה
מחזר. [ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 48.]  ↩



וכ“ה בקה”ר ספי“ב; ”אבוי“ גם ר' ורש”ס.  ↩



וכן בקה"ר שם.  ↩



“אמ' מה” נשתרבב מלמטה. וכנו‘ הגליון גם ר’. ושתי
נוסחאות הן שנתערבו: באחת “פגע ביה חד” וכו‘. כנו’ רש“י ב”ק קיז ב,
ובשניה “חמתיה חד”, כנו' רש"ס.  ↩



ר': בכמה הוא ליטרתה.  ↩



בכ"י: הוא.  ↩



= שָׁרְיָין, ר' מן שָׁרִיתָא.  ↩



בעל הגליון כתב תחילה “בראשונה” והגיה אח“כ:  בראשון, וכצ”ל.  ↩



רש“ס: [תני] מאימתי, אבל רש”ס מוסיף בכ“מ ”תני"  מדעתו, וברייתות בלי כל ציון רגילות בירוש'.  ↩



וכן ר‘, ג’ ומו“ק פ”ג פג ע“א. וכן טעה המדפיס גם
לעיל ב ע”ג שו‘ 51 ולמטה שו’ 45 וקרא במקום “נוייסן” שבכ“י: טייסן, כי
”נו“ מחוברות בכ”י ודומות לט‘, אלא שב“נו” יוצאה אות ו’ מעט
מלמטה.  ↩



ר' ורש“ס: והעריסה, וכן במו”ק שם.  ↩



“יכפה הסרסור” גם במו“ק שם. רש”ס: ויכפה  הסרסור.  ↩



אולי היה כתוב כאן: קופד, אך למטה גם בכ“י:  בשר, ועי' אהצ”ו.  ↩



ר‘ (גינבורג): מרזחייה, והוא הנכון, עי’ לונץ  ב“ציונים”. [כי"ר: מר דחייה].  ↩



כלומר שצ“ל: עבר, [כמו בכי”ר].  ↩



ר‘ (גינצבורג): גויסן, כלו’ גַייְסָן, גַס הדעת.
בנזיר פ“ז נו ע”א: סייסן, וגם כאן נתחברו שתי האותיות הראשונות
לאחת.  ↩



ולמטה ו ע“ב גם בד”ו: דוחה מצוה בלא תעשה,  וכן לשון הירוש' בביצה פ“א ס סע”ב.  ↩



וליתא גם בירוש' נזיר שם.  ↩



אבל הנכון “אין”. ועי' גם לעיל ג ע“ג, 18.  [בכי”ר: אם, אם.]  ↩



“בין”, כמו “בִן נון”, “בִן הכות”, רגיל במשניות
כ“י קויפמן (עי' קרויס מונסטשריפט חנ"א, 327), כמו עדיות פ”ח מ“ז (וכן
בהו' לו שם) ב”מ פ“ה מ”ג וב“ב פ”ז מ“ד, וכן בתוס' כלים ב”ב פ“ז ג וכן
בה”ג ד‘ ברלין 74. 94, 156, 216, 595, אגרת רש"ג הו’ לוין, 80 נ“צ, רב
חפץ בס' המצות (JQR. 1915, 375), מאירי עירובין
יא א: בין הבקר ועוד. וצ”ל: שמעו' [וכן בכי"ר) בין
יוצדק.  ↩



בנזיר שם: לסידרא, וכן רש"ס כאן.  ↩



וכן רש“ס [וכי”ר]: ואין, סנהד' פ“ב ב ע”א:  ולא.  ↩



כנו‘ הגליון, גם ג’ ור‘ וסנהד’ שם, ועי' אהצ"ו  ולונץ.  ↩



וליתא גם ביומא פ“ח מד ע”ד ותענית פ“א סד  ע”ג..  ↩



אבל בכ"י ר‘ חסר כל המאמר, וכן חסר בתענית שם,  וגליון הוא, עי’ לונץ.  ↩



וכן רגיל בירוש‘, [כי"ר: כתורנוגלים], ועי’  “פירוש הגאונים” (עמ‘ 104 הע’ 37).  ↩



והיה כתוב: מהו. (כי"ר: ומה.]  ↩



בד“ק ליתא ”אחד“, ושתי נוסחאות נתערבו אצלנו  בכ”י: בשומר כרמים, באחד. [ובכי"ר: בשומר כרמים אחד].  ↩



רגיל בכי"י (למשל בכ"י מ‘ ב’ פסחים לט א) ובתוס‘  צוק’ (למשל תוס' עדיות פ"ג ב) ועוד.  ↩



וגם רי"ד בפסקים לברכות כב א לא הביא כל זה.  וגליון הוא על פי הבבלי שם.  ↩



“חודדי”, “יחידי” מן “חדדי” (חד חד)? או צ“ל:  חודרי על וכו', ”מסביב ל־".  ↩



וליתא גם בתה“ג מה”ג 40, שורה 1, וליתא גם בבבלי
כב א, וגליון הוא בירוש‘ ע“פ ה”ג, ד“ו ב ע”ג: מקילין בה מסחא במים
שאובין מחמירין בה דמצרכי סבילה במי מקוה, ובה“ג ד”ב 27: והמקילין בה
במים (כצ"ל) שאובים והמחמירים בה במים חיים. וע"ד הוספות גאוניות
בירוש’ עי‘ אפטוביצר, מונטסשריפט 1911, 420 וכו’ וספרי Der
Gaonäische Kommentar, 142, ולא כפוזננסקי ב“הקדם”
ש“ב, 28 שה”ג השתמשו כאן בירוש‘. על דבר “מים חיים” עי’ שע“ת סי‘ קסד
ואיי הים שם. [ועי’ הערת המחבר באוצה”ג לברכות חלק הפירושים עמ‘ 28
הע’ ח.]  ↩



וכך בכי"ר: לעבור, יעבור.  ↩



וליתא גם בתוס' ברכות פ“ב יח וש”נ, וכן  נכון.  ↩



[וכן בכי“ר: התרנוגלים] ועי' גם לעיל ע”ג,  15.  ↩



כלומר: דאת אמר, וכצ“ל. רש”ס: דתימר, [כי"ר:  דתמר] ( =דַתְמַר, כרגיל בירוש').  ↩



וכן רש“ס. [כי”ר: מילה דאוריה.]  ↩



הניקוד שלמטה חדש יותר, וזה שלמעלה מתאים אל  “וקֹרֵא”. [כי"ר: נותן… וקורא.]  ↩



בכ“י מחובר כל ”של" למלה שלאחריה, אבל המדפיס  הפרידו, והפרידו גם כאן.  ↩



רש“ס: [תני], ועי' מה שהעירותי לעיל ה ע”ד,  49.  ↩



רש“ס: [תני], ועי' מה שהעירותי לעיל ה ע”ד,  49.  ↩



רש“ס: [תני], ועי' מה שהעירותי לעיל ה ע”ד,  49.  ↩



הגרד מגיע עד סמוך ל“לא”.  ↩



וכ“ה ”שמשה– אין
ממשה“ בכ”י ר'. ובעל הגליון השלים למטה כפי נוסחאתו:
“משמשה”.  ↩



ואני רואה להעיר כאן על נוסח יפה של רש“ס: מדברי
תורה למד ר‘ יהודה [ומעדות למד ר’ יהודה, מדברי תורה למד ר‘ יהודה],
ולקמן שו’ 17 נוסח רש”ס: ומעדות (“אי מעדות”).  ↩



וליתא גם בתענית פ“ד סז ע”ג. ועי' ערכין יג  א.  ↩



“והעלו” גם ר' ורש"ס, בתענית שם: שילשלו – והחלו  (!).  ↩



בד"ו תמיד בשתי מלים: נכוכד נצר, עי'  להלן.  ↩



בביכורים רפ“ב, סד ג ובתענית פ”ד סז ג  איתא.  ↩



ר': וכן, ובתענית שם: כאן – כאן.  ↩



בשו‘ 1: וכה אמר – בכ"י: אומ’ (!).  ↩



[וכן כי"ר, ושם: מתנייה.]  ↩



[ובכי"ר: דקשי בב' הפעמים.]  ↩



וליתא גם בתוס‘ ר’ יהודה שיריליאון לא ע“ב ד”ה
כל, וגם רש“ס ותענית שם. ובנוסה רש”ס ותענית שם במקום זה: אוסיפון עלה
ראש הודש שחל להיות בתענית ציבור וכו‘, הכתוב אצלנו ובתוס’ ר‘
יהודה לפני מאמרו של ר’ סימון. ושתי נוסחאות הן, באחת היה כתוב:
אוסיפון עלה ר"ח שחל להיות בתוכה וכו‘, והשניה: שחל להיות
בתענית וכו’.  ↩



וכן ר' [בהדה!] ורש“ס ותענית שם, ובכולם:  עובדא, ולא ”עבדא".  ↩



בד“ו מטושטש ונדפס בד”ק: דהוא.  ↩



וכ“ה במ”ט פי“ב ז, אבל גם בתענית שם  ”יצחק".  ↩



בתענית שם: לאבא דו אמוריה, שנשתבש מן “לאבא  דן” (“אבא יודן”), והוסיפו זה כאן בטעות כנ"א.  ↩



ואינו ניכר מה היה כתוב תחילה, וכ“ה יצלי, בכ”י  ר' ורש"ס, ולמטה.  ↩



[וכ“ה בכי”ר: ואומ'.]  ↩



בירוש' תענית פ“ד סז ע”ד: אי לו [וכ“ה בכי”ר
כאן], וכזה למשל ביבמות פי“ג מ”ב (ירוש' יד ע"א): אי לו, ושם פ“ד מ”ח:
אוי לו. וכאן היה כתוב בוודאי: אי, וטעה הסופר וקרא: או.  ↩



בכ“י ר' ורש”ס ליתא “ונפש טוב”.  ↩



וכ“ה בתענית פ”ב סה צ“ג, ועי' מש”כ לעיל.  ↩



בשו' 41: ואדיין] אריין (?), והוגה עי"א:  ואדיין.  ↩



וגם בתענית שם ליתא, אבל רש“ס כאן פיסקא: [ר'
יהושע מעין י”ח וכו‘]. והפיסקא נרשמת בירוש’ תמיד (חוץ מברכות ויבמות
פי“א–פט”ו) ב“הלכה”, ובכ“י ”הל‘ “ ”היל’ ".  ↩



בשו‘ מ“ח: אי זו היא (מעין) שבע. מפין שמנה עשרה
דשמואל – בכ”י: דשמאל, ו’ תלויה עי“א. וצ”ל: אי זו היא שבע מעין…,
וליתא בכ“י ר' ורש”ס ותענית שם.  ↩



וליתא גם בכ“י ר' ותש”ר ח“ב 23 ותענית שם, ונוסף
מן הבבלי כט א, כמו שהוסיף רש”ס כאן ממש כלשון הבבלי: ובצמיחת קרן לדוד
עכדך. אבל בני א“י ס”ל כברייתא דלעיל בהלכה זו (תוס' פ"ג כה): ושל דור
בכונה ירושלים. וגם רבה בר ירמיה הבבלי ס“ל כן (ירוש' ר“ה פ”ז נט ע"ג),
ואולי גם שמואל (וגם בנוסח שבבבלי חסר בסרע"ג: ובצמיחת קרן לדוד עבדך).
ועי' על ברכה י”ד, אלבוגן, תולדות התפלה, ברלין הרפ“ד עמ‘ 33 ועמ’ 42,
וכבר האריך בזה רי”ד בחידושי תענית.  ↩



וכן ר' ורש"ס: או.  ↩



וכן כ"י ר'.  ↩



בשורה ס“ג: דרך] ארצם, חסר גם בכ”י.  ↩



ושתי נוסחאות הן.  ↩



שו‘ 19: דברי – גם בכ“י כן! [ובכי”ר  לי’.]  ↩



וכ“ה ”בשוקי“ בכ”י ר‘ (וגם בסמוך בכ“י ר': ש”מ
ששוקי) וברוקח סי’ שכ“ה: בשוקי של ציפורין. גם בירוש' כלאים פ”א כז ע“א
(בתוס‘ שם פ"א ד’: בשקי), ובכתובות פי”ג לה רע“ד: בשוקי
בציפורי. [ועי' מ”ש המחבר בתרביץ ש"ה עמ' 269.]  ↩



אמנם ליתא גם בס‘ “האשכול” הו’ אוירבך סי‘ יא
"רבי זעירא וכו’ א“ל”, אלא: אמר ר' יוסי אפילו וכו‘, אבל כל ההלכה
אינה כלל באשכול הו’ אלבעק עמ' 31.  ↩



עי‘ מש“כ לעיל ה ע”ב שו’ 5.  ↩



שם במשנה: לא ישיבנו] בכ“י: לא [יׄפׄסׄיׄקׄ]  ישיבנו, כלומר שנמחק ע”י הנקודות ונמ' גם עי"א.  ↩



בדפוס אות ו' מטושטשת לגמרי.  ↩



וכן מלא בכ“י פ', והרבה כאלה ולא אעיר ע”ז  יותר.  ↩



רש"ס: דאת אמיר (!), ר': דתמר (=דַתְמַר).  ↩



נמ' בטעות וכן להלן, שפירושו: דאת אמר, וגם  “היכמה” נחלק בטעות.  ↩



וליתא גם רש“ס וילקוט ישעיה ר' שמ”ב.  ↩



ונמחק בטעות, עי‘ ח ע"ד שו’ 31, 32, 34.  ↩



ואיתא במס‘ סופרים פ“ה ה”ו ומס’ ס“ת פ”ה ה“ח ועד  אהצ”ו. [ובכי“ר: שנים ושלשה, שרי”ר 16: שנים שלשה.]  ↩



שו' 30: מן קומיהון] כן גם בכ“י, ומוגה עי”א  בטעות: קומוהון.  ↩



“באסרטין” גם ר‘ “אסרטיא” שבסמוך, “דרך המלך”.
ובאגור לר“ש גמע בערך ”אסטרין“ (הכתוב אחרי “אסטמיות” ולפני
“אסטראטיגוס”!): באסטדין, וצ”ל: באסטרין (= באסרטין) שהרי כתב:
ומסתברא שפי’ דרך כמו אסטרטא. ג': באסטדין, ילקוט קונטרס אחרון (ג'
322): באיסטרטיא.  ↩



“הבריות” גם באגור ובילקוט שם, ר‘: חבורות, ג’:
חבירות. והנכון: חברות, חבירות. ו“לרעה” ליתא ג‘, ר’ ורש“ס, וגליון
ופירוש הוא, שהכונה ”לרעה“, כלומר שהאיש אמר להם: שלום עליכם
הרובים (הילדים)! וע”ז התאוננו, שקורים להם “רובים” ואפי' כ“חברים”
אין הם נראים, והמפרשים שגו בפירושו.  ↩



שו‘ 47: באסרטיא] בכ"י: באסבטיא, ונתקן ב’ לר'  עי"א.  ↩



בערוך ע' חברבר: מתוך שלבי, וכך היה כתוב  כנראה גם בכ"י.  ↩



בגליון נשנה “חד אמר (בין)” לסי'  החיבור.  ↩



גם בתענית פ“א סג ע”ד: עבירות מעשים רעים,  “עבירות” גם ר'.  ↩



וליתא גם בתענית, ואינו לשון הירוש'.  ↩



[וכן בכי"ר.]  ↩



[ובכי“ר: אומרה, ולי' ”אמר".]  ↩



וכצ“ל, והמלים ”ר‘ עקיבה או’ אומרה ברכה רביעית
בעצמה“ נוספו בט”ס. לונץ אומר שבכ“י ר' נמצא ”רק חלק“ (בכ“י ר' חסר
הכל, גם ”ואבדלה בחונן הדעת" רק: דברי חכמים ר‘ יעקב וכו’) מן
הפיסקא ואצל רש”ס חסר הכל גם “דברי חכמים”, כלומר שר‘ יעקב בר אחא בשם
שמואל אומר ש“חכמים אומרים” אומרה ברכה רביעית, וכן בפ“ז יא סע”ב:
דברי חכמים רבי יעקב בר אחא וכו’ (וטעו בפירושו), בפ“ד, ח ע”ב:
דברי חכמים רבי זעירא בשם רב חונה (ו“חכ”א“ בברייתא ע”ז ח א), שביעית
ספ“א לג ע”ג: ד“ח עד וכו', תרומות פ”ג מב ע“ב: ד”ח רבי זעירא וכו‘,
עירובין פ“י לו רע”ב: ד"ח רבי יוסי וכו’, פסחים פ“ד לא ע”א: ד“ח רבי
ביסנא וכו', יבמות פ”ז ח ע“ב: ד”ח רבי ירמיה בשם רבי בא וכו‘, ב“ב פ”ח
טז ע“ב: א”ר יוחנן דברי חכמים אביה יורשה וכו’, ועוד.

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 49–50.]  ↩



וכן ר‘: אלע’ בש‘ ר’, וכן בבבלי פסחים קג ב: דא"ר  אלעזר אמר ר' הושעיא.  ↩



עי‘ לעיל ח ע"ד שו’ 31. וכן ג' ורש"ס.  ↩



וכן ג‘: דא’ א‘, וכ“ה במגילה פ”ד עה ע"ג: דאת  אמר: ר’: הדה דתמר (=דַתְמַר). רש“ס: דתימא, ועי' אהצ”ו.  ↩



ראבי"ה: היסח.  ↩



בשו‘ 42: הראשונים – בכ"י: הראשון, ונגרדה ן’  עי"ע ונשלם: נים.  ↩



(מסרב שנייה) חסר בכ“י ונ”ב עי"ע.  ↩



[וכן בכי"ר.]  ↩



בכ“י: [כׄשיׄתׄא] כנישתא (“כשיתא” נמחק ע"י  הנקודות). ”אתר" הוא נו' אחר.  ↩



וכ“ה בגטין פ”ה מז סע“ב וכאן בד”ק, [ובכי"ר:  לפניי].  ↩



וכן רש“ס: אומ', וכ”ה בגטין שם.  ↩



וכן הו' לו ועוד.  ↩



[בכי"ר: כדי=כרי.]  ↩



והנכון: רבי חייא וכו‘ או' רבי בנימין, וכן
ג’ ורש“ס ופסחים פ”ב כט ע“ג. בכ”י ר‘ כאן בטעות: ר’ חייה בר בא אמ'
לא אמ' (!) ר‘ חייה וכו’.  ↩



בשו' 35: לאו שלוקין הן – היה כתוב תחילה:  שחוקין, ותיקן הסופר: שלוקין.  ↩



ג‘ ורש"ס: בכולן ר’ נחמיה, [וכן בכי“ר],  וכצ”ל; וגם לקמן בשורה 44 בכ"י: דר' נחמן.  ↩



וכן ג‘ (ובפעם ראשונה שם: שלא לערבם אמר
מעתה!) וכ“ה בב”ר פט“ו ז בכ”י ל’: אותות (ב' פעמים). ובחנם הגיה
תיאודור: אותיות, ועי‘ מש“כ לעיל לפ”ב מ“ד. ובמגילה פ”א עא ע“ד בד”ו:
אותות – ג"פ, ‏ וב’ פעמים – אותיות, ושם עא ע“ג: עירב את האותות,
ובברכות פ”ב ד ע“ד: האותיות; ובשבת פי”ב יב רע"ד: שתי אותות
(ג"פ).  ↩



וליתא גם בתוס' יומא עט א ד“ה ולא וכן בתו”י שם  ד“ה ואכלו, אבל איתא בסוכה פ”ב נג ע“א ובשאר כי”י וראשונים.  ↩



“עליו” בכולן גם בתוס‘ סוכה כו ע“ב ד”ה ולא,
ובירוש’ סוכה שם: כל שאומרין עליו – שאין אומ‘ אחריו – אין אומ’
עליו.  ↩



בשו' 56: לשאר המינין – בכ"י בטעות: ה מינין,  והוגה למלה אחת.  ↩



לאורייא? אבל בכולם: לתורייא, רש“ס: לתורי, כמו  בבבלי מ א; ר' כמו בבבלי: גביל לתורי. [גביל תלוי עי”א.]  ↩



ד‘ מסופקת אבל אינה ר’. “דבדיר” שמפוזר ואינו  גוש אחד.  ↩



בשו‘ 24: וחכמים אומרים – בכ"י: וחסדא אומ’,  והוגה עי“א כבד”ו.  ↩



רש"ס: דַאִילָא.  ↩



וכן רש"ס ור‘. ועי’ לונץ.  ↩



“המחובר”? “המובחר” בכל כי“י וראשונים וגם בתוס'  פ”ד יא.  ↩



והיה כתוב לנכון: ולינא חכים – ונא אמר,  כלשון הירוש' תמיד: רש"ס: ולית אנא.  ↩



וכן ר' ורש"ס.  ↩



וכן רש"ס.  ↩



ר': ליגלגיתה.  ↩



וליתא גם רש“ס, ועי' המגיה שם. ואיתא במפתח לר”נ,  מ ע"א.  ↩



וכן ר‘ (רש"ס: מודו), וכן להלן בשו’ 19.  ↩



ג' 36 (ליקוטים!): נעשה טפילה ולא  עיקר.  ↩



(כי"ר לי' רבן גמליאל.]  ↩



בשורה הסמוכה איתא, ובשו‘ 42: מאותו המזון  באמצע המזון, צ"ל: מאותו המין, וכן ר’ ורש"ס וראשונים.  ↩



“כיסנין” גם רש“ס, [כי”ר: בסנין], וכן לעיל שו‘  40 ולקמן שו’ 51.  ↩



שורה 53: לא פטר סולתא – בכ“י: לא [גׄזרׄ] פטר.  ונמ' גם עי”א.  ↩



אבל בשו‘ 12 כמו בד“ו: יהושע, וצ”ל: הושעיא, וכן  ר’ ורש"ס.  ↩



וכ“ה ר' ורש”ס וראשונים.  ↩



בשו‘ 22: שמן ערב – בכ"י: עֵירֵב (ניקוד המגיה!),  ונמ’ י עי"א.  ↩



בבבלי מג רע“ב מוסיף מר זוטרא: מאי קראה והיא  העלתם הגגה ותטמנם בפשתי העץ, ואפשר שנוסף ע”פ הבבלי.  ↩



בשורה 27: בר חונה – גם בכ“י כן, וצ”ל:  רב.  ↩



בשו' 36, 38, 40: לא ברא – גם בכ“י כן, וצ”ל:  בדא.  ↩



בשו' 25: בדעתון – בדעתון – גם בכ“י, וצ”ל:  כדעתון.  ↩



בשו' 42: אשכחן תני – גם בכ“י כן, וצ”ל: אשכח  [וכן בכי"ר].  ↩



וליתא גם במגילה פ“ד עד ע”ד ובמדרש שמואל  פי"ג.  ↩



שו' 57: מה. אם – גם בכ“י כן, וצ”ל: מה אם, וכן  בשורה 43.

בשו‘ 59: רבי יצחק ורבי נתן אמר – גם בכ“י כן
(אמ'), וצ”ל: ורבי נתן [רבי יצחק] אמר, וכ“ה בכ”י ר’ ומגילה שם עה
ע"א (עי' לונץ).  ↩



וכ"ה במגילה שם.  ↩



וקיצור זה רגיל בירוש‘; ר’ ורש“ס: אבא מרי, וכ”ה  במגילה שם ומדרש שמואל.  ↩



וצ“ל: מה עביד, וכ”ה ג‘ 293: מה עב[יד]
מסוימין, וכן באו“ז ח”א סי’ קצו וכ“ה בב”ר פצ“א ג, וכתב מ”כ שם: וגירסת
הספר היא גירסת ירושלמי, ורש“ס נוֹסֵחַ בירוש‘: מזמנין מה עביד
[לון], ופי’ ”היאך אפשר לתשעה שיהו נראין כעשרה“; ר‘ וד’ קושטא
ותוס‘ ר’ יהודה מז ע”ב: מזמנין מה מסויימין, ו“מזמנין” שנשלם בכ“י
שלנו שייך לפני ”מה".  ↩



שו‘ 21: במה דברים אמורים – גם בכ“י כן וצ”ל:
“כד"א”, “כמה דאת אמר”, וכן ג’ שם: כמה דאת א‘, ר’ ורש“ס ואו”ז שם:
כמה דתימר (ר': דתמר = דַתְמַר), ועי' לונץ; וכ“ה ”כד“א תמן” בלקוטות
הרמב“ן מח ע”א.  ↩



“מה אין תמן” גם באו“ז שם, וכן ג' 293: מה
אן תמן, ובלקוטות הרמב”ן שם ושה“ל סי' קנג: מה אם, וכן ת”ד סי‘
א: ומה אם, והוא לשון רגיל בירוש’.  ↩



וליתא גם בלקוטות שם, אבל בב“ר שם: א”ל חדא היא,  ולא כל שכן. והא – ג‘ שם: והני, ועי’ אהצ"ו.  ↩



מ“כ בב”ר שם: בירושלמי גרס ומי צרה לי מינה
לא שאלתיה, [כי“ר: לא שאלתה], ”שלתיה" כמו שלתך (ש"א א
יז).  ↩



אבל “ייב” במקום “יהב” רגיל בירוש', ובענין שלנו  כ“פ בנזיר פ”ה נד ע"ב: ייבון.  ↩



בשו‘ 50: הבו ליה כסא – בכ"י: הבו ליה [הבו],  ונמ’.  ↩



וכן בכל הענין ג' 294. [ובכי"ר: יניי,  ייני.]  ↩



בד“ק: שנים דגן ואחד ירק, ובקה”ר ז יא: שנים  שאכלו דגן ואחד שאכל חוץ מדגן.  ↩



וכ“ה בכ”י ר‘ ובשה“ג למרדכי ברכות פ”ו סי’ קמה:
בריך והב. אבל באו“ז ח”א סי‘ קס כנו’ כ“י שלנו: א”ל הב. ובכ"י ג‘ 295:
סב ברך א' לא (=אין לא) הב, וגי’ נכונה היא.  ↩



אבל בכל ברכות נשנית כל המשנה בפסקא ורשום “מתני' ” וכאן לא הובאה עדיין.  ↩



וגם בגליון כ“י שלנו: לשבור בר, אבל במגילה
פ”ד עה ע“ב: לשבור בתוך (אבל ר"ח במגילה כג ב מביא מן הירוש': לשבור
בר), ובסנהד' פ”א יט רע“ג: ונאמר להלן תוך מה תוך וכו‘ (והכתוב ליתא גם
בברכות ג' 295), והכתוב מובא שם למטה: ונאמר להלן בני ישראל ויבואו בני
ישראל לשבר וגו’, וכ”ה ג‘ כאן (ושם: לשבור בתוך הבאים), וכ"ה בתוס’ ר‘
יהודה ברכות כא ע"ב בשם הירוש’ כאן (לשבור בתוך), וכ“ה בילקוט בראשית
קמח בשם ”ירוש‘ ג’ אכ' ", ושם: לשבור בר.  ↩



ומתחילה היה כתוב בכ“י: אף, והוגה: אם.
”אם מתוך וכו‘ “ (ובלי “כי”) גם בכ”י ר’ ורש“ס ומגילה וסנהד‘
וילקוט שם. בתוס’ ר' יהודה שם ובמנהיג כא ע”א: אי מתוך. בב“ר פצ”א
ג לנו‘ ד“ו ש”ה וילקוט ד"ר (נו' שלנו הוגה ע“פ מ”כ!): אם בתוך
הבאים אפילו עד כמה, וכזה ג’ כאן: [אם ב]תוך הבאים אפילו
כמה.  ↩



וגליון הוא, וגם למטה בירוש': “קם מקרי”  סתם.  ↩



והנכון כבכ“י, וכן ג‘: במה גידלו גידול
[אמ’] בשם, וכ”ה “אמר בשם” בכ“י ר' ובמגילה ספ”ג עד ע“ג: במה גידלו.
רבי גידול אמר בשם. אבל הנכון ”גידול אמר“ (בלי “רבי”), שכן מובא
”רב גידול“ בירוש' תמיד בלי תאר ”רבי“ כמו ביצה פ”א ס ע“א, נדה פ”ג נ
ע“ד (עי' מבוא עא ב). וכן מובאת סוגיא שלנו בבבלי יומא סט ב בשם
”תלמודא“ דבני מערבא: במערבא מתנו הכי גידל (כנו' ר"ח) אמר
וכו‘ ורב מתנא אמר וכו’ והא דרב מתנא נטייא (עי' ד"ס) לדרבי יהושע בן
לוי וכו‘ אתא משה (בירוש' בשם “רבי פנחס”) וכו’ א”ר יצחק בן (עי' ד"ס)
אלעזר וכו' – הכל כבירושלמי.

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ט”ו עמ’ 42.]  ↩



= מִטְבֵּעָה, וכ“ה ”מטביעה" ג‘ וירוש’  מגילה.  ↩



וכיון שהוא מחלוקת רב ושמואל לא שייך “תני”,  אבל ישנו גם ג'.  ↩



אבל גם ג‘ 296 כן: [ספק] הזכיר בחולו של
מועד ספק שלא הזכיר בחולו של מועד, וכן ג’ 28: [ספיק] היזכיר חולו
של מוע[ד ס]ספיק לא היזכיר, וגי' ישנה ונכונה היא.  ↩



קו על אות מ‘ וחשב המסדר שנמחק. “מברכין” גם ר’,
ג‘ 28: אשכחון אל[ין?] מברכין, ג’ 296: ואשכחון אי‘ מברכין [וכן
בכי“ר: אשכחון אי מברכין]. ולהלן צ”ל במקום “דאשכחן מדכרא דשבתא”
– דאנשנן, וכן רש"ס וג’: כי “אשכח” בל‘ ירוש’ פירושו “מצא”.  ↩



“מטו”* גם בכ“י, וצ”ל: מטי. – “לא אמר כן” גם  בכ“י, וצ”ל: לא כן אמר,  ↩



שו' 46: כן בשהסיע – בכ“י נתקן ”כן“ מן  ”בן".  ↩



בשו' 57: בן חיננא – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  חנינא.  ↩



והנכון “יונה”, ומלות “אדרבי יונה” כפולות בט“ס,
וצ”ל: מילתא דרבי יונה פליגא דרבי יונה סעם וכו‘, וכ"ה בתוס’ ר‘ יהודה
נב א ד“ה והאמר מר, באו”ז ח"א סי’ רח ובראש ברכות פ“ז סי‘ ב, וגם בתוס’
הרא”ש ברכות שם: מילתא דר' יונה פליג [דרבי יונה] טעים (ועי'
לונץ).  ↩



והנכון דליתא, מפני שנמנה אח“כ בין ”ש“מ” (ועי'  לונץ).  ↩



בשו' 9: וקילסו – בכ“י בטעות: וקשוח, ונתקן עי”א:  וקילסו.  ↩



להלן במאמר הסמוך נו‘ רש"ס: א"ר בא וכו’ אכל
וכו', וכ“ה בסמ”ג עשין כ“ז: אמר רבי אבא, ואולי בא ”אמר" שלנו משם
לכאן.  ↩



וכן בכל הפרק במשנה, וכן בשו‘ 40, 44, 48 55, 61
(וכן בפסחים פ“י לז ע”ג) וכן יב ע"א שו’ 2, 18, 52, 58 (ובשאר
“שמאי”!).  ↩



וכן בפסחים שם.  ↩



וכן בפסחים שם היה כתוב בכ“י: ”ואין מקדשין בלא
יין“, והוגה עי”א “אלא ביין”. אבל כ“ה ”בלא יין“ בכמה ראשונים, כמו
ס' העתים 205, עיטור ח”ב, סדר ד‘ כוסות, נג ע“א, ראבי”ה ח“א 242 (אבל
שם 128: אלא ביין), סמ”ג עשין ל’, תוס' פסחים קו ע“ב ד”ה מקדש, ועוד
(עי' אהצ"ו), וכ“ה בד”ק.  ↩



כך “שהוא” בגליון, אבל למטה, יב ע“ג: שהיא; רש”ס:  שהוא בן ברכה.  ↩



אבל כזה רש“ס: משלשל את כולן על הכוס, ור'
וד”ק: שהוא משלשן. ולקמן שם: על ידי שהיא משולשה על הכוס וכו', אבל בכל
אופן צ“ל כאן ”משלשלה“, ”משולשלה".  ↩



בעל הגליון היה לו כנו‘ ר’: מברך על המזון  וכו', והוסיף גם כאן “מברך”.  ↩



ולי‘ גם ר’ ורש“ס, ושם: וקשיא על דעתיה דר'
יוחנן. ”יוחנן" נשלם בגליון לשו' 14 (שהוא בשו' שלנו בכ"י) וטעה המדפיס
והמשיכו גם לכאן.  ↩



והנכון: דאת (=דא') אמר, כי“ר: דתמר (=דַתְמַר,  רש"ס: דתימר), וכ”ה בחלה פ“ב נח ע”ג.  ↩



וכן בכי“ר ורש”ס וד"ק.  ↩



רש"ס: מיין תהון, ר': מיסתין.  ↩



רש“ס: אשכחיה דאזיל מיכול, ר' כבד”ו, בבלי מו א: כי מטא למשרי.  ↩



אבל החסרון גדול יותר מכדי ההוספה, וצריך להוסיף
ע“פ הראב”ד לעדיות פ“ד ו, כ”י ר‘ [?] ורש"ס: ובית הלל אומרי’
&lt; כדי סיכת אבר קטן. מחלפ‘ שיטתהון דבית שמי תמן אמרין טהור וכה אינון אמרין
טמא. תמן מאוס ברם הכא בעיניו הוא. ואם היה שמן טמא מתחילתו בית שמי
אומרי’ &gt;
 כדי וכו‘, והשמיט המעתיק מן “כדי” וכו’ עד “כדי” וכו‘. ונוסח
הירושלמי גם ברישא כנוסח המשניות בעדיות “כדי סיכת אבר קטן” וכ“ה בד”ק,
והראב“ד שם העתיק ”ובית הלל אומרים וכו' “. והגהתי ”וכה אינון
אמרין“, כמו בראב”ד שם: וכה (בד“ו נדפס בטעות: וב”ה, וכך למטה שם: וב"ה
אמרי' טהור) אינון אמרין, בראב“ד ”מסוס“, אבל כיון שלא פירשו וודאי ט”ס
הוא. והסדר בירוש’ כמו בכ“י ר' וראב”ד, אבל רש“ס העתיק תחילה כל
המשנה עד ”טופח ומטפיח“ ואח”כ “מיחלפא שיטתהון דב”ש“ וכו' ואח”כ: [ואם
היה שמן טמא מתחלתו וכו‘] מיחלפא שיטתהון דב"ה וכו’.  ↩



שו‘ 3 בכ"י בטעות: והכא אמרי טהור. ובשו’ 4  נגרדה ת של “תני” עי"א.  ↩



ר' גם אצל אש: שנה, וכן בד"ק.  ↩



אבל הנכון “מולוון”, ר‘ מן “מולא”, וכ“ה רש”ס  וכ“ה בכלאים פ”ח לא ע"ג, ועי’ ירוש' דמאי פ“א כב ע”א: מולוותא.  ↩



וכ“ה בכ”י ר‘, רש“ס: אי לו. ”אילו" במלה אחת כמו
קה’ ד י, וכן בב“ר פמ”ו י (תיאודור 467 שו' 7): אילך אחי, ועי‘ שם
תיאודור, ועי’ מש"כ לעיל.  ↩



רש"ס: ראש וגו' שמא וכו‘, ר’: אילו שמא  אותו שכ‘ בו וכו’.  ↩



אבל גם בב“ר פי”א ב תיאודור 89 ושם פי“ב ו 103
כפול הבתוב בכ”י ל', ובשניהם: “בעדני”, והוא דרש ופירוש (עי' תיאודור
שם), ולפי כ“י שלנו ”בעדני" קא מפרש.  ↩



אבל החסרון גדול יותר וצ“ל: וישראל שהדליק מגוי
&lt; מברכין. ניחא גוי שהדליק מישראל, ישראל שהדליק מגוי &gt;
מעתה, וכ”ה 	רש“ס, ועי' אהצ”ו. “מברכין” גם בכ"י ר'.  ↩



בשו' 7: היום תהא תחומך, כ“ה גם בכ”י. כי"ר:  יהא.

[בתרביץ ש“ג פירסם מו”ר זצ“ל שרידי ירושלמי, שנמצאו  בגניזה. וביניהם (עמ' 237–239) קטע מברכות פ”ח
יב ע"ג שו' 10–50 (סוף הפרק) ובהערותיו על הענין ועל הנוסח האיר את
עינינו.]  ↩



וצ“ל: קומי, כבכי”ר; ב“י או”ח סי' רצח:  קמי.  ↩



וי“ו של ”אלו“ גדולה, וטעה המסדר וחשבה לנו”ן.  כי“ר ורש”ס: אילו, או“ז ח”א סי' רי"א: אלו.  ↩



אבל ליתא גם רש“ס ולא היה גם לפנו האו”ז ח“א סי'
ריב (עי' אהצ"ו) וכן נכון. רש”ס הוסיף פיסקא: [עד שיתעכל] עד מתי
וכו‘, אבל “עד מתי הוא מברך” פיסקא הוא (כמו שהדפיס רא“פ בד' אמ”ד: עד
מתי הוא מברך כולי). והגליון שייך אחרי פיסקא זו, והיה כתוב אולי
בספרו של המגיה כן: עד מתי הוא מברך
&lt; עד שיתעכל המזון במעיו וחכמים &gt;
רבי חייא וכו’ (וטעה המגיה והוסיף אומרים והכניסה שלא
במקומה). והוא כמו “דברי חכמים” בירוש‘ (עי‘ לעיל פרק ה’ הע' 20),
כלומר שהאמוראים הבאים, שמואל ור’ יוחנן, חולקים על המשנה, אבל
בבבלי (נג ב) הובאו כמפרשי המשנה.  ↩



ואיתא גם במגילה פ“א עב ע”א ובתוס' מגילה פ"ד כז  ובבלי ברכות מז א.  ↩



וכה ר', ולשון רבים הוא.  ↩



וצ"ל:
&lt; איש &gt;
כפר.  ↩



וכן רש“ס; ר‘: כל תשובה שיש למינים, כנו’ ב”ר  פ"ח ט (ועי' תיאודור שם) וכן סנה' לה ב: שפקרו.  ↩



[הסמ“ך האחרונה – ספק ם, בכי”ר:  בסילוס.]  ↩



[“אין” נשאר מנ“א, שישנו בכי”ר: אין כתיב כאן  אלא.]  ↩



שו' 3: ארכיטקטנן – בכ“י: ארביט־קטנן, ו”שתי“  המלות נתחברו בקוים. רש”ס: ארכי טקטנן.  ↩



אבל צריך היה למחוק רק “בקדושה”, שנשתבש מלמעלה.  “בקדשו” גם ר' ורש"ס.  ↩



וכן רש"ס וילקוט יחז‘ ר’ שלז.  ↩



“ומרקיע וכו' מהלך ת”ק שנה“ חסר גם רש”ס וילקוט
שם, ועי‘ בסמוך. ובתוס’ חגיגה יג א ד“ה ורגלי, שה”ל סי‘ כח וילקוט יחז’
שלז ליתא גם “וכן לכל רקיע ורקיע”!  ↩



גם ילקוט שם: ובין כל וכו‘ [מהלך ת"ק שנה].  ולנו’ זה מיותר “ומרקיע לרקיע מהלך ת”ק שנה".  ↩



“בדמותו של” גם שו"ט ד ג.  ↩



אבל “שמה” במקום “שמא” רגיל בכי“י ישנים, ונכון  הוא, עי' מש”כ בס' השנה הפרנקפורטי חי"ב 124.  ↩



ואולי דָיוֹלָא הוא שם משרה כמו “דיילא”, ועי‘ גם  “דיילא”, פסחים פ“ה לב ע”ג. ר’ ורש"ס ליתא כלל.  ↩



וצ“ל: פנה אלכסנדרי כנו' כ”י ר‘ ורש“ס וילקוט
יואל תקלז, ושם: א”ל אלכסנדרי א“ל פנה אלכסנדרי, וכזה רש”ס: א“ל
אלכסנריי א”ל וכו’, ובשו“ט שם: א”ל אלכסנדרוס אמר פנה
(ל)אלכסנדרוס. ואצלנו נתערבו שתי נוסחאות “אלכסנדרוס” ו“אלכסנדרי”.
ע"י: פניי לאסכנדרי.  ↩



ובילקוט תהל' תתפח רק: רבי אבהו בשם רבי  אלעזר.  ↩



אבל גם בילקוט שם: קוסמוקרטור, וכן י גע"ד:  קוסמיקון, בס'.  ↩



הסופר כתב תחילה “שמעון” ומחקו ע“י הנקודות. אבל
הנכון ”שמעון“, וכ”ה ר‘, וכ“ה בראבי”ה ח"א סי’ קמו, 136 (ועי'
אהצ“ו ובהערה לראבי”ה).  ↩



“נבוכדנצר” נכתב בירוש‘ ד"ו תמיד “נבוכד
נצר”, כמו בע"א שו’ 50, ו ע“ב שו' 57, יב ע”ד שו‘ 32, תענית פ“ד סט ע”ב
שו’ 11 ועוד, וכ“ה ברות ר' פ”ג ב בד“ו ופפד”מ. ואמנם במס‘ סופרים פ“ה
יא נחשב ”נבוכדנצר" בין השמות שאין נחלקין, אבל בירוש’ מגילה פ“א עב
רע”א לא נחשב “נבוכדנצר” ביניהם! [ועי‘ אהצ“ו מגילה]. וכן בב”ר פל“ט
יב בכ”י תימני, אוכספורד ב’ ושטוטגרט וילקוט ר‘ סה: לנבוכד נצר (נאצר),
וכן פמ"ב (פמ"א) ג’ בד“ו כ”י תימני ואוכספורד א‘ וכן בויק“ר פי”א ז
בד"ו וכן רות ר’ פתיחתא ושם האיש, וכן ב“ר לז ד בד”ו (עי' תיאודור 404)
וכן בויק“ר פי”ג ב“פ (מעם ב' קרא דדניאל ג יט!) בד”ו וגם בד'
פפד"מ.  ↩



ובתוס' פ"ז ה וכבלי נח א ליתא כלל (ועי'  ד"ס).  ↩



אבל חוץ מהלכה ב' של פרקנו כבר מפ“ח והלאה (יב  ע"א) מצויינות ההלכות ב”הלכה" (ולא ב“מתני”!).  ↩



אבל לשון יפה הוא, אבל למטה שו‘ 61 “כמין”. וגם  כאן בכ"י ר’: כמין.  ↩



בי“ג ע”ד שו' 2: בהתעטף על (בד"ו) – בכ"י:  עלי.  ↩



וגם שם: “חזק”. אבל סדרן לפני זה הוא יונה –
אליהו – איוב, וכאן יונה – איוב – אליהו, ונראה שהגליון נכנס שלא
במקומו. בב“ר כד ד: יונה – איוב – אליהו (ולא נתפרשו), בויק”ר פט“ו א':
איוב – יונה – אליהו (וכך נתפרשו), ובקה”ר פ“א יב: איוב – אליהו – יונה
(וכך נתפרשו), ובקה”ז, 87: יונה – אליהו – איוב.  ↩



אבל ליתא גם בילקוט שופטים ר' ע"ג.  ↩



אבל ליתא גם בילקוט שם. ואין מקום ההוספה כאן בין
“שומעת” ל“מדברת”. רש“ס ליתא ”ולא מדברת“, וברשב”ם ב“ב קט ב ליתא ”לא
רואה ולא שומעת“ וכן ”ולא מדברת".  ↩



כלומר: כל אותם הדברים.  ↩



ובבלי נט ע“ב לנו' הראשונים (עי' ד"ס): ולבנה
בטהרתה, ואפשר ש”בטיהרו“ הסמוך נמשך על שנוהם (בטיהרן?). ”בתקופתה“
גם בבבלי בכ”י פ‘ בה"ג וערוך ע’ חמה.  ↩



וכנראה שלקוח ממימרא שלפניה. ועי‘ “ת”ר" שבבבלי  נח ב, ועי’ תוס' פ"ז ט.  ↩



אבל הפי': מעוטיה של העולם הזה הן. [אמר עצ“ם:  ול”נ, שכתוב: ומעוטים, והוגה: ומעוטין, ע“פ כי”ר: ומועטין.]  ↩



וכן ר' ורש“ס ותענית פ”א סד ב.  ↩



בתענית גם בכ"י: בתחילה!  ↩



בתענ' שם כבדפוס.  ↩



שו' 39: הלכה ד, ליתא גם בכ"י!  ↩



ואמנם בכ“י ר': על נטילת לולב (אבל גם בדפוס  כן למטה), אבל בסוכה פ”ג, נג ע"ב כבדפוס.  ↩



וכיון שאין כאן תחילה “לעצמו” נראה שהוא  מיותר.  ↩



שו‘ 60: היא מתניתא יהודה בן פזי – כ“ה גם בכ”י!
אבל שני גליונות הם: 1) היא מתניתא, 2) יהודה בן פזי, שנכנסו בטעות
לכאן ושייכים להלכה הסמוכה, הראשון בשו’ 61: המשבר [היא מתניתא]
והשני בשו‘ 63: ר’ [יהודה בן פזי] בשם, וכן רש“ס ור', והטעות כבר
היתה לפני בעל או”ז ח"א סי' שסז (בשאר הדברים גירסתו כגי‘ כי"י ר’ וצ“ל
”תמן“ במקום ”תני").  ↩



וקאי על יעקב. ובב“ר סוף פע”ב: אמרה עוד אחד  הוא עתיד להעמיד הלואי יהיה ממני.  ↩



שו' 12: במדורת גוים – גם בכ"י.  ↩



אבל למטה גם בכ“י: הנכייה, כי”ר שם:  נכייה.  ↩



רש“ס: [שמא תאמר] והפסיד אלא, נ”א “והפסיד  אלא”, ובסוטה פ“ה כ ע”ג: והפשיר עמו וכרות.  ↩



בכי"ר: טונסרופוס.  ↩



רש“ס: [כיון] דאחת, ר': ואתא (ג': ואתה),  ולמטה: ואחת ענתה דקרית, במקום ”והגיעה זמן קרית"!  ↩



כי"ר: נחמיה העמוסניי.  ↩



וגם למטה שו‘ 19 ר’ ורש“ס: שהסכימו (ש“הסכים”)  &lt;ב”ד שלמעלן עמהן&gt;.  ↩



וכן ליתא “מאה” בתוס‘ ברכות ספ“ז בדפוסים וכ”י  ו’.  ↩



ובוודאי אין מקומו בין ק"ש לתפלה!  ↩



וליתא גם רש"ס וכן ליתא בתוס' שם (ועי'  לונץ).  ↩



וצ“ל: לא נתחייב כריו
&lt; תרומה נתמרח הכרי נתחייב 	כריו &gt;
תרומה, כעין נו' רש”ס (לונץ!), ר' רק: [משנתמרח נתחייב] ביקש.  ↩



אבל בטעות, וליתא גם רש“ס ותוס' פ”א.  ↩



אבל בחגיגה פ“א עו ע”ב: את יום, וכ"ה למטה  כאן: ודוחה את.  ↩



אבל גם בחגיגה שם: מן מיליהון. רבי יוחנן וכו',  והוא הנכון.  ↩



אבל כן גם ר‘ ורש"ס, ולשון הירוש’ תמיד לשאלה,  וכן למעלה: מה חומש וכו'.  ↩



אבל ר‘: אדם מצוה אחת, וגם “אחת מצוה” נכון.  עי’ מש"כ בפי‘ הגאונים [עמ’ 12 הע' 12.]  ↩



אבל תיקון סופרים הוא.  ↩



והיה כתוב כנראה: והחליט. ר' ורש"ס:  וחילק.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכן ליתא בסוכה פ”ד נד ב ובב“ר
פנ”ג טו בכ“י רומי ובילקוט, אבל בב”ר פ“א יד וש”נ ובשבועות פ“א לג ע”ב,
שבת פ“א ג ע”ד – כבדפוס, ובכתובות ספ“ח לב ע”ג גם “כי הוא
חייכם”.  ↩



אבל בטעות, וכ“ה ”דרוסה“ בכי”ר.  ↩



[אלא] שהצדקה, גם ר‘ ורש"ס ותוס’ פ"ד  יט.  ↩



ובתוס' שם: צדקה.  ↩



וליתא גם בקונטרס אחרון לילקוט (שרידי  325).  ↩



בשתי תיבות גם ילקוט שם (בולי).  ↩



שם: כלבולי שלי – כך גם בכ"י, ר': כל בולי  שלו.  ↩



פסיק"ר פיס' כג: מידה והושיט ידו ונתנו  לה.  ↩



שו' 17: פטרכולי – גם בכ“י. [כי”ר: וראש של בולי  היה.]  ↩



קיד' פ“א סא ע”ב: ופסקו ליה עימה (והשוה  למטה: בפסיקוליה). [כי"ר: ופסוקה, והוגה (עי"ע?): ופסקלה.]  ↩



וליתא גם [כי“ר ו]רש”ס וילקוט שם  (רגלוי).  ↩



בילקוט: דין בעי טפי.  ↩



והיה כתוב כבכ“י ר‘: שובתי, ועי’ מבוא קכד  ע”א.  ↩



וכצ“ל וכן רש”ס וקיד' שם. כי"ר: ואגיבונה.  ↩



אבל ליתא גם בקידושין שם, ונכון הוא, וצ“ל:
מילתיה דרבי חייא בר ווא [פליגא דרבי חייא בר ווא] אמר (כעין הנו‘
בקידוש’ שם, “דא”ר חייא בר בא" גם ר') תנא וכו‘, כלומר שר’ יודן תנא
ברייתא דרשב”י (עי' מש"כ לעיל). וכן מבואר בפסיקתא שם: ר‘ יהודא בר
דורתי בעא וצ"ל: תנא, שאין שם כל תשובה!) קומי ר’ חייא בר אבא
הדא דאמר רשב“י וכו'. וכן בחלה פ”ב נח ע“ג: רבי יונה כדעתיה דרבי
יונה תני דר"ש בן יוחי (ר' יהושע בן לוי תני דר“ש בן יוחי דתני ר”ש
בן יוחי), כל המוקף ט”ס ולא היה לפני הרשב“א בשו”ת סי‘ תסד, שהעתיק:
דר’ יונה תני ברבי שב“י ר' טרפון אומר. בשו”ת הרא“ש כלל ב סי‘ יד
ובפי’ חלה פ”ב מ“ב ובה‘ חלה: דתני ר’ יונה ברבי שמעון בן יוחי ר‘
טרפון אומר (ובאהצ"ו שלא בדקדוק), וגם בר’ קושטא: דתני ר' יונה רשב”י
אומר (וזו הגהה היא).  ↩



רש“ס: ממה שחננך, ובקידוש': במה – מהונך;  [כי”ר: מהוניך].  ↩



וכן ר‘, אבל “דרובא” רגיל בירוש’; בקידוש' חסר  בכ“י ”וההיא דרבנין“ ונשלם עי”א.  ↩



= שיבשבתיה, וכן כי“ר: שבשבתה, וכן ב”ר פנ“ט  ד תיאודור: שיבשבן, ובע”ז פ“ג מב ע”ג: שושיבתה (וגם זה נכון).  ↩



וכ“ה בב”ר שם (ולמטה שו' 37: שבישתיה, בע“ז:  שושבתא, ובב”ר שם: שבשבתיה).  ↩



ונראה שהיה כתוב: דדן, בע"ז: דאהן.  ↩



שו' 38: טביומי, בד“ו: טביומא, וכן בכ”י; כי"ר:  טבימי.  ↩



[ונשמט בדפוס בדרך הומויטלויטון,] וכן ר'  (וכבוד לעולם) ורש"ס (האמור כאן).  ↩



אבל בר“ש למ”א: רבי תנחומא אמר רבי אל(י)עזר
ורבי יוסי וכו‘, ובכ"י ר’: ורבי אלעזר (!) בן זימרא (והיה כתוב שם:
תנחומא רבי אלעזר רבי יוסי), וצ“ל כבר”ש.  ↩



אבל גם ר“ש: חד כהדין וחד כהדין, ”כהדין" גם  ר'.  ↩



ואולי היה כתוב מתחילה: חפציך אילו אבנים
וכו‘ חפצים (“חפצי”) אילו ד"ת, כנו’ הילקוט במשלי תתקל“ד, וכ”ה
בב“ר פל”ה ג (ועי‘ ערוך ע’ חפץ).  ↩



[וכן בכ"י רומי.]  ↩



רש“ס: תני א"ר נחמיה, אבל דבר זה נמצא בספרא
קדושים פ”ד ה–ו: ד“א שלא תהיה כרוכל שהוא מטעין דברים והולך. אמר ר'
נחמיה כך הוא מנהגן של דיינים וכו‘ ומנין שכשיצא וכו’, ”ומנין
שכשיצא“ אינו מדברי ר”נ (עי' בבלי סנהדרין ל ע"א). אבל סתם ספרא
מובא תמיד בירוש‘ בשם "תני ר’ חייא“ (עי' הופמן), ושתי נוסחאות הן:
באחת היה כתוב ”תני ר' חייא“, ובשניה: ”נחמיה".

[ועי‘ גם מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ’ 260.]  ↩



ובויק"ר ט ח: ולא אשכחן ביעקב דפקיד כלום.  ↩



וכ“ה בע”י, “החנונים מוכרי פשתן”.  ↩



אבל לקמן גם בכ“י ”אמרין ייתי יוחנן".  ↩



[וליתא גם כי"ר.]  ↩



והיה צריך להגיה גם: כבו.  ↩



כי“ר ככי”ל, ובתמיהה הוא: נכית הוינא, “ההייתי  נושך”?  ↩



וליתא גם כ"י ר'.  ↩



אבל גם שו' 10, 12 רק “מצרפה”, ובע“י בכולם:  למעשה. [ובכי”ר בכולם רק “מצרפה”.]  ↩



שו' 26: מה הנן – כ“ה גם בכ”י, ונשתבש מן “מהנן”  (= מה נן). [בכי"ר: מה אנו (=אנן).]  ↩



אבל “נן” רגיל בירוש'. [בכי"ר: אלא כן אנו  (= אנן) קיימין.]  ↩



וצ“ל כבד‘ קראקא וקרו’: היה מעויין, וכ”ה ר‘
(מעיין) ורש"ס וסנהד’ פ“י כז ע”ג, ובקידוש' פ“א סא ע”ד בטעות
“מחציין”.  ↩



שו‘ 52: אומרי, בד"ו נפל הנוט’ לשורה  השניה.  ↩



וכ“ה בשו' 55 גם בד”ו, ורגיל בירוש‘, ולונץ מחקהו  שם בחנם ע“פ כ”י ר’ ורש"ס.  ↩



ופיסקא בפולה היא. [אבל מעניין שגם בכי"ר יש כאן
כפילות: נותנים פיאה מתחילת השדה ומאמצעה נותני‘ פאה מתחי הש’
ומאמצעה.]  ↩



[וכ“ה ”חוצד“ בספרא קדושים פ”א ז בכ“י ר'
אססמאני (הוצאת ביהמ"ד לרבנים באמריקה), כי”ר: קוצר, ד“ו:] קוטף,
ראב”ד שם: העוצר (= העוצד) נסחא אחרינא החוצד, שדה יהושע בשם רש“ס:
ס”א עוצד, ו“חוצד” ו“עוצד” אחד..  ↩



“אין” גם כ“י ר' ורש”ס וכלאים פ“ח לא ע”ב, ונכון  הוא,  ↩



שו‘ 32: אלא לא יצא – גם בכ“י, וצ”ל: אילו,  וכ"ה ר’ ורש"ס.  ↩



שו' 34: כרם שהוא חייב בפיאה – כך גם בכ“י,  בד”ק: בפרט, וצ"ל כן.

שו‘ 35: ואמר אף – גם בכ"י: וא’ = וְאֵמַר, עי' מש“כ  במ”ע.JQR [מהדו“ח שי”ב, 310–311,  336–337.]  ↩



“מר” גם בכ"י ר'.  ↩



“מטיבה” נכון (וגם ר' בתיבה אחת: מטובה,
גינצבורג: מטי!) והוא “מטי בה”, וכן ברכות פ“ד ח ע”ב: רבי חלבו מטיבה,
וכן פ“ז י ע”ג בכי“ר: רבי ירמיה מטיבה, וכן ביצה פ”ד סב ע"ג בשרידי
304: ר' חנניה מטיבה.  ↩



צ“ל: יהושע, וכן ר' ורש”ס.  ↩



אבל טעות היא וליתא גם ר‘ ורש"ס, ולקמן שו’ 37 צ"ל: אין תימר
&lt; אינו &gt;
מחובר וכו'
&lt; לא &gt;
מפסיק (עי' לונץ).  ↩



שו' 41: ביני מתניתא – כן בכ"י.  ↩



אבל הנכון: וכא, וכה.  ↩



שם: לא צירכה (כך גם בכ"י) ולא קידשה, צ"ל:  לא צורכה דלא, ולא כהגהת לונץ.  ↩



שו' 46: הצובות, גם בכ“י, והוגה עי”א (ה‘  לח’): חצובות.  ↩



נתכוון – גם כי“ר, ולי' שם ”מכיון".  ↩



נ“ב ב' פעמים: האחת בקצה הגליון ומטושטשה, ונמחקה  עי”א ונכתבה מלמעלה – עי"א, שניהם כתב ג' (וצ"ל: אתא מימר).  ↩



שו' 52: וזרע אחד, גם בכ"י!  ↩



לי‘ גם כ"י ר’.  ↩



שו‘ 14: ועולה במכתש, גם בכ“י, [וכן בכי”ר),  ועי’ אהצ"ו ולונץ.  ↩



בחגיגה פ“א עו ע”ד: אילו.  ↩



ובן ב“פ בע”ג (ושם “בצלין לשוק”), ר': בצלים  לחים (ואולי היה כתוב “בעלין”).  ↩



וצ“ל: ברם בהוא דסבר כבירוש' חגיגה שם (או:  בההוא דסבר, וכן רש"ס) וכן ”בהוא" בסמוך.  ↩



וכזה הוגה למטה יט ע“א עי”ע.  ↩



שו' 13: והתנינן מודין, הגר"א מוחק: והתנינן  (עי' רידב"ז).  ↩



ר': ואידינו, רש"ס: ואי הא דינו.  ↩



אבל העיקר כבכ"י ר‘: שקנה, ועי’ לונץ.  ↩



שו' 49: הראשין – הראשין, גם בכ"י.  ↩



אבל הנכון “לינן”, וכ“ה בר”ש = לית אנן (כנו'  רש"ס). [כי"ר: ולית אנן.]  ↩



עי' מש"כ לעיל.  ↩



וכן ר‘ ורש“ס, וכ”ה ב“ב פ”ט יז ע"א וקידוש’ פ“א ס  סע”ג.  ↩



בגטין פ“ו מח רע”ב: בי.  ↩



שו' 44: רב הונא – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: בר  הונא, וכן בגטין ספ”א מג סע“ד, כתובות פי”א לד ע"ב.  ↩



ועי' בבלי ב"ב קנא א.  ↩



פ"ד. חלוקת המשניות שונה בכ“י מן הדפוס: ב‘
ובדלית וכו’, ג‘ נטל וכו’, ד‘ פיאה, ה’ נכרי וכו‘, ו’ הקדיש וכו‘, ז’
וכיוצא בו, ח‘ מי שליקט, ט’ אי זהו לקט, י' חוררי הנמלים, ונגרדו
והוגהו כבד”ו. אבל כ“ה גם בכ”י פרמא, וכבר כתבתי שמשנת הירושלמי דומה
לגמרי לכ"י זה. והלכות הירוש‘ אינן שוות כלל בשום מקום למשנה
שבירוש’.  ↩



גליון הוא וליתא בכל הנוסחאות.  ↩



אבל כ“ה בכ”י פ'.  ↩



אבל “חייבין” גם כ“י פ' ולו ועוד, וכנוסח
המשניות. וכן בחלה פ”ג מ“ג ”חייבין“ בכ”י ל' ליתא שם “משבאו לעונת
המעשרות ופדאן חייבין” ונשלם בגליון כך (עי' שם), וכן ליתא כאן
בכ"י לירמא.  ↩



[וליתא גם בכי"ר.]  ↩



רש“ס: תני התנו, ר”ש: התנו.  ↩



וכ“ה בב”מ פ“א ז ע”ד: ברדלייה, אבל בכ“י ל' שם  חלוק, אבל בגטין פ”ח מט ע"ג: בר דלא.  ↩



שם: ואני בעוניי, גם בכ“י, וכ”ה בכ"מ שם.  ↩



ולמטה שו‘ 10 לי’ גם בד"ו, וכן ליתא בגטין  שם.  ↩



וצ“ל: אַבָּזָן, ר' מן אַבָּזָא, אַבָּזְתָא.
”בזיזות“ ”ביעורים“, ת”י כלחך השור (במ' כב ד): היכמא דמבעי תורא,
והשומרוני (שמות כב ד): יבעי; וכן המבעה, “לבוז” פיאה פ“ד מ”א. “כמה”
גם ר‘ ורש“ס וריבמ”צ, אבל “א”ר בון“, אבון, נשתבש מן ”אבזן" (ולהיפך
נשתבש בערוך של בן גמע “אבון” במקום “אבזן” עי‘ פי’ הגאונים). [ועי’
מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו 38–39.]  ↩



וכן ר' ורש“ס ות”כ קדושים פ"א י ובבלי שבת כג  א.  ↩



וכ“ה בת”כ שם.  ↩



וכן רש“ס וחלה פ”ג נט סע"א.  ↩



אבל כ“ה גם בכ”י ר‘ ושם בשם “לעזר” אדם זכה
במציאה לחבירו רבי לעזר ורבי יוחנן וכו’, וצריך למחוק אצלנו “אמר רבי
זעירא” ו“לחבירו” (וכ"ה גם בברכות יד א, ועי‘ סי’ 31), וכיו“ב להלן דף
כג ע”ב שו' 57.  ↩



[ולי' גם בכי"ר.]  ↩



[וכ“ה גם בכי”ר.]  ↩



קונטרס אחרון (שרידי 326): עני ורש הצדיקו  הצדיקהו במתנותיו.  ↩



החלוקה היא שלא כבדפוס: ב‘ שיבולת, ג’ אמר רבי
אליעזר, ד‘ אין הגלגלין (בטעות: מגוֹלגוֹלין, והוגה גם עי"א כבדפוס),
ה’ בעל הבית שהיה עובר, ו‘ המחליף, ז’ המוכר שדהו, ח‘ העומר, ט’ המעמר,
וכ“ה בכ”י פרמא. וההלכות שבירוש' אינן מתאימות ג"כ למשנה.  ↩



אבל כ“ה בכ”י פ‘ ובהו’ לו ועוד.  ↩



ואולי היה לפניו: כל שהוא מעמר, אבל גם פ': כל  המעמר.  ↩



אבל חסר וצ“ל: ולא &lt;במוצאי שביעית אלא&gt;, כנו'  רש”ס ושקלים פ“א מו ע”א.  ↩



כלומר: במוצאי שביעית מיד, אמר – כנו' כי“ר ורש”ס  ושקלים שם. והמסדר טעה וסדר: מדאמר.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכן ר‘ וג’ (ובשניהם: ואין  (אין) החיצונה יכולה) ורש”ס וד"ק.  ↩



[ולי' גם בכי"ר.]  ↩



אבל הנכון “שהוא”, וכאמור למטה: הדא אמרה דבר  שהוא ראוי, וכ“ה בד”ק.  ↩



וגם במקום “משאינה” היה כתוב תחילה: משאין, ונגרד
ונתקן: נה עי“ע, אבל כבכ”י גם ר‘ (“את” ליתא גם בד"ק), רש“ס: משום
שאינה, וכ”ה “משאינה” לקמן כט ע“ד, בכ”י ג’ כהוגן: ותצול (=
ותנצל), וכ"ה לקמן שם: ותיצול.  ↩



[כי“ר: א”ר.] ג': ומר.  ↩



אבל ההוספה שייכת אחרי “והתני” (= והתניי,  “והתניא”, והמגיה תיקן גם במקום “והתני” “והתניא”).  ↩



ונשלם שלא במקומו, וצ“ל:
&lt; בשיטתו השיבהו &gt;
בשיטתך דאת וכו', וכ”ה בד"ק.  ↩



על פי זה נדפס: תמן אפשר ברם הכא איפשר, וכן
נכון, ופירוש: תמן בברייתא אפשר הדבר, ברם במשנתנו אי־אפשר (=איפשר,
בספרים ישנים, “שאיפשר” של משנתנו) וכ“ה תמן אפשר וכו‘, ג’ (ועי'
מש“כ במק”א) וכן למשל גם כ' ע”ג: לאוכלו בלא שריון איפשר,
שאיפשר להקדש וכו‘, ובמקום זה בפסחים לא ע"ב: אי אפשר שאי
אפשר. ר’ גם כאן: אי אפשר, רש"ס כמו בפסחים.  ↩



= אמרת, הרגיל בס"ז.  ↩



וכן [כי“ר] וג'. אבל בר”ש ובתוס' פ"ג א:  אחרים.  ↩



חלוקת המשניות בפרק זה היא כבמשניות (וכן בכ"י פ‘
והו’ לו): ב‘ העומר שהוא סמוך, ג’ ראשי השורות, ד‘ אילו הן ראשי
השורות, ה’ שני עמרים, ה‘ (צ"ל: ו') העומר שיש בו, ז’ קמה שיש בה, ח‘
קמה מצלת, ט’ סאה תבואה, י' תבואה שניתנה לשחת, י“א הקוצר בלילה; והוגה
כבד”ו (והמגיה השאיר י"א, ולא תיקנו!).  ↩



בכ“י פ‘ ישנו, אבל ליתא גם בירוש’ כתובות פ”ו לא  רע"ג.  ↩



אבל בכ“י פ‘, הו’ לו ועוד כנו' הכ”י העקרי.
(ובכ"י פ‘ הוגה כגליון כנו’ הגליון כאן!) וזו היא גי‘ הירוש’ כאן ע“ג
וכתובות שם, דלא פריך ממשנתנו אלא ממ”ב, ומ“א לא היתה כתובה בעדיות כשם
שחסרה מ”ב בכ“י מ' ולפני הר”ש (ועי‘ תוס’ רעק"א כאן), ועדיות פ“ד מ”ח
תרי נינהו מקולי ב“ש, וכך הם כ”ד ביחד עם “האיש מדיר את בנו” דתוס‘
עדיות פ"ב ב וירוש’ נזיר פ“ד נג ע”ג (עי' ראב“ד ברפ”ה) (ופ“א מ”ט ליתא
מ‘ ולו ופ’) (אבל “חלצו” וכו‘ ליתא הו’ לו, מ‘, ב’ פ').

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 52–54.]  ↩



שו' 3: שהוא בגדיש, גם בכ“י, וצ”ל: כגדיש.  ↩



[וליתא גם כי"ר.]  ↩



אבל לנו‘ הכ"י צריך להגיה למטה: וקשיא על דבית
הלל וכו’ דבר שהוא מסויים, וכבר התפלא ר"ש על נו' שלנו (עי'
שם).  ↩



ושם: אמר ליה, וצ"ל: לי.  ↩



שו' 21: עומר אחד, בכ“י: עִומר (=עִימר), וצ”ל: עימר אחת.  ↩



אבל בטעות, רש“ס ור”ש וד"ק: ואת.  ↩



חסר גם ר', ושם חסר גם “דברי הכל שכחה ואין  תעבדינה גדיש” שלפני זה!  ↩



אבל “כילו” במקום “כאילו” רגיל בירוש'.  ↩



אבל הנכון כבכ"י: ומר = ואמר (ואימא)!  ↩



[וכ“ה בכ”י גם בי“ט ע”ד סוף שו' 1.]  ↩



ואין צורך שכ“ה לשון ירוש' בכ”מ, כמו ברכות פ“ח  יא ע”ד ג"פ.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכן ר‘ (רש"ס: משיב שאינה),  ועי’ לעיל יח ע”ד שו' 48.  ↩



אבל לקמן שו' 15 “לבוא”, וכן כאן רש“ס וד”ק  ור"ש.  ↩



אבל הנכון: קצירך בגלוי פרט לטמון מיעוט אחר  מיעוט לרבות, וכ“ה בסוטה פ”ט כג ג.  ↩



“וכי” לי' גם בכי"ר.  ↩



חלוקת המשניות היא: משנה ג‘ אי זהו פרס, מ"ד
המידל בגפנים וכו’, מ"ה ואי זו היא עוללה, מ"ו כרם שכולו
עוללות, ‏ מ"ז כרם רבעי, מ"ח המקדיש, ועי“א נמחקו והותקנו
בגליון כבד'. אבל כ”ה בכ“י פרמא, הו' לו ועוד, וכן הסדר בכ”י מ‘,
באגודה וביראים סי’ קנט. אבל סדר הירוש' כסדר הדפוסים.  ↩



“אפילו” ליתא גם בכ“י פרמא וכ”י מ‘ (עי' ד"ס)  וליתא גם בירוש’ כ ע"א, וכן נכון.  ↩



שו' 44 – מ“ג: היסבך, גם בכ”י, פרמא ומשניות: הוסבך.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו, כ"י פרמא ומ’, וכן נכון.
ובתוס‘ מובא בירוש’ כ ע“א, מפורש דאפילו אם יש לה כתף ולא נטף –
לבעה”ב, ובמשניות: או נטף.  ↩



שו' 22: נטיפה, גם בכ"י.  ↩



אבל בודאי יש כאן חסרון בירוש', שהלשון “על ידי  שורה על ידי שורות” אינו ברור והגון.  ↩



שו' 36: הילכא המחבא – כן בכ“י, ונ”ב עי"א: ה (“הילכה”).  ↩



ועי' מבוא קמב ב.  ↩



אבל “פקי” גם ר', וכן הוא בסמוך: בפוקי ריש  שתא.  ↩



שו‘ 31: שהוא מעכן – כן גם בכ“י, אבל צ”ל: מעבן. ועי’ פ“ג יז ע”ג: בשעיבה על מנת להדל.  ↩



שו‘ 35: שבית שמאי יש וכו’ – גם בכ“י כן, ר' ליתא ”שבית שמאי“, וכן ג': בית…, רש”ס: בית שמאי [אומרים], וכ“ה מע”ש פ“ה נו ע”א.  ↩



ר': וקדושתו (גינצבורג: קדושתו!), וכ“ה מע”ש  שם.  ↩



אבל כ“ה גם ר‘ וג’ ובמע”ש שם, ולמטה גם  כאן.  ↩



וכן ג' [וכי“ר], וכ”ה בשביעית, ובשביעית גם  למטה כן (ונמ‘ "דר’ “ עי”א ושכח למחוק “שמעון”).  ↩



מעשרות – גם ר' ומע"ש שם.  ↩



תרומת תורה, וכן ע“ג שו' 1 תרומת תורה, כ”ה גם בכ“י וכ”ה בד“ו בשביעית שם, וכן ג' 43, 19 (21: תודה, אבל כיון שלא העיר בשינויים מד“ו, נראה שהיא טה”ד). רז”פ ולונץ הדפיסו “תודה” (מנחות עז ב).  ↩



שו‘ 7: והיא בשיטת בני סוריא וכו’. “בני” גם בכ“י, וכ”ה במע“ש בד”ו, וס“ס, וצ”ל: בנו.  ↩



וכן רש“ס וד”ק.  ↩



שו‘ 40: ולמה לו נן כיי. “לו נן” גם בכ“י, וצ”ל: לינן [אמרין], כר’ ורש“ס וד”ק, ובפסחים פ“ד לא ע”ב: לינן (פתרין).  ↩



אבל גם בפסחים שם “והורון”. [וכ“ה  בכי”ר.]  ↩



וכ“ה בפסחים, אבל שם ”רוגלות ורוגלות“, וכ”ה כאן  בכ“י ר', רש”ס: רוגלית ורוגלית. וצ"ל: שכן רוגלות ורוגלות.  ↩



וכן הו‘ לו וכ"י פ’.  ↩



“סעורה” (= שעורה) גם בכ"י פי (וגם שם אפשר:  סעודה!).  ↩



כ“ה ”ואינן“ בהו' לו ובכ”י פ‘; ר’ ורש"ס:  ואין.  ↩



וכן ליתא “סעודות” בהו‘ לו וכ"י פ’ ורש"ס, ולשון  יפה הוא.  ↩



וליתא גם בכ“י פ‘ ומ’, וגליון הוא ע”פ התוס' פ“ד,  ובד”ק ורש“ס וע”י ליתא מן “וכן דיין”.  ↩



שן' 37: לילך ולביא – גם בכ“י, = ולהביא, וכן רש”ס.  ↩



אבל בטעות, וכזה מגיה גם הגר“א (עי' לונץ): ”שאין  אדם עושה מצוה בדבר עברה" והיא היא.  ↩



אבל מלה זו נמצאת בכ"מ בירוש' במליצה זו: כתי  (כָּותִּי, כת) פשיטא לך ש… מהו ש…

הוריות פא מו ע"א: כתי פשיטא לך תולדות הורייה  כהורייה, הורייה בהורייה מהו שיצטרפו.

יבמות פי“ב יג ע”ד: כותי פשיטא לך שהוא מביא, מהו
שיעשה בהן שליח (בתרומות פ“א מ ע”ג בכ"י: כת פשיטא (ונגרד “כת”),
ר‘: כתי פשיט’ לך).

שם: כותי פשיטא לך שהוא מביא, מהו שיביא פסח, וביבמות
מנוקד בכי“ל: כָּותִּי, וכגליון: ”פי' כמו אכתי" (= עד
כען).

הוריות פ“א מה ע”ד: אף בחזירה כן. או רוב, כת
פשיטא לך רוב, מה רוב רוב ההורייה רוב המשתייר. בירוש' שבבבלי ד“ו:
צייתי (וצ"ל: כתי). והמפרשים נדחקו לפרש ”רוב כַת"!

סוטה פ“ט כג ע”ד: בהי פשיטא לך שהטריפה פוסלת בה.
היתה רגלה קלוטה כשל חמור מה את עבד לה, וצ"ל: כתי! (בכי"ל ה'
מוגהת)

וכן בכתובות כז רע“ד: מהו שיהא להן, בתנאי כתובתה  פשיטא לי באנוסה וכו' – צ”ל: כתו' כתה פשיטא לי.

והשוה חלה פ“ג נט ע”ב: אין תפשיטא לך שאינו מוציא
וכו‘ אפילו ממנו עליו אינו מוציא, וצ"ל: אין [כ]תפשיטא לך, ג’ 56: אם
ת[יפ]שטה לך, ג‘ 58: אי (תימ') תיפשטה, ר’: תפשיטה, וכן אנט'
309.

כתי, פירושו כאן: כעת, כענת, אם כן אפוא (עתה)
“wenn nun”, פשיטה לך (“ליה” רש“ס: לי, ר”ש: פשיטא)  וכן היו וכו‘, ועי’ בסמוך.  ↩



אבל טעות היא, וצ“ל: שכל (“שרוב”) מִכְנָסוֹ
(הכנסתו) לקט, והר”ש: שרוב מכנסי (!) לקט, ובמקום “אפילו כן” בר“ש ד”ו:
אפילו בן לוי, כלומר: אע“פ ש”בן לוי נאמן לעולם“ (ועי‘ בירוש’
למעלה), כאן שרוב מכנסו לקט אינו נאמן ”לא על הקמח ולא על הפת“ שאין
”דרך ב“א להיות נותנים כן”, ונראה שצ“ל: כתי פשיטא ליה שאינו נאמן
וכו‘, וזו היתה גי’ הרמב”ם. ולפי נוסח זה “אפי' כן” = עיקר,
ו“מכנס” הוא “הכנסה”, “אוסף”. עי‘ ב“ר פל”א יד תיאודור 287: רוב מכנסו
דבילה, וירוש’ דמאי פ“ב כב ע”ג: התגר וכו' בזמן שרוב מכנסו
מישראל.  ↩



ורגיל בירוש‘, עי’ מבוא בערכו.  ↩



“לפצא” גם לקמן כו סע“א, ובכ”י ר‘ שם בשניהם בצ’  (עי' לונץ).  ↩



שו' 54: חרובין – בכ"י: חי ובין (והוגה עי"א).  ↩



ר‘: כלו, והנכון "כלי’“, ”לא כל הימני“, ”לא הכל  ממנו“, לא כולא מ־” בירוש', ואינה יונית.  ↩



וכצ“ל, וב”ה ר' ורש“ס ועירובין שם, וצ”ל: היידין,  ובעירובין שם: אילין אינון.  ↩



אבל ליתא גם בכ"י ר', וטעות היא מלמעלה, וסיפא  דברייתא דלעיל הוא (“הא קדמייתא”).  ↩



ובספרי ראה פיס‘ קטז: ליטרא בשר של צפור (ובמדרש
תנאים 82 חסר “של צפור”), ובתוס’ פ“ד י: ליטרא אחת בשר בציפורי (דפוס:
צפורי!), ובבלי כתובות סז ב: לעני אחד בן טובים מציפורי, והנוסח
העקרי הוא כבתוס': ”ליטרא בשר בצפורי“, כלומר בליטרא של צפורי
(וכצ"ל בספרי שם), עי‘ ספרי האזינו פיס’ שיז: משקל י”ד ליטרים בציפורי,
ושם: ל‘ ליטרים של ציפורי, (הבבלי שם נדחק כבר בפירושו), בציפורי, כמו
“באיטלקי”, שביעית פ“א מ”ב ומ“ג, כלים פי”ז מי"א, ועי’ סנהדרין פ“ח
מ”ב: משיאכל טרטימר (חצי ליטרא, ירוש' שם כו ע"א) בשר וישתה
חצי לוג יין באיטלקי (כנו‘ הירוש’ והו' לו ועוד). ובירוש‘ היה כתוב
כתחילה: ליטרא ציפורי’ (=ציפורית) בשר. צפרים = צפרין – ציפורין.
[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ’ 270.]  ↩



ואולי ﭏכין = אכלין?  ↩



רש"ס: באגרנטי (ב"פ).  ↩



וכן בכ"י רומי.  ↩



ובשקלים פ“ה מט ע”ב: דשתן, אבל ר‘ כאן:  ‏רשותן, מן “רשא”, “תשלום חובנו”, ועי’ הגהות להרב לונזנו.  ↩



ומתחילה כתוב בירוש': אי, וכצ"ל גם  כאן.  ↩



שו' 38: הושעיא רביה – גם בכ“י, וצ”ל: רבה.  ↩



שקמנא, גם לו ופ' ועוד. במשניות: שקמונה.  ↩



[וכן בכל הפרק (חוץ מפתיחת הפרק ושם  המסכת).]  ↩



וליתא גם בהו‘ לו ופ’ ועוד.  ↩



פ': מן כזיב, לו: מכזיב. ולהלן בתלמוד  “גזיב” גם בכ"י.  ↩



והיה כתוב כנראה: ﭏא והסופר כתב בגליון:
הא (ונמ' הגליון עי"א), וכן בסמוך – “הא וודאי”, ורש"ס גם שם:
אבל.  ↩



הוספות המגיה הא‘ נכונות ונחוצות, והנוסח: תני
נכנס לעיר שרובה גוים ספק רוב משמרין ספק אין רוב משמרין דברי הכל
פטורין (וכבר הגיהו כן בעל פ“מ ורז”ף) בין דמאי ודאי ספק רוב גוים
וכו’. וצריך להשלים: [נכנס לעיר שרובה ישראל ספק רוב משמרים וכו‘ ד"ה
חייבין בין דמאי בין ודאי] ספק רוב גוים וכו’. רש"ס: תני נכנס
לעיר שרובה ישראל וכו‘ נכנס לעיר שרובה גוים וכו’. והמשלים
השני השלים שלא כהוגן.  ↩



שו‘ 49: אילו הן המסוייפות – בכ"י נו’ כאן:
“אשכול שבושל בו גרגר וכו' (ככתוב לקמן ע"ב שו' 2–7) הדא אמרה” ונמחק
עי"א. השינויים אביא לקמן הע' 553.  ↩



[ובכי“ר נשארה רק תיבת ”ועכשיו".]  ↩



אבל טעות היא, וליתא בר"ש.  ↩



וליתא גם בר“ש, וכן ליתא בכ”י למטה.  ↩



אבל למטה שו' 30 גם בד“ו כבכ”י.  ↩



צ“ל: בדין, כי”ר: כדין.  ↩



אבל נו' הכ“י נכון: אבידה מרובה בדבר מועט,
(וגם ר': אבידה בדבר מרובה!!), ולפי זה צ”ל: ואינו מצוה להשיב
אבידה [מועטת] בדבר מרובה. ר"ש – כבדפוסים.  ↩



וכבר העיר הר“ש ש”ודר‘ אחא כר’ אמי“  ט”ס!  ↩



אבל נו‘ הגליון (שהוא גם כנו' הר"ש) מוטעה, שא“כ
מה שואל ”מה פליגין?" ור’ מנא איך מפרש דברי ר‘ יוחנן בניגוד לדבריו
המפורשים (ועי' כ“מ מע”ש פ“ג ט ורז”פ). אבל ר’ יוחנן סתמא אמר “עד
כגרוגרת” ולא פירש אם בשלם ואם בפרוס, ולכן שאל הירוש‘ “מה פליגין”,
ופירש ר’ מנא: בין בפרוס בין בשלם ועי‘ בסמוך. וזה נוסח הראב“ד שם,
והרמב”ם כנראה היה לו נו’ אחר).  ↩



אבל כנראה יש כאן חסרון: מה פליגין [ר‘ פל’	א]מר
&lt; לא &gt;
פליגין, ר' מנא אמר פליגין; (“לא” בדברי ר‘ מנא מחק גם
רז"פ, ועי’ כ"מ שם).  ↩



אבל ליתא גם בקונטרס אחרון (גינצ' 328).  ↩



וצ“ל: היא (כי “ניהו” בבלית), ובילקוט שם חסר  לגמרי ”אמ' גבי ההן ניהו".  ↩



וכן בתענית פ“ג סו רע”ג, וכצ“ל. [כי”ר: קיימו =  קיימן.]  ↩



שו' 24: בני דידי – גם בכ“י [ובכי”ר], אבל  בתענית: דילי.

שו' 25: זכנינן – גם בכ“י, בתענית: זכינן. [כי”ר:  זכינו.]  ↩



ובאמת הוא לשון כפול ומשובש ונשתבש מלהלן.  ↩



[שו‘ 49 מ“ה: בא טפילה דקה – כ”ה גם בכ“י,  כ”י ק’: וטפילה.]  ↩



בד"ק: בכיארי, ואפשר שטעה בקריאה.  ↩



שו' 29: כגון חדש – גם בכ"י.  ↩



אבל הנכון כבכ"י, וכן הוא למעלה: שוריי.  ↩



וחסר: רבים, וצ“ל: ויהו ודאי, ישראל וכו‘  רבים על וכו’, וכן בכ”י ר' (בטעות: דיהו).  ↩



ולמטה שו‘ 54 גם בד"ו כן. ועי’ לעף.  ↩



וכן בכ“י למטה (שו' 53, 64, ולא תוקן). ”בית שן“
גם בירוש' כתובות פ”ז לז ע“ג (כמו בש“א לא י, יב, ש”ב כא יב), והשוה
”בישני“ (פאה פ“ו מ”א), ”בישנין" (ירוש' ברכות פ“ב ד ע”ד).  ↩



שו‘ 53: מעדיה – גם בכ"י, ר’: מעזיה.
שו‘ 54: והבולכסין – כ“ה גם בכ”י, ר’: והבולסין.  ↩



וכן בכי“ר, אבל הנכון: ובצלים ה[כופ]רים ובני
המדינה וכו', וכך שנינו בתרומות פ”ב מ“ה: תורמין בצלים מבני המדינה על
הכופרים וכו', ורז”פ נמשך אחרי פ“מ ופי' ”ובני המדינה שם פרי או
ירק"!  ↩



שו‘ 1: והאגוזין – גם בכ"י, ר’: האגוזין.  ↩



שו‘ 1: והאגוזין – גם בכ"י, ר’: האגוזין.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכ”ה בתוס' פ“ב א, בר”ש:  בורן, ושם מקום הוא.  ↩



שו‘ 13: בתחום נבי – גם
בכ"י, ר’: נביא, תוס‘ שביעית פ“ד ח: נואי (ניוי), וצ”ל: שהיו
מותרות בתחום נבי ונאסרו, כבכ"י ר’ ותוס'.  ↩



[וכן הנוסח בד“ו בנדר' פ”ט מא רע"א.]  ↩



ובכי“ר ליתא כל זה, וכפול הוא בט”ס.  ↩



שו' 29: ורבי יוחנן אמר – גם בכ“י, וצ”ל:  דרבי.  ↩



וצ"ל: עד שאקבל עלי, או: עד שנקבל  עלינו.  ↩



[וכן כי“ר,] וא”צ.  ↩



= לַאכיל, בהבלעת הה"א; כמו [לַנְפִּיל (במ' ה  כב), לַראותכם (דב' א לג).  ↩



וצ“ל: מא (= מה) ופליג, כלשון הירוש' תמיד.  [כי”ר: ומה פליג.]  ↩



וצ"ל: את אמר.  ↩



אבל צ“ל כבד' אמ”ד וזיט': (מן מה] דרבי  יוחנן.  ↩



[אחת – בסוף שורה, ואחת – בראש שורה.]  ↩



וכן נכון. וכן ר‘: נימן – ומנימן, בר“ש ד”ו: אינו  – מהימנו (ועי' שם), ובתוס’ פ“ג יב: לימין, ר”ש: לימון.  ↩



וכ“ה בהו' לו (ומאכילין) כ”י פ‘ וק’ (מאכילין)  ועוד.  ↩



הו‘ לו וכ"י פ’: מעשר, כי“מ ורע”ב: מעושר (ועי'  תוי"ט).  ↩



והנכון: לטָחון כותי או לטָחון עַם הארץ, וכן פ'  ולו ועוד (עי' מש“כ בהתקופה סי”ג, 512).  ↩



ובהו‘ לו, פ’, כ“י מ' ועוד ליתא ”להחליף“! וכן  ליתא להלן בירוש' כג ע”ד.  ↩



כי“ר: לברור, וכן ר”ש.  ↩



ר': מפני אחר שהוא מתקן, וכצ“ל, וכזה הגיה  הגר”א.  ↩



וא"צ, דבתמיהה קאמר: יכול את לגודרו לאחר  זמן?  ↩



בתוס' פ"ג יז: וביצים.  ↩



וט“ס, וצ”ל גם כאן גם למעלה: ומטבילו  ומאכילה.  ↩



אבל בטעות, והנכון כבכ“י, וכ”ה בר“ש, וכבר הגיהו
כן הרא”פ והרז“פ. ואולי הוא שריד של גליון ישן לדברי ר' יוסי שלמעלה
”אין הבקר יוצא מתחת ידי הבעלים אלא בזכייה“, שנתחלק לג' חלקים:
1) ”אין הבקרו הבקר“ בשו' 56, שמיותר בט”ס (עי' רז"פ),  2) “הבקר”, 3) “[אלא] בזכייה”.  ↩



שו' 40: קיס מיחצד שיניי – גם בכ“י, ר”ש: קיסם  וחצי (נחצי?).

שו‘ 41: מיכל, שו’ 64: מיכלא – גם בכ“י, וצ”ל: מובל,  מובלא, ר': מובילה.

שו' 62: קים נחצי – גם בכ“י, וצ”ל: מיחצץ,  ניחצץ.  ↩



וגם בכ“י ”כדא“, וצל בפ”א: לא בדא, ופ"ב: לא  שנייה.  ↩



שו' 41 ו־54: בפירותיו, גם בכ“י, וצ”ל:  כפירותיו.  ↩



שו‘ 44: שקבל רבי אחא. רבי וכו’ – הנקודה כן גם
בכ“י, אבל מקומה לפני רבי אחא, וכן העתיק הר”ש למ"ד: רבי אחא ברבי (!)
חייא בשם וכו' (עי' רז"פ).  ↩



“כפירות” גם בכ“י, וצ”ל: לפירות, כבתוס' פ"ד  כה.  ↩



ושתי נוסחאות הן: מצטער על, קורא.  ↩



אבל גם לעיל: מהלכה!  ↩



שו' 11: לאופות בו, גם בכ“י (“בו” מיותר ואינו גם
בתוס‘ הוצ’ צוק'), אבל לאופות רגיל בכ”י המשנה והתוספתא והראשונים (עי'
מש"כ ב־REJ 1922, 186).  ↩



שו‘ 24, מ“ב: ולא מצאו – גם בכ”י, וכן פ’.

ואוכל על פיו – גם בכ"י, פ': [בא] ואוכל.  ↩



אבל כיון שבתמיהה קאמר: שנייא הא תמן וכו' – אפשר  שהגליון פירוש.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו ופ’ ד"ר ועוד.  ↩



שו' 33: “ממנו אצלו” – גם בכ“י, וט”ס  הוא.  ↩



גם הו‘ לו: מיכאן, אבל פ’: מי כאן.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו ופ’ ד"ר ועוד.  ↩



אבל כ"ה גם פ' כתלות זו.  ↩



ושתי הנקודות מראות שו‘ בטעות, ר’ ור“ש ד”ו: עילי  עילה, וכצ"ל.  ↩



תניו – גם בכי"ר, ושם: ועל חבירו.  ↩



וצ"ל: וכין (מלא).  ↩



ועי' מש“כ בגליון; בפירות – גם בכ”י, וצ"ל:  כפירות.  ↩



[מחוקה – גם בכי“ר] המחוק, כלים פי”ז מט“ז  וירוש' יומא פ”א לח ע"ב ועוד.

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ’ 279.]  ↩



וצ“ל: כדון הוא מימר וכו‘ [כנוס’  כי”ר].  ↩



ר“ש: יתנם, ר': דתנים, צ”ל: יתנים.  ↩



וכן הביא מ“כ לאיכ”ר פ“ד ב מירוש' ”כ“י על קלף  ישן מאד”.

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ’ 279.]  ↩



ר‘: פילביה. אבל מ“כ שם מביא מכ”י הנזכר:
פיבליה דשמאלא, ומלת פיבליה (כך מצאתי בכתיבתו ובניקודו] בירושלמי
כתיבת יד וכו') היא fibula,“Schnalle, ”Spange“ = יד אונקלי שבאיכ”ר שם (עי' מ"כ) ובירוש’ ע“ז פ”א לט ע“ג:
עיכליה, וצ”ל: פיבליה, ועי‘ דרך ארץ ר’ פ"ח.  ↩



בע“ז שם ובמ”כ: טענת.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכן הוא בתוס' פ”ה ה.  ↩



בכ"י: פרק ו' (והוגה עי"א).  ↩



“ואו' ” גם בכ"י פ'.  ↩



“ומהחולין” (נם בכ“י פ' (וגם שם: ומה חולין!)  וכי”מ, ר“ש, רא”ש ורע"ב.  ↩



שם: תרומת מעשר עלי: עלי – גם בכ“י, וט”ס.

(שם: ושאר חלה, בכ“י פי נ”ב: והשאר חלה, הו‘ לו ומ’  ליתא, ועי' תוי“ט והגר”א).

שו‘ 36 מ“ד: טופוס וטופוס – גם בכ”י, וכן בכ"י  פ’.  ↩



שו' י“א: ואת אמר, גם בכ”י, וצ"ל כלמטה  (בגליון!): זאת אומרת.  ↩



שו' י“א: ואת אמר, גם בכ”י, וצ"ל כלמטה (בגליון!): זאת אומרת.  ↩



ו“אמר” מיותר ב“פ, וליתא לעיל בפנים. [וכן לי'  בכי”ר].  ↩



שו' נ“ד: תלמודוי של – כך גם בכ”י, וצ“ל:  תלמידוי, וכן ר”ש.

שו' נ“ז: אסר – כך גם בכ”י וצ"ל: אוסר, כלמטה.  ↩



הלכה ו, ז,‏ ח בכ“י כמו בד”ו, ועי' רז"פ.  ↩



כי“ר לי' ”סאה".  ↩



ואיתא גם בר“ש [ובכי”ר, ושם: לאון!].  ↩



שו‘ מ“ג: בהדא כרבי שמעון – כך גם בכ”י, וצ"ל:  כהדא דרבי, וכן ר’: כהדה דרבי.  ↩



שו' נ“ה: מה נן אמר – בד”ק: אמרי.  ↩



אבל עי' גם להלן כו ע"א (והיא מלה אחת).  ↩



שו‘ ג’: ואיקפד. רבי זעירא – כך גם בכ"י, והנקודה  – בטעות.  ↩



בכ“י פרק ז‘ (ותוקן עי"א: ו), בהו’ לו: פרק  י”א!  ↩



שו‘ 33 מ“ז: והמעשר – כך גם בכ”י, וכן כ"י  פ’.  ↩



אבל כבר הקשו ר“ש ורא”ש במ“ט דהא תני ליה במ”ח  “או שירשו” ונדחקו.  ↩



וליתא גם בכ“י מ' ואגודה ור”ש (עי' ד"ס).  ↩



אבל אם כן צ“ל: ופטור (כבנוסחאות). הלוקח – גם  בכ”י פ'.  ↩



אבל בטעות, כי “הן” מקביל ל“והן” שלאחריו, ולשון  ירוש' הוא.  ↩



כ"י רומי: ולוים.  ↩



בקידוש' פ“ב סג ע”ב: אף.  ↩



בקידושין שם: במחיר יורו וגו' והמקום (וכן  היה כתוב כאן! רשמי “ור” ניכרים). ועי' רע“ב קידושין ותוי”ט שם.  ↩



אבל ליתא גם בירוש‘ קידושין שם! ועי’ בבלי  קידושין ובכורות.

[ועי' מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו 51–52.]  ↩



שו' י“ד: החרבה, ד”ק: החורבה.  ↩



שו' נ“ט: עולה – כך גם בכ”י, וצ“ל: עילה, וכן  כי”ר. וטעות כזו גם למעלה כג ע"ד.

שו‘ ס’: ותורא דידיה – כך גם בכ“י, וצ”ל: רידיה,  ר‘: רדייה, ועי’ לו ע"א: תורא רדיא.  ↩



וכ“ה בר”ש [ובכי"ר].  ↩



רא“פ ורז”פ הגיהו: הדה דתימא וכו‘. ונראה שיש
כאן חסרון גדול. ואולי צ"ל: ר’ יודן (=רבי) כדעתיה דו אמר כותי
וכו‘, ואח"כ: ר’ יודן (האמורא!) בעי וכו'.  ↩



בכ"י פרק ז' (ז – על גרד [של ח?]).  ↩



שו' 30 מ“ח שחבירתה (ת' של חבירתה) – גם  בכ”י.  ↩



וכצ“ל, ופי': דהוא. כי”ר חסר “זו”.  ↩



שו' מ“ז: הא דמאי – גם בכ”י, וצ“ל: היו, וכן  ר”ש [וכי"ר].  ↩



אבל ר“ש: ודאי אין אדם מתנה על דבר שאינו ברשותו  (וכך היתה גי' כ"י!). ועל ”שהוא" נראות כשתי נקודות.  ↩



ר': מקיל (= מַקֵל), “מקל הבלשים”.  ↩



= לה, עי‘ לעיל כד ע"ד שו’ 62; ר"ש:  ליה.  ↩



שו ס‘: אדהי תנא – כך גם בכ“י, כלומר ”זהו
ששנה התנא“ (וכן פי‘ בהגהות ירוש’ שבככר לאדן), הוא ברייתא דר”ח (כפי'
הפ"מ), יבמות צג א וירוש’ כאן, ולשון זה גם בכלאים פ“ד כט סע”ב
(עירובין פ“א יט ע”ג): אדהי תנא (אדא תנה), כלומר הוא הוא (ר' יוחנן בן
נורי) התנא, וכן ברכות פ“ב ד רע”ב: אדא יתנה – צ“ל כנו' רש”ס וד‘
קושטא: אדאי תנה (או מלה אחת: אדאיתנה), כלומר היא היא הברייתא
דלמעלה שם ד’: ותני כן וכו‘. ר’: אדהיתניה (מלה אחת) = אדהי תניה, וכן
ר“ש היה לו גם ”אדהתנה“ = אדה תנה, ונדחק בפירושו ואחריו רז”פ.  ↩



כי“ר: דאי נאיים (= דְאִינָאיִיס), ועי'  רז”פ).  ↩



יסיב – גם בגליון כה"י.  ↩



אבל “עשר” נכון וכ“ה בר”ש, ועי' רז"פ.  ↩



הו‘ לו: חזרת, כ"י פ’: וחזרת.  ↩



אבל גם כ“י פ': עולשי, וכן ב”כרישים“, ו”כסבר“ גם  בפ' כבד”ו.  ↩



אבל ליתא גם בהו‘ לו וכ"י פ’ וכ“י מ' ועוד, ונכון  הוא, כי ”הוסיף ר“ע וכו' ” הוא מאמר מוסגר.  ↩



וכן כ"י ב‘; פ’ וה': והעזרדין.  ↩



כ“י פ‘ וה’: סנדן, וכן היה כתוב כנראה  בכ”י.  ↩



שם: קירה – כך גם בכ“י, וצ”ל: קידה.  ↩



[אפילו – גם כי“ר], ר”ש: או שני.  ↩



ושני הגליונות – מקומם כאן, וכצ“ל: אמר רבי בא בר
זבדא &lt;שכן וכו' ליונים. [ומה] רבי בא בר זבדא כרבי ליעזר?&gt;, ר”ש:
ומה רבא בר וכו‘, ר’: ומה ר‘ בא וכו’.  ↩



[וכן בכי"ר: כולם], בבלי פסחים לט א:  כולן.  ↩



וצריך להשלים: יון, ר“ש ואו”ז: צווחין ליה  בלשון יון.  ↩



כי“ר: חס דינרין (=חזרת של גלים, “יגר סהדותא”),  ר”ש: חסא דאיגרין, או“ז ח”א סי' רנג: חסא דאגרון.  ↩



כ“י ר‘: יוסה… יס’ חלי, וכ”ה בפסחים פ“ב כט  ע”ג: יסי חלי.  ↩



אבל כ“ה גם בערוך ע‘ נפס (ד‘ פיז’): ירושלמי  נפון ופי’ ”נפוס“ חסר באמת בירושלמי; ”נפון“ ”napus" (עי' לעף, צמחים, 310).  ↩



שו' כ“ה: כורב – כך גם בכ”י, וצ“ל: כרוב, וכן  ר”ש.

שו‘ כ“ו: פלל גולה – גם בכ”י, ועי’ אהצ“ו; כי”ר:  פגלגולה.  ↩



כ"י רומי: הרגינים.  ↩



“אגם” בגליון כה“י, וכן בכולם, וגם שם: הוו,  וצ”ל: היה, ובתוס' פ"א ד: אינו אלא מתלמידי.  ↩



וכ“ה בכו”פ פנ“ח ואו”ז ח“א סי‘ רנו כרוסלינון,
ערוך ע’ שזף: כרסי בלנון (לבנון). ר': כרוסלבינין, ר”ש ד“ו: קרום
(=קרוס) לבנון. וצ”ל: כרוסלכנון, עי' לעף 337338–.  ↩



אבל לשון יפה הוא, וכ“ה בב”ר פ“ז ד' תיאודור 53,  בכ”י ל‘ בגליון ופ’.  ↩



שו' ח: להרכיב אילני – כך גם בכ“י, וצ”ל:  אילנו.  ↩



“ב,ש־ אינם אלא אונקלי של הקו המחבר נליון זה  למקומו, וצ”ל: הרביע, וכן כי"ר.  ↩



אבל ליתא גם בהו‘ לו, כ"י פ’ ועוד (עי' מש“כ  ב”התקופה“ סי”ג 510), וליתא בכ"י גם למטה בגמרא בסוף עמוד זה.  ↩



שו' 22 מ“ח: נראה בסוף – כך גם בכ”י, וצ"ל:  כסוף.  ↩



אבל התוספת לא היתה ברורה, וכתב ע“ז אחר
(המסדר?): ”לא יכולנו להבין המלה הזאת בחסדך תפתר לנו“ וע”ז כתב בגליון
(כתב אחר ודיו אחר): אבל.  ↩



שם: ולנוד – כך גם בכ“י, וצ”ל: ולניר.  ↩



אבל גם ר“ש כן, [וכן בכי”ר: מן דא'].  ↩



אבל הנכון כבכ“י, ד”רובע טנופת“ מקבל עליו הלוקח  (ב“ב פ”ו מ"ב), ועי' רא”פ שנדחק.  ↩



ועי' מש"כ במשנה (לעיל הע' 1).  ↩



אבל גם ר‘: מהו קרבים כרביי. וצ"ל: מהו קרביס
(בס') כרביי, והוא פי’ “קרבס” שבמ“ה, כנו‘ הו’ לו‘ (קרבס!), ב’ ריבמ”צ
ועוד, שהוא בארמית “כרויא”. עי' לעף, צמחים 207, Flora II 235, III 438. “תניי יהושע” מוסב למ"ו.  ↩



אבל צ"ל: כילו (כבסמוך) = כאילו.  ↩



ועי‘ לעיל, וכן למשל בירוש’ כלאים פ“ד כט ע”ג:
כילו אחת, פ“ה כט ע”ד כ“פ: כילו, וכן במשנה שבירוש' כלאים פ”ה מ“ב ופ”ו
מ“ט ועוד הרבה, עי' גם מש”כ בס' השנה פפד“מ ח”ט 231.  ↩



וליתא גם בר“ש, והוא פי' כן, ועי' גם  אהצ”ו.  ↩



שו' כ“ט: מתנינתא – גם בכ”י (מתנינת'), וצ"ל:  מתניתא.  ↩



אבל מחק בטעות. “נאמר” בירוש' רגיל, והוא כמו  “לימא” בבבלי (אבל בניחותא).  ↩



בר“ש: אכילת, [כי”ר: אוכלות].  ↩



[ומעניין שגם כי"ר חסר קטע זה!]  ↩



וכן רגיל בירוש' [וסימן המגיה נקודה ממעל למ"ם  ומתחתיה – סימן להפרדה.]  ↩



וליתא גם בכ"י ב'.  ↩



“הגובל” חסר גם בפ' וכתוב ביה"ש.  ↩



שו‘ 45 מ“ג: שורה של ירק אחד – גם בכ”י כן,  וכן כ"י ה’, וצ"ל: אחר.  ↩



הו‘ לו וכ"י פ’: או שורה, ובירוש' כח ע"ד  כבדפוס.  ↩



וליתא גם הו‘ לו, כ"י פ’, ב‘ וה’ וכ"י מ', וגליון  הוא.  ↩



ר: זרעה זרעיה וכו', וכן בשבת פיט יא ע"ר.  ↩



אבל בשבת: זרע זרעה זרעיה זירועיה, וכן ר"ש
כאן: זרע זרעה זרועיה זרעיה. ר': זרע זרעיה
זירועי[ה].  ↩



שו‘ 15: וי – כ“ה גם בכ”י, ר’: וו‘, ר"ש: ו’, שבת  שם יב ע“א חסר, ועי' אהצ”ו.  ↩



שו' 24: להקדיח – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: להקריח, וכן  ר”ש.

שו‘ 32: אפילו פרה – כ“ה גם בכ”י, והוא כמו “פרא”  וכפי’ הרא“פ, ולא כפ”מ שהגיה “פרח” ונדחק.  ↩



ושם: מתניא. אבל מפני קוו ה־ן של “שכן” שבשורה  הראשונה של הגליון טעה המסדר וקרא ל': מתליא.  ↩



אבל החסרון גדול יותר, וצ“ל:
&lt; היא רבי ישמעאל ברוחב, כן את אמר(ת) הכה לא שניה היא ר‘ עקיב’ היא &gt;
רבי ישמעאל ברוחב, 	כמו בכ”י ר'.  ↩



שו' 20: מיקל. תמן – הנקודה גם בכ"י!  ↩



[גם בכי“ר ככי”ל: מקלל, מקללין, דיקללון.  דיקלל.]  ↩



אבל מקום החסרון אחרי “קלחים יחידים”: הוא  עושה קלחים יחידים &lt;אף הכא וכו' קלחים יחידים &gt;.  ↩



וא“צ, כלומר ”דאמר רבי יונה“ בסמוך, ולא ס”ל  כוותיה. ואח"כ מביא את המימרא.  ↩



כ“ה גם לו, פ‘, ב’, ה' וכ”י מ'.  ↩



טעות במקום “אמות”. “אמות” בכ“י פ' במ”א.  ↩



אבל צריך להוסיף: [על] שש וכו', כלמעלה.  ↩



שם: לצד אחר – כ“ה גם בכ”י, וכן בכ"י ב'  בטעות.

שו' 43: ובשעה האחרת – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  ובשנה.  ↩



ר': וחד ביניי; ביניי, גם בד“ו רפ”ה כט  ע"ד.  ↩



אבל בסמוך “על דבית הלל” לא הוגה. [גם בכי"ר: על  דבית, על רבית.]  ↩



אבל “אדעתיה” אינו לשון הירוש', ושם:  ועבודת.  ↩



וכ“ה בעירובין פ”א יט ע“ג ובסוכה פ”א נב  ע"א.  ↩



שו' ל“ח: אי מן – כך גם בכ”י, בעירובין:  אם.  ↩



אבל שתי נוסחאות הן, ובעירובין ובסוכה: פיאה אינה
מצלת עד שתהא מגופפת וכו‘, וליתא “מרוח אחת”, ונו’ “אינה מצלת מרוח
אחת”, יפה יותר ומתאים יותר אל “ואתיא כההיא וכו' ”, שבסמוך, והנו‘
השני הוגה מדברי ר’ זעירא.  ↩



אבל בעירובין ובסוכה: רבי בון ורבי בון. וכן
היה כתוב כאן, ונזכרו יחד גם בסוכה פ“א נב ע”ג: רבין (כ"י ל': ר'
בון) ור‘ בון בעון קומי ר’ זעורה, וכן בשקלים ספ“ד מח ע”ג: ר‘
אבון ורבי בון בעון קומי ר’ זעורה, וגם שם בכ“י ל‘: ר’ בון, ובכ”י
מ‘: רבין ורב רבין. וכן בתרומות פי“א מח רע”א: רבי בון בעיין, בכ"י
ר’ כהוגן: ר‘ בין [ורבן] בעיין. ועי’ מבוא סז ב.

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 39.]  ↩



שו‘ ב’: השורה – כ“ה גם בכ”י, וכן ר“ש וריבמ”צ;  רא“פ הגיה ”השדה“, והדפיסו אחריו גם בד”ק, וכן ר'.

שו‘ ג’: הבניין, ד“ק: הביניין, ר”ש בכולם:  הביניים.  ↩



וצ“ל: שורה אסורה, וכן ר”ש ור'.  ↩



שו‘ ז’: זרק, כך גם בגליון כ"י.

שו' י“ב: במורד – גם בכ”י, וצ"ל: במודד.  ↩



אבל “לזרוע” מסופק, והר“ש הביא: ובירוש‘ פסיק רב
וכו’ וקאמר נמי משיב רב מותר הזרע וכו', וע”כ שאלו: מה מותר
הזרע ומותר וכו'.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו, אבל ישנו בכ"י פ’, ועי'  ד"ס.  ↩



שו‘ 56 מ“ב: כילו אינן – כך גם בכ”י, ומוגה עי“א:  כאלו; אבל ”כילו“ גם כ”י פ’.  ↩



אבל “ראשו” גם הו‘ לו, כ"י פ’, ב‘ ומ’, וכ“ה לעיל  פ”ג מ"ג: מראש השדה ועד ראשו.  ↩



בוודאי היתה הנוסחא העיקרית: בראשה, כהו‘ לו, כ"י  פ’, ב‘ ומ’.  ↩



בוודאי היה הנו‘ העיקרי: על ארבע ארבע או  [על] חמש חמש, וכנו’ המשניות ובסמוך: על שש שש וכו'.  ↩



וליתא גם בר“ש, ועי' שם, ובכ”י ר': נשתיירו שם  עשר.  ↩



ול‘ הירוש’: כא, כמו: מיכא, שלפניו.  ↩



שו' 30: חד קדה – כ“ה גם בכ”י (!), וצ"ל:  קרח.  ↩



אבל “אביר” מצוי בירוש' בכ“י בפ”ז ל ע“ד ול”א ע“ד
(עי' שם), וביבמות פ”ז ח ע“א בדפוסים: ”אביך“, וצ”ל: אביר. וכן “אבז”
(= אווז), שרידי 241 ב“ק פ”ה ה ע“א; וכן ”מחובר“ (= “מחוור”), פיאה פ”ד
יח ע“א ועוד; ”גביל“ (= “גויל”), שרידי 203, מו”ק פ“ג פג ע”ב. (בשו'
ס“ג – גם בכ”י: שאויר).  ↩



וכן כ“י ר', (ר"ש: דאמר), וכצ”ל.  ↩



[כ"י רומי: על תמרות שלו.]  ↩



ורגיל במשניות הו‘ לו וכי"י ובירוש’, עי‘ מש“כ  בהתקופה סי”ג 511 ו“פירוש הגאונים” עמ’ 139 והערה 10.  ↩



הכרם – גם רש"י עירובין ג ב.  ↩



שו' 4 מ“ג: ואם הולך החדש – כ”ה גם בכ"י.

שו' 20 מ“ח החרש – כ”ה גם בכ"י.  ↩



שו‘ ל’: כמכוונות – כ“ה גם בכ”י.

שו‘ ל“ג ול”ה: כגון – כ“ה גם בכ”י, ובשו’ ל“ה מתוקן:  בגין, ”כגון“ גם ראב”ד עדיות ב ב.

שו‘ מ“ג: שתי אמות אחד – כ”ה גם בכ"י, וד’ הוגהה
שם עי“א לר‘ ונוסף סי’ הקיצור למעלה: אחר' (= אחרת), בהשגות הראב”ד
כלאים פ“ה ה”ג ומהרי“ק שם ה”א: אחרות, כ"מ: אחרים.  ↩



דלא – גם בכ"י רומי.  ↩



אבל “וכא” במקום “והכא” דלמעלה נכון יותר.  ↩



“תוחח” גם בב“ב פ”ב יג ע"ב.  ↩



שו' מ“ב: רביבה מתפתפת – כ”ה גם בכ“י, וצ”ל  כבר"ש: רכיכה מתפתחת.  ↩



אבל לשון כ"י לשון יפה הוא.  ↩



[וליתא גם בכ"י רומי.]  ↩



אבל עי‘ מש“כ לעיל פ”ה הע’ 9.  ↩



“ר' ” שבסוף השורה מוגהת ל־“ודכותה”, והשלים: דבר … ר' שמעון.  ↩



רמב"ן בדיני דגרמי: חזי.  ↩



שו' י“ג: כד אתא עובדא – כך גם בכ”י, רמב“ן שם:  כי, וא”ס שצ"ל כאן: כד!  ↩



ושתי נוסחאות הן, והראשון נראה שלשון המשנה הוא:  קוצרו אפי' במועד.  ↩



שם: לבעלים – בכ“ מוגה עי”א ב‘ לפ’: לפעלים  ↩



וכ“ה במעשרות פ”ה נא ע“ד, ובשבת ספ”י יב ע"ד  ובילקוט (ג' 328).  ↩



ועי‘ מש“כ לעיל פ”ה הע’ 9.  ↩



אבל ליתא גם ג‘ (44), הו’ לו, כ"י פ‘, ב’, ה‘ ומ’  (ועי' שם בהגהות ואהצ"ו).  ↩



אבל הו‘ לו ופ’ (וכל) ועוד איתא.  ↩



וכן נכון (דברים ז כה), וכן ר“ש ד”ו ואו“ז ח”א  סי‘ רעה. בפי’ ריבמ“צ: תנקש'; ילקוט (ג' 329) [וכי”ר]: תוקד.  ↩



וכן ר"ש.  ↩



אבל גם או“ז ח”א סי‘ רסג ותוס’ קידושין לט א ד“ה
לא: כרמך לא תזרע כלאים, ועי‘ גם תוס’ ר' יהודה ברכות כב ע”א ד"ה
עד.  ↩



ואיתא גם ביבמות פ“א ב ע”ג, סוטה פ“ב יח ע”ב,
קידוש‘ פ“ג סד ע”ב; ובב“ב פ”ט יז ע"א: בני אל יליזו מעיניך וגו’, ותו
לא.  ↩



וגם בסנהד' פ“ז כד ע”ד חסר בכ“י ”מתניתא מסייע  (!) לרבי לעזר“, והוגה עי”א, אבל בשבת פ“ז ט ע”ד איתא.  ↩



ר‘: לא כלום וכו’, וצ“ל לפ”ז: לא אמר.  ↩



וליתא גם בילקוט (ג' 329), וברא"ש ה‘ כלאים: ומה
בגדים שאני מותר וכו’ בהמה שאני אסור וכו‘ לא כל שכן שאני אסור
וכו’.  ↩



וכן ר“ש (שנושא) ואו”ז סי' רפג ועוד, (וכבסמוך:  שהן נושאין).  ↩



וכן או"ז סי' רפו: איסא.  ↩



כלו‘: אות ב’ בטעות, וצ"ל: ד‘ (= אדני,  וכבמשנה), ר’: אדני.  ↩



ותני להו לכולהו לענין ציצית בברייתא דשבת כ ע“ב,  ולענין נגעים שם כו ע”ב וספרא תזריע, פי"ג א'.  ↩



אבל בכ“י פ‘ וב’ גם במ”ה: ולא יתכוונו.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו’, ג‘, כ"י פ’, ה‘ ומ’ וראשונים  (עי' אהצ"ו); אבל להלן לב ע“ד איתא גם בכ”י.  ↩



וכן ר“ש ואו”ז סי' רצב וילקוט (ג' 329).  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכ”ה בתשבץ ח"ג סי' שכד: מה  פליג (“בתמיה כלומר וכי חולק הוא” וכו').  ↩



וליתא גם ר', וע"פ בבלי גטין נט א הגיהו, אבל  אינו ענין לכאן.  ↩



כ"י ר': וקיים עליה עד קרחיא (?!).  ↩



וכן ר“ש, ועיטור ה‘ שחיטה, שער ב’, ט ע”ג ד‘ לבוב
ואו“ז ח”ד סי’ קכז (בחירת) ורא“ה בביצה יד ע”ב ושמ“ק ביצה שם, ורא”ש
שבת פכ“ב סי' ט (בהרת). וכ”ה בתוס‘ פ"ה כד; ר’: בחזרת (! קרי:
בחירת).  ↩



[גם בכי“ר בסמ”ך: פרוספות!]  ↩



[בכי“ר: לתוכה], ובעיטור שם ליתא כלל ”בשביל  וכו' ".  ↩



והיא הפיסקא שנכנסה שלא במקומה.  ↩



[עי' מ“ש המחבר על הגהה זו בתרבוץ ש”ו  47.]  ↩



אבל גם כ“י ר': נבהת, ובכתובות פי”ב לה ע“א:  נבהית, ב”ר פצ“ו: נכלם, ותנחומא בובר ויחי ו: אכלם; ע”י: גבהית.  ↩



בגרסיי, כנו‘ כתב תמים, או"ז ג’ 89: דגרסי,  מנהיג, פסח סי‘ ב, בכתובות שם: דגרסיי, ר’: דרסי; ע"י: ברדסי.  ↩



אבל גם בכתובות שם: ואישרוניה (ע"י: ואשרוניה)
וכו' בניסן, ע“י כאן: כוי שן: עשינו עמו י”ח מושבות להאריך
בכבודו. ובקה“ר פ”ט (כל אשר תמצא) ד"ו: אטרכסיוניה בתמני עשרי
כנישתא (טרכס = טַכֵס).  ↩



בכתובות שם: גוביהן; ע"י כאן: גובהין.  ↩



וליתא גם בכתובות שם ובאגרת רש“ג הו' לוין נ”צ 76
ותה“ג הרכבי סי‘ שמט ובפרדס סי’ נח; ע”י כאן: מן נשיאותא, בפסחים פ“ו
לג ע”א: דשרון גרמון מן נשייותא,  ↩



שו' ל“ג: עבר – כ”ה גם בכ"י!  ↩



אבל עי' כזה למעלה, וצ"ל: לילי – ליליה.  ↩



ובע“י: ואפילו כן אמ‘ ליה לא הוינא אנא; ונו’  כ”י הגון.  ↩



אבל כ“ה גם בכתובות שם, וכ”ה בקה“ר פ”ט: דרגין
דידיה, וכזה למשל גם בירוש‘ סנהד’ פ“ב כ ע”א: הוא וכל דרגון
דידיה, δροΰγγος, “בני לויתו”. [כי"ר: חמה  דרגין דידיה.]

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 38.]  ↩



יבון – גם בכתובות שם.  ↩



בכתובות שם: מהליך(!) לפניהן אל(!), ובתנחומא
ויחי בובר ו: מחרר, וכן היה כתוב אולי תחילה. “מרעיד” גם בע“י.
[כי”ר: מחליד].  ↩



וכן ליתא בכתובות, ושם: מה הין דשאיל להון לא  וכו'. [כי"ר: והן שאל.]  ↩



שו‘ כ’: ריגליי – כ“ה גם בכ”י, בכתובות כהוגן:  ריגלוי.  ↩



אבל ליתא גם בכתובות שם, ושם: ויהא (= וְהָא)  ימא.  ↩



אבל גם בכתובות: יוחנן בר מרה, והוא ר‘ יותנן
בר מריא (“מרייה”, “מדייא”). (עי' מבוא צז ע"ב) ולא סתם ר’ יוחנן.
[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 41.]  ↩



ר“ש: מלגיו. מן כהדא (ושתי נוסחאות הן!), ר‘:  עמרה מן לגב. ועי’ אהצ”ו.  ↩



וכן היה לפני הראב“ן סי' קטז; או”ז ח"ב סי' שמא:  כגון.  ↩



שו‘ י“ז: טני – טני – כ”ה גם בכ“י; ר”ש תו“כ
קדושים פ”ב: טיו (טוי), מהרי“ק כלאים פ”י ה"ב: טווי, ועי’ אהצ"ו (בר“ש:
נוז! וכן בילקוט תתקל”ב).  ↩



וכן ר“ש וריבמ”צ.  ↩



שו‘ מ“ב: דספלני – כ”ה גם בכ“י, מוסף הערוך:  וספלני, רשב”א שו“ת ח”ג סי’ רכו: וספליני, ר': וסיפלוני.  ↩



אבל כ“ה כבכ”י שלנו, ג‘ 46, הו’ לו, כ"י פ‘, ה’  ב‘ ומ’ ואגודה.  ↩



כתוב: ﭏ'א, והמסדר לא הרגיש בקו הימני של ה  ﭏ.  ↩



שו' נ“ד: כדברי רבי איש פלוני – כ”ה גם בכ"י  (ר').  ↩



בטעות אהצ"ו, 2: אמרו.  ↩



[ליתא גם בכ"י רומי.]  ↩



כ"י רומי: ציבה.  ↩



על הצ‘ שתי נקודות וקו בגליון מכתב ג’.  ↩



שו' י“ד: אין בעי – כ”ה גם בכ"י.  ↩



אבל הנכון כבכ"י, וכן ר‘: ואילו (ושם בטעות:  מלמעלה). וכן ג’ 52. ובתמיהה קאמר.  ↩



אבל גם ג': ארבעה [שנים] הבקר (!).  ↩



אבל אינו לשון ירוש', [וליתא בכ“י רומי.] וליתא  גם בסוכה רפ”ד נד ע"ב.  ↩



כ“י ר': [לכך], וכ”ה בסוכה שם.  ↩



וכ“ה בסוכה שם, וכן נזכר למשל גם בשקלים פ”א מו
ע“א ובמו”ק פ“א פ סע”ב; וההגהה היא ע“פ בבלי סוכה מד ע”א וש“נ: איש
בקעת (בית) חורתן; להלן פ”ט לח סע“ג: הורי רבי חוניא דמן (בכי"ר: דברת)
חוורן בבית חוורן. [ועי' מ”ש המחבר בתרביץ ש"ו עמ' 46.]  ↩



ואיתא גם ג' וסוכה.  ↩



כ“י ר': בר טרפון, ערלה פ”א סא ע“א: בר‘  טריפון, ועי’ אהצ”ו 8 כאן ובדבור הסמוך.  ↩



שו' 25 מ“ב: מזבלין ומפרקים – גם בכ”י: מזבלין!  (עי‘ בסמוך בירוש’).  ↩



שו‘ 36 מ“ו: אין נוטעין ואין מרכיבין – ”ואין מבריכין“ חסר גם בכ”י וחסר גם בפי’ שבע"ב.  ↩



[וליתא גם בכי"ר.]  ↩



מגיה (כת"י ג') הוסיף ת‘ אחרי “כל” ומחק את הת’
שלפני “לחה” (כלת לחה), ובא השלישי ותיקן את הת‘ וטישטשו עד שאפשר
לקרוא גם ה’, והנכון כבכ“י וצ”ל: כלת; ר"ש: כלתה – כלתה, והיא
היא.  ↩



ונראה שהיה חסר מן “עד ראש השנה” עד “עד ראש
השנה” בשו‘ 9, והשלים המגיה וגם הגיה במקום “רבי אומר” וכו’
שאצלנו: רבי אומר וכו‘ שלשה ימים וכו’ (כנו‘ התוס’ בספ"א) (ושכח למחוק
בפנים) ואלו עושה (= עוש' = עושין) וכו‘ (בניחותא והוספת הירוש' היא).
ונו’ שלנו מוקשה, שא“א לומר ”ויטע אורז וישריש“, שאינו אילן, ותו
דבנ‘ חדשים משרישין כולם ולא רק אורז (עי' מראה הפנים), ובתוס’ כ”י
שהביא במה“פ: עד לפני ר”ה שלשים יום, ואולי כצ“ל גם בירוש'. ותו
דהל”ל: [אלא כיני מתניתא] רבי אומר וכו (בד‘ זיטומיר נדפס: ואילן
עושה וכו’, ואולי צ“ל במקום ”ג‘ חדשים": ג’ ימים, ופי' הוא
ד“יזרע ויטע” ובאורז קאי).  ↩



וכן כי“ר ור”ח מו“ק ג א וערוך ע' זבל וראב”ד בפי'  ת"כ ריש בהר (ועי' במשנה).  ↩



[וכן לי‘ בכי“ר.] וכזה למשל גם בפיאה פ”ו יט
סע"ב: במקומו הוא עומד וכו’ (וגם שם הגיהו כבר רש"ס ואחרים: תמן
תנינן!).  ↩



אבל בטעות מלקמן, שכאן מביא רק המשנה בלשונה?  וחסר אחריה [מן מה דתני…] הוי.  ↩



ואולי היה כתוב כאן: הקוצץ קורת שקמה!  ↩



שו' ל“ט: כל הנוף – כ”ה גם בכ"י!  ↩



(ועוד = עודדא). ואולי היה הנוסח תחילה: ועוד  מתכוין וכו' במקום “וכי”.  ↩



שו' נ“ג: אין מחרשין – כ”ה גם בכ“י! (ועי'  בסמוך), ומוגה עי”א: מחדשין (ר‘ מוגהת לד’).  ↩



כ“י ר': ואו בני (= ואו כני), ובר”ה פ“א נז רע”א:  ואין כיני. וכן הגיהו כאן בדפוסים.  ↩



שו' י“ח: לו נן – כ”ה גם בכ“י, וצ”ל:  לינן.  ↩



אבל נראה ד“בשיתה וכו' אלא בשבעה” – בתמיהה  היא.  ↩



שו' נ“ה: תו עבד – כ”ה גם בכ"י.  ↩



שו‘ ס“א: זרעו מיכן ולבא – בכ”י: ממעל לז’ של  “זרעו” כמין י.  ↩



“מאן” ליתא בכ“י ר', בנדרים פ”ח מ ע"ב: כירק הן,  הורי רבי יוסי וכו'.  ↩



ובמו“ק פ”א פ ע"ג איתא.  ↩



וכיה במויק שם.  ↩



ואיתא במו"ק.  ↩



ובמו“ק איתא, וע” שם.  ↩



אבל “ממועט” גם ג‘, כ"י פ’ ומ‘, ורגיל  בירוש’.  ↩



וכ“ה בירוש' מו”ק פ“א פ ע”ב, וצ"ל: שיעמיק  ג'.  ↩



שו‘ 36 מ“ג: סחר (ב"פ) – כ”ה גם בכ“י, וכן בכ”י  מ’ ובר“ש ורא”ש, ועי' רע"ב.  ↩



וליתא גם ג‘, כ"י פ’ וה'.  ↩



וכ“ה שם במשנה בג‘, פ’ ועוד ובפיסקא שבירוש' שם,  לה ע”א.  ↩



והיה כתוב בוודאי: ויבנין (רשמי “יב” נכרים),  כמו שהוא בערוך ד"ר (אהצ"ו): זבנין – זימנין.  ↩



שו‘ ה’: בר יעקב – כ“ה גם בכ”י!  ↩



שו' כ“ב: כהדא – כ”ה גם בכ“י, וצ”ל: בהדא  (בדא).  ↩



ועי‘ ירוש’ מו“ק פ”א פ ע“ג. ועי' ראב”ד שמיטה פ“ב
הי”ג: זו הגרסא משובשת מצאתיה בירושלמי וכו' ומהר"י קורקוס שם (עי'
אהצ"ו).

ולמטה מגליון זה באותו כתב: אבל פירצה שהיא סגה את  (ונמ' עי"א), אבל המגיה רמז לנוסח מו"ק: אבל פירצה וכו'.  ↩



ועי' מו"ק שם.  ↩



שו‘ מ’: וכתוב אחר – כ“ה גם בכ”י.  ↩



אבל ליתא גם לו, פ‘, ה’ מ‘, ד"ר וערוך ע’ נט.
ותוספות היא במשנה, ומפורש בירוש‘ כאן לה ע“א: ”אף באבנים כן?ז אשכח
תני אף באבנים", ועי’ בתוס' פ"ג ט: צרורות וחרסין.

[ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 54.]  ↩



שו' 14: רבן שמעון בן גמליאל הכל – גם בכ“י חסר  ”אומר".  ↩



וכ“ה בילקוט בקונטרס אחרון (ג' 330), וכ”ה בסנהד'  שם.  ↩



אבל הנכון: מיזל, וכ“ה בילקוט שם, וכ”ה בסנהד‘:
מיזל הוה בהדא, כלומר: היה מת, כמו בחגיגה פ“ב עז ע”ד: ואזיל ביה,
תרומות פ“ח מו סע”ב: עד דאזלון כולהון. ועי’ מש"כ שבת יד ב.  ↩



אבל ליתא גם בספ“ה לו סע”א ובע“ז פ”ד מד  ע"ב.  ↩



“תובין” גם בכ“י, כ”י ר‘: חובים, תוס’ פ"א ט:  תחובין.  ↩



וליתא גם ג‘ (54), ולשון הירוש’ הוא.  ↩



כי"ר: ובפוניות, ג‘: וכפוניות, ועי’ פי‘ הגאונים  עמ’ 145.  ↩



אבל כן גם בג‘ 55 שו’ 28 (ירא……….אל), וזה
מפורש במדרש תהלים פ“ד ד: א”ר יונה וכו' אל חיל. עד איכן אמר ר' פנחס
עד יראה אל אלהים בציון (עי' בובר שם הערה יד).  ↩



וכן ג‘, אבל עי’ מש“כ בברכות! ועי' גם ”נבוכד“  בשירי רשב”ג (ועי' גם לוין אגרת XLII).  ↩



שו‘ כ“ז: בר פליא – כ”ה גם בכ"י, ועי’  אהצ"ו.  ↩



ובמפתח לר“נ ברכות מ ע”ב: ומן השיתין ועד התאנים,  ר"ח פסח' נג א: ומין השיחים חמשים.  ↩



עמו – גם ר“ח פסחים נג א; בתוס' ר”ה ד א:  אצלך.  ↩



ובר"ח שם ובערוך ע' בנות שוח: לשלש  שנים.  ↩



ר‘: וכר’ שמעון! וצ“ל: ודרבי יוסי, וכן ר”ש  וריבמ"צ ומלאכת שלמה.  ↩



מן האותיות הניכרות: לפ – לי/ו, ובאמת בכולם: פתר מתניתא, אבל גם ר"ש כאן: פתר
לה.  ↩



שו‘ נ“ח: וריכנו – גם בכ”י בר’, וכן בכולם, וכן
לו ע“א וכן למטה לז רע”ב: במרוכנין, וכן ר‘ וכן ר"ש בד’. “דיכון” (?)
גם בתשו' רה“ג שבאשכול ח”ב, 48.  ↩



ואיתא גם [בכי“ר], בר”ש וריבמ"צ.  ↩



בירוש‘ גטין ספ“ה מז ע”ג: ראו אותו לוקח מן הסירקי
&lt; …. &gt;
אסור. ואין תימר במקום שזורעין ואוכלין ראו אותו לוקח
מן הסירקי מותר, והית כתוב בוודאי: מן הסירקי
&lt; אין תימר במקום שזורעין ואין אוכלין ראו אותו לוקח מן הסירקי &gt;
אסור. ואין תימר וכו’, וכגי‘ זו היה כתוב לפנים כאן: אין תימר במקום שזורעין
&lt; ואין &gt;
אוכלין וכו’ אין תימר במקום שזורעין ואוכלין, אבל רשב“א בגטין סא יא
ד”ה משאלת העתיק מירוש‘ גטין (“הכא”, ואהצ"ו כאן לא דק): אין תומר
במקום שזורעין ואוכלין וכו’ אסור ואין תומר במקום שזורעין ואינן אוכלין
וכו‘, ועי’ שו"ת אבקת רוכל סי‘ כד, שהחזיק בנו’ הירוש' בגטין ופירשהו.  ↩



מ“א: נעבוד – כ”ה גם בכ"י!  ↩



וכן בגמרא לו ע“ד בכ”י, וכן לז ע“א בכ”י, וכן הו‘  לו, כ"י מ’ ועוד (עי' ד"ס), וצ"ל: אמנס (בסמ"ך).  ↩



וכן הו‘ לו, כ"י מ’ ועוד (עי' ד“ס  ואהצ”ו).  ↩



וכ“ה בקידושין ספ”א סא ע“ג, וכ”ה בנחמ' ח  יז.  ↩



ובקידושין שם: אבתיך, וכמו בכולם, וכ“ה בילקוט  נחמיה ר' אלף ע”א, מירוש‘ שביעית, וכן בקונ’ אחרון (390).  ↩



הנקודות רגילות בשם זה, עי‘ למעלה (ברכות פ"ה הע'  65), ואינן סי’ מחק, וכ“ה בקידוש' שם סא רע”ד.  ↩



שו‘ נ“ג: ערכייא – כ”ה גם בכ"י, וכן בקיד’: שכייה  (= ערכייה), אבל בב“ר פמ”ד כג כהוגן: ערוייה, בב"ב נו ב: ערבאה.  ↩



וכן בקידוש' שם. [כי"ר: ודרמסק.]  ↩



וגם בכ“י ”לבלבו“, בתוס' אהלות פי”ח יד: לכלאבי.  [כי"ר: לכלבא.]  ↩



בגטין פ“א מג ע”ג: ולתין במיהון. (“סברין מימר”  הראשון ליתא שם).  ↩



שו' י“ד: אילפן – כ”ה גם בכ"י!  ↩



[כי"ר: ותרנגלה.]  ↩



שו‘ כ“ה: דזרך – כ”ה גם בכ“י, כ”י ר’ וריבמ"צ:  דזרד.  ↩



[נ"ל שהיה כתוב (ב"פ): ואוכלין.]  ↩



ושכח המגיה למחוק אות מ‘ של “מדיקליא”, וכן ר’:  דקלייא.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, שר' זעירא שאל לרחב”ו ורחב"ו  שאל לבני ר' אביתר.  ↩



אבל גם בכ"י ר': דירמה.  ↩



כ“י ר': מטווריס אמנס, בחלה פ”ד ט ע“א: אמנם –  מטוורס אמנם, בתוס' תרומות פ”ב יב: מטורוס אמנוס.  ↩



וכ“ה בחלה שם, אבל הנכון כבכ”י, ובתוס‘ שם (דפו‘  וכ"י ר’): נסין שבצדדן רואין אותן וכו’.  ↩



בחלה שם: לטוורס אמנם, עין יעקב: לטור אמנוס, וכן  בשהש“ר פ”ד ח (אתי מלבנון): עד טוורוס מונוס (= אמונוס).  ↩



שו‘ ל’: הולכין הולכין – כ“ה גם בכ”י.  ↩



אבל גם כ“י ד': מין במינו [כל שהוא]. וכ”ה
בנדרים פ“ז לט ע”ד, וכן היה כאן לפני הר“ש, כאן ושמ”ק ב“מ נג א. ובתוס'
תרומות ספ”ה ליתנייהו “מין במינו וכו' ”, בין ברישא בין בסיפא, ועי'
נדרים נח א.  ↩



שו‘ ח’: ושרא לי לון – כ“ה גם בכ”י, ר“ש:  ושרא לון, ועי' מש”כ לעיל בברכות.  ↩



כ"י רומי: בכורין.  ↩



ר“ש כבד', בחלה ספ”ד ס ע“ב: לאחריה לשם, [וכן  בכי”ר כאן.]  ↩



כ"י רומי: עיליי קינריסה.  ↩



כ"י ר': ולעשות בהם.  ↩



[וכן ליתא בכ"י רומי.]  ↩



ר“ש בשתיהן: אמרי. [כ”י רומי בשתיהן:  אמרין.]  ↩



אבל לשון קצרה ויפה היא, וכן ר"ש.  ↩



ר“ש: מיניה, [וכן בכ”י רומי.]  ↩



אבל למטה שו‘ 24, 27: מותר, ובאו“ז ח”א סי’ ש“ל
גם שם: כשר (אבל בשו' 27 גם שם: מותר), וכן שו”ת רמ“ע סי‘ כט, וכן
בסנה’ פ”ג כא ע"א.  ↩



שו‘ 26: כל שני שבועו’ – כ“ה גם בכ”י  (שבועות).  ↩



ונמחק בטעות, וכ“ה גם באו”ז שם (ועי' שם),
ובסנהד‘ שם, כא רע"ב נשאר עוד שריד מזה: דמתניתין תמן רבי בא בר
זבדא דמר שמועה וכו’, וכ“ה בכ”י ר‘ כאן, וצ"ל: תמן
&lt; אמר ר’ בא בר זבדא וכו‘ דמתניתן אקלס &gt;
רבי בא וכו’ (עי' או"ז שם).  ↩



שו' 57: כתרי תניי – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  בתרי.  ↩



שו' 2 מ“א: ואין צורך לומר בבהמה – כ”ה גם  בכ"י.

שו' 20 מ“ו: בבית חבר – כ”ה גם בכ“י! וצ”ל:  הבד.  ↩



שו' 46: ורבה אוכלי – בכ“י מנוקד: וְרִבָּה,  ילקוט שם, ר”ש וריבמ"צ: וריבה.  ↩



קונט' אחרון (330): מלוגמה.  ↩



אבל גם ר“ש כן. [כי”ר: מתנית' (  =מתניה).]  ↩



ורא"פ הגיה: אוכלי בהמה.  ↩



[וליתא גם בכ"י רומי.]  ↩



ו“נישמעינה מן הדא”, שבפנים בשורה ב' בדף
94a של כה“י נמחק עי”א, ונשמט מן “להדלקת הנר” עד  “להדלקת הנר”, וחזר המשלים והשלים הכל.  ↩



וצ“ל: אוריירא כבכ”י ר': אורירא; “זו סימי”
נפרד גם בכ"י ובטעות. (“אודיירין” במקום אוריירין גם במשניות
שכדפוסים).  ↩



ו“לא של”, הגון מפני “ולא שמן” הסמוך.  ↩



וכן מע“ש פ”ג נד ע“א בכ”י: אלא [אם] כן הוא,  ונמ' עי“א; בשבת פ”א ג ע“ג, בע”ז פ“ב מא ע”ד: אלא כיני.  ↩



ובע“ז פ”ה מד ע“ג חסר ”או תפוח לחולה".  ↩



[וליתא גם בכי“ר] וליתא גם בתוס' פ”ו כה.  [ונוסף ע“פ ביצה פ”ג מ"ח.]  ↩



שו' 49: מחוי לה כהדא – כך גם בכ"י.  ↩



והסופר עצמו מחק רק “אמ‘ ר’ יוסי וכו' ” הכפול  למטה במקומו (ועי' בסמוך). שאסור לחבר – גם כ"י רומי.  ↩



והסופר השמיט תחילה את כל הגמרא שבין “שר‘ ליעזר
או’ בו” עד “שר‘ ליעזר או’ בו” וחזר וכתבה. “שאסור לחבר” גם
ר'.  ↩



שו' 62: ירחוץ – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וכן בהו‘ לו ועוד, וכן נעתק בברכות פ“א ג ע”א  בכ"י ג’, ובב“ר פע”ט בטעות: הכרוב, ועי' מש"כ לעיל.  ↩



שו‘ 62: דמייתי לי חד דלא – “חדדלא” גם בכ“י,  ומוגה עי”א (ד‘ לר’): חרדלא, וכן כ"י ר’: חרדל.

שם: כרבי יונׄה – יונה, נ נקוד, אבל בגליון לא  העיר כלום, ר' כהוגן: יודה.  ↩



וכ“ה בביצה פ”א ס ע"א: להון.  ↩



ובביצה שם: דאנא שרי והוא אסר. ואסר וכו‘,
וגם שם “דאנא” מוגה על הגרד (וכמין רשמי: נ־נה נראים מעט) ושם ג’
(157): נֵינָה = אֲנָא + נָא) שָׁרֵי וכו'.  ↩



שם: אבתינו – כ“ה גם בכ”י.  ↩



ועי' ב"ר שם.  ↩



בב"ר שם: בהדין.  ↩



ועי' גם ב"ר שם.  ↩



ועבר – גם בב"ר.  ↩



וכן כל ההלכות עד סוף הפרק, עי' להלן.  ↩



בד“ק בטעות: תלתים, אמ”ד, זיט‘: תלתין!, וכן בפי’  הרמב"ן ויחי (אהצ'"ו).  ↩



כנו' הכתוב ביהושע יג כז, [וכן בכי“ר]. ”הרן"  שכראש השורה הוא מן הגליון.  ↩



שו' 54: דרעלה – כ“ה גם בכ”י [ובכי"ר].  ↩



שו' 59: מעורכות הן – כ“ה גם בכ”י, ריבמ“צ:  מובלעת היא. [כי”ר: מערכות.]  ↩



ר“ש: והן שביכרו. [כי”ר: שבכירוי =  שביכירו?]  ↩



בערוך ע‘ שמת ליתא בדפוסים ישנים "בה’ ט' “,  ואהצ”ו לא דק.  ↩



אבל כ“ה בר”ש: אם בפירות היתר בהדה (וכצ“ל:  בהדא – לאוכליהן, כבר”ש).  ↩



אבל בסמוך (שו' 7) כבד‘, ועי’ מלאכת שלמה.  ↩



וכן בגמרא להלן ע“ד, וכן למשל בירוש' יומא פ”ג מ  ע"ג: יואחר דבר (בבלי פסחים נט ע"א: יאוחר).  ↩



אבל כ“ה בספרא אמור פ”ט ד: אותם אותם אלה הם
(מועדיי] אין אלה מועדיי. ר“ח ר”ה כו ע“א: ת”ל תקראו אותם אלה
וכו'.  ↩



ועשה סימן התשלום שלא במקומו, וצ“ל אחרי ”מועדיי“  וכבת”כ, ואחריו: לפני זמנו עשרים וכו'!  ↩



אבל באו“ז ח”ד סי‘ קכב ובירוש’ מכות פ“א לא ע”א:  שמיטה.  ↩



אבל צ“ל:
&lt; כמַן דאר מעשרות מדבריהן, ברם &gt;
כמאן, וכ”ה בעיטור פרוזבול, ד“ו מט א ובס' הזכות להרמב”ן סי‘ מט (אהצ"ו), כ"י
ר’: כמאן דאמר [מעשרות מדבריהם (ניחה שיתקן הלל פרוזבול) ברם מן(!) דאמ‘] מעש’ וכו'. (ניחה וכו‘ – פי’ הוא).  ↩



אבל ליתא נם בר“ן גטין סי' תנח ובכו”פ פמ"ט (ד"ב  קח).  ↩



[כי“ר: ואו‘], בסנה’ פ”ה כג ע"א:  וכותבין.  ↩



וכ“ה בסנהד' שם. [כי”ר: מתניתה אמרה  כן.]  ↩



כלומר שהוא ט“ס, וצ”ל: מודע, כנו‘ כ"י ר’;  בראשונים (עי' אהצ"ו): מי מודיע.  ↩



אבל כן הוא גם כ“י ר‘: שמוע' כן, ועי’ ב”ב סו  א.  ↩



וכ“ז פיסקא של המשנה, אבל כאן שייך פיסקא של הלכה
ז', ובשביל כן הוסיף המגיה בגליון: ”ואו' לו משמיט אני“, אבל צריך היה
למחוק גם ”רוח חכמים נוחה הימינו", שנשאר עוד.  ↩



שו' 39: הגוזל – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: הגוזלן  (=הגזלן).  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכן מפורש בירוש' ב”מ פ“ד ט  סע”ג ושם ע"ד (סוף הלכה ג).  ↩



אבל בקידושין פ“א ס ע”ב: ויוצא חוץ רשות,  ובגטין פ“ח מט ע”ב: חוץ מרשות.  ↩



[וכ“ה בכ”י רומי.]  ↩



אבל ליתא גם ר', וליתא גם בגטין פ“ז מח  ע”ג.  ↩



ואיתא בגטין, ושם: אמור דבתרה.  ↩



אבל ליתא גם ר' וגטין שם (ושם: ולא  אפילו).  ↩



וצ“ל: [ברם] הכא, וכ”ה בגטין שם.  ↩



ועי' גטין שם.  ↩



שו‘ 26: קניטרוכוס – כ“ה גם בכ”י, כ"י ר’ וגטין  כהוגן: קניטרופוס.

שו' 27: מקטיר לשדים – ־מקטיר (גרד של אות אחת לפני  “מקטיר”).  ↩



כ"י ר': אבמרי, גטין שם: אבא מרי, וכזה  היה כתוב כאן במלה אחת.  ↩



בגטין: המקטר, ונראה שגם כאן היה כתוב:  המקטיר.  ↩



כ"י ר‘: קיניקוס, ר’ יוחנן וכו‘
קונדריקוס קורדייקוס (ובשו' 31: קונדרייקוס), בגטין שם: קינוקוס.
רבי יוחנן וכו’ שנותנין לו. קורדייקוס אין וכו' (ו“קונדיקוס” ליתא, וב'
נוסחאות הן).  ↩



שו‘ 35: בר דו – כ“ה גם
בכ”י, וכן שו’ 37, כ"י ר' כאן: כד הוא (וכ"ה בגטין), ושם:
כדו.  ↩



אבל בוודאי היה כתוב מתחילה “כולום” כבסורית  א“י ושומרונית, וכן במכתב שנכתב בדרום מצרים (בוודאי מבן־א"י),
JQR. חט”ז (1904) צד 5 (סי' 4) שו' 18: שאין (!) לי  כולום כאן.  ↩



אבל כ“ה ”לא“ בירוש' גטין פ”ה מז רע"א.  ↩



כ“י רומי: ליפסה, אבל בשו' 12 כבד”ו.  ↩



שו' 21: ושמעת – גם בכ"י כן!  ↩



וכ“ה בחגיגה פ”א עה ע“ד וביבמות פי”ב יב  ע"ד.  ↩



אבל כ“ה ביבמות פי”ג יג סע“ג בד”ו, ובכ“י ר‘:  תרומותיכם (והרימותיכם]! ועי’ להלן, פ”ג מב ע"ב.  ↩



שו' 38: חט – כ“ה גם בכ”י. [בכי"ר: חטא,  כבמקרא.]  ↩



שו' 47: מהו שיעשה כהן – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: בהן,  וכ”ה ביבמות.  ↩



אבל כ“ה ביבמות שם יג ע”ד: כותי פשיטא, ועי' מש“כ  לעיל פיאה כ ע”ד.  ↩



שו‘ 57: כשם שהוא מעשר – כ“ה גם בכ”י, וחסר  “מביא”, וכן כ"י ר’, ועי' יבמות.  ↩



וצ"ל לפי לשון הירוש‘ לעיל: מהו שיביא פסח  וכו’ חובה אינו מביא או וכו‘ ועי’ יבמות.  ↩



ועי' יבמות שם.  ↩



אבל אינה השלמה כ“א הגהה במקום ”והשוטה“  המוטעה, וליתא בכ”י ר' ורש"ס וראשונים (עי' אהצ"ו).  ↩



[כ"י רומי: גידופים.]  ↩



אהצ“ו בשם הר' זליגמן מעיד: שבכ”י ליידן כתוב
שכור אפילו שתה רביעית כך היא בנוסחא הישנה בהכ“י ובא כותב שני ומחק
מלת אפילו ומחק מלת רביעית וכתב במקומה פחות. ואחר כך בא כתב שלישי
ומחק מלת פחות וכתב במקומה יותר! ואין הסבר בדברי זליגמן. בכ”י ר‘:
אפילו פחות מרביעית (וכצ“ל בכ”י שלנו: מרביעית!), וכן היתה גי’
הר“ש כאן, ובמדרש שמואל פ”ב: שתוי פחות מרביעית שכור
רביעית.  ↩



אבל צ“ל: דעוון דעוון, וכ”ה בכ"י ר‘, פי’ דעות  דעות, ורגיל בירוש' (עי' אהצ"ו).  ↩



וליתא גם בכ“י ר' והר”ש. זליגמן מעיר: “כי נראה
בולט ממקום הזה בכ”י ליידן כי הכ"י הזה היה לפני המדפיס בומבורגי
שהדפיס הירושלמי בראשונה. כי בכ"י יש סימן מיוחד על כל מלה שמתחלת
עמה דף חדש, ובמקום הזה הסימן על המלה “אין תורמין” התחלת ד‘ מ“א
בד”ו ואחר כך בא אחר ועשה סימן אחר "בין המלות דברים מקולים וכו’ “
[וסידר המסדר בתחילה דף מ ע”ד עד כאן ואח“כ טעה ולקח ”אין תורמין"
לתחילת דף מא!].  ↩



וכתיבה זו רגילה בכ“י, בפי' הגאונים ובאגרת רש”ג  ובהו' לו ועוד.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו, כ"י פ’, ה‘ ב’ ועוד, וליתא גם  להלן בגמרא (מ ע"ב), ועי' מש"כ לעיל.  ↩



וליתא גם פ' ועוד.  ↩



ועי‘ ירוש’ מא ע“ד ורא”פ שם.  ↩



ר"ש: וגו', ולמטה בירושלמי: כדגן  וגו'.  ↩



ת"ל כבקונ' אחרון (ג' 331): מניין [לתרומת  מעשר]!  ↩



וזה רגיל בכ“י, וכ”ה בר“ש כאן, בתוס' רי”ד ב“ק  קטז ע”ב, רדב“ז ומהר”י קורקוס (עי' אהצ"ו) ובקונט' אחרון שם.  ↩



“שניטלת” בר“ש כאן (שניטלה) וטבול יום פ”ד מ"ז  (ועי' אהצ"ו) ובקונ' אחרון.  ↩



שו' 16: מניין שהאמת – צ"ל: שתרומת,  בגליון – מטושטש.  ↩



והנכון כבכ“י: במי, וכ”ה בר"ש,  ↩



שו‘ 43: מיכן הרבה, – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל:  מינין, כ”י ר’: מינים.  ↩



כ"י ר': יהי בה כהדין.  ↩



וצ“ל: וההנו (=וההן הוא) נשוך, וכלשונו בכלאים  פ”ט לב סע“ד: וההן נו נשוך (ג"פ), עי' אהצ”ו, אבל “נו” נכון.  ↩



וכן כ"י רומי.  ↩



אבל ליתא גם בשבת פ“ג ה רע”ג ובתוס' שם פ“ג/ב ה,  והגיהו ע”פ הבבלי ב"ק עא א, חולין טו ב (ועי' שם ד"ס) ועוד.  ↩



אבל צ“ל: אין תימר מונין אין כאן מונין, וכ”ה
בשבת שם: אין תימר מיניין אין כאן מניין. נטע פחות משלשים יום לפני
שמינית ונכנסה שמינית אין וכו‘ חשד אין תימר מיניין יש כאן
מיניין ותניא כמאן דאמר מפני החשד ברם כמאן ואמר מפני המיניין
וכו’. וכאן בתרומות החליפו “הגירסא”, ועי' פ"מ.  ↩



=מחוורין, עי‘ חלה נז ע“ג ושם נח ע”ג, ועי’  לעיל.  ↩



אבל מלה אחת היא: “לוקבל”, וכ“ה בסורית
”לוקבל“ (=לקובל, לקביל), וכ”ה בכ“י ר' לעיל סע”ב: תרין כלוקבל
תרין (במקום “כל־קביל”) [אבל כאן גם בכי“ר: לו קבל], רא”פ הגיה: לון
לקביל.  ↩



פ‘: אם ספק תרומה יחזור וכו’.  ↩



אבל החסרון מקומו אחרי “למקום”: [
&lt; אחר &gt;
אינה מדמעתן נפלו שתיהן למקום] אחד.  ↩



שם: בקטנה שבשתיהן – כ“ה גם בב”י, וכן להלן  בגמרא, מב ע“א שו' 41 (גם בכ"י!), וצ”ל: כקטנה.

שו‘ 59 מ“ה: מטמין – כ”ה גם בכ“י, וכן בכ”י פ’.  ↩



שו' 60 מ“ח: שאני נהנה – כ”ה גם בכ"י (אבל לפני  זה: שאיני נכנס!).  ↩



מימתיי בכ"י – נם בשו‘ 58 ו־62, ולא הגיה (ובד"ו:  מאימתי), ועי’ ערוך ע' מתי.  ↩



שו' 9: באומר בתוכו – כ“י: כתובו, והוגה עי”א  כבד"ו.

שו‘ 25–26: מן מה שעובר בלא תעשה אתה יודע מה שעשה –
כ“ז כתוב בידי הסופר על הגרד. הר”ש מביא: מה שעשה עשוי ולוקה,
ואצלנו היא מימרא מיוחדת בשם אותו האמורא רבי חמא בר עוקבא בשם רבי
יוסי בי רבי חנינא אמר לוקה (עי' אהצ"ו), ובכ"י ר’: ר‘ חמא בר עוקבא
בשם יוסה בר’ חנינ‘ מן מה שעבר בלא תעשה אתה יודיע מה שעשה עשוי [ר’
יעקב בר אחא ר‘ שמעון בר בא בשם ר’ יוסה בר חנינא] לוקה
&lt; אמר &gt;
ר‘ זעירא וכו’  ↩



שו‘ 47: בטבל וכתרומה – בכ"י: כטבל וכתרומה, והיה  כתוב בשניהם ב, ונתקן לכ’ עי"ע!

שו' 48, 50: כטבל וכמעשר – גם בכ“י, וט”ס, וצ"ל: בטבל  ובמעשר (תוס' פ"ד יג).  ↩



בשו“ת רב”א סי‘ א דף ז ע"ב: אמרית קומי רבי  אבהו מה פליגין וכו’ ואמר לי ר‘ אבהו וכו’, וכן עיקר.  ↩



אבל רב“א שם וריבמ”צ כאן: פטור דברי ר‘ שמעון
ורבי יוסי מחייב (אהצ"ו). ומדברי הירוש’: וכי קדשים אינן תורה ורבי
שמעון פוטר ותנינן וכו‘, יוצא דט"ס הוא בדפוסי הירוש’, וכן העיר
בגליון הש“ס כאן (ר' שלמה כהן בהקדמתו לאהצ"ו). וצ”ל לפי סדר הכ“י:
בחוץ חייב דברי ר' יוסי ור”ש פוטר. [גם בכי“ר הנוסח: בחוץ
פטור ד”ר יוסה ור' שמעון מיחייב].  ↩



שו' 1 מ“א: ומוציא ממנו – כ”ה גם  בכ"י.

שו‘ 4 מ“ב: ומפריש עוד – כ”ה גם בכ"י, וכן פ’.  ↩



[המגיה חשב תחלה, שכה“י חסר ”וכשאינו ידוע…"  והשלימו בגליון, וחזר ומחקו.]  ↩



שו' 29, 31 מ“י – בכ”י: הבד, בד, וצ"ל: הכד,  כד.  ↩



אבל גם כ"י פ': וקפייה.  ↩



אבל ליתא גם הו‘ לו, כ"י פ’, מ‘ ב’ ורע"ב.  ↩



שו' 36 מי“ב: כשתי עיירות – כ”ה גם בכ"י!  ↩



והוא ר' לוי בר חיתה, שנזכר גם בסוטה פ“ז יז ע”ב
ובשבת ספ“ו ח ע”ד (שם: חיותא, אבל ילקוט קונט‘ אחרון, ג’ 316:
חייתא). כי"ר: כי אתא!  ↩



וכ“ה בכ”י ר‘, והנכון כבכ"י, ותמוהי קמתמהי: לא
כמה דנן אמרין תרם ועלה בידו אחד מששים (כצ“ל, וכן הגיה פ”מ) וכו’
כן ב“ש וכו', ולמה תנינן דווקא תרם ועלה בידו אחד מששים (וכ“ה גם
בתוס' פ”ה ו)? ומתרץ א”ר חנינה וכו' (שבאמת) לא תני בר קפרא אלא וכו''
(עי' רא"פ).  ↩



אבל הנכון כבכ“י, ועי‘ תוס’ פ”ד ו.  ↩



וה“א רחבה, התלויה ממעל ללמ”ד הטעתה את המסדר
לקרוא: מזה. א“צ להוסיף ”מה", ושאלה היא אם לחיוב או לפטור, ולשון
רגיל הוא בירוש'.  ↩



והיה כתוב: ויידא, ﭏא, “ויידא” נכון.  ↩



וליתא גם רמב“ן ע”ז עד א ועוד (עי' אהצ"ו). [ויש  כאן דיטוגרפיה של “לתוכן ואבדה אחת”.]  ↩



ראב“ד ה' תרומות פי”ד ה“ח: בודאה. [בודייה – גם  כי”ר.]  ↩



וכ“ה למטה שו' 41 גם בד”ו.  ↩



אבל הירוש‘ מוטעה וצ"ל: דברי ר' מאיר ר’ יודה  אומר (תוס' פ“ה יא ובבלי ביצה ג ע”ב).  ↩



שו' 58: בזו – ובזה – כ“ה גם בכ”י!  ↩



וכן הו‘ לו, כ"י פ’ ועוד.  ↩



שו' 40 מ“ד: לאחר שהורו – כ”ה גם בכ“י! וכן  כ”פ בסע“ג גם בכ”י!  ↩



וכ“ה בהו' לו וכ”י פ'.  ↩



[נאמר – גם בכי“ר), ועי' אהצ”ו.  ↩



ונראה קצת שהיה כתוב: ותרמן (במקום “כהדא” צ"ל גם  כאן: דהכא).  ↩



עי‘ מש“כ במ”ע REJ., 1921  עמ’ 54.  ↩



[הסופר כתב תחלה: אין בו שייור, ותיקן  וניקד: אין כֵן שייור.]  ↩



שו‘ 45: מן דאמר – כ“ה גם בכ”י! כ"י ר’:  מה.

שו‘ 47: בעיסת מאתים – כ“ה גם בכ”י, והוגה כנראה עי“א:  סאתים, וכן כ”י ר’.  ↩



שו' 63, 64: שהורו – כ“ה גם בכ”י.  ↩



[יש כאן שתי השמטות ע“י שויון הסופות: א) בסוף
עמוד כה”י מן “התרומה” עד “התרומה”; ב) מן “רב הונא” עד “רב
הונא”.]  ↩



“טנופת” בשורה 34 ו־35 – גם בכ“י, אבל ליתא בכ”י  ר‘ ובתוס’ פ"ו ה.  ↩



[ליתא גם בכ"י רומי.]  ↩



שו' 57 מ“א: חומשא – כך גם בכ”י.  ↩



אבל בכ"י פ' איתא.  ↩



אבל בכ"י פ' איתא.  ↩



אבל בד“ו בזיליא וקראקא; ד”ר, ריווא, ווינ‘, הו’י
לו וכו“פ פי”ט: שלא ניטלה וכו‘ שלא ניפדו; כ"י פ’ ה‘ ב’:
שניטלה – שניפדו, ועי‘ פ“א מ”ה. ועי’ אהצ"ו כאן.  ↩



[ואולי תוקנה ב לכ'?]  ↩



אבל נו' כה“י נכון, וכדאמר בסמוך: הא גידולי
תשלומין; ר”ש תרומות פ“ט מ”ד ומהר“ם חלאווה פסחים לד א: תשלומי
תרומה. [וכן בכי”ר.]  ↩



כ"י ר': מנהין = מן הן (עי' רא"פ).  ↩



שו' 2: בפדיון – כ“ה גם בכ”י.

שו' 4: אבל תרומת חבר – כ“ה גם בכ”י.  ↩



עי מש"כ בברכות.  ↩



[היו"ד שבסוף השורה נפלה.]  ↩



וכ“ה בחי' מהר”י קורקוס, כ"י ר': מדמילי.  ↩



אבל עי' לעיל.  ↩



והנכון: בנשירת, וכ“ה בסמוך: בנשירה, וכ”ה בפיאה  פ“ז כ ע”א, כ"י ר': משכחת בפאה (=בשכחת פאה!).  ↩



לעיל: רבי שמעון בן לקיש אמר להן.  ↩



[אין שום הגהה במשנה של הפרק.]  ↩



אבל הנכון: ותנינן, וכזה בכתובות פ“ג כז ע”ב:  תמן תנינן האוכל תרומה וכו' ותנינן אלו הן הלוקין.  ↩



ובכתובות שם: לא עונשין ולא מכות.  ↩



אהצ"ו, וכזה בכתובות שם.  ↩



ובכתובות שם מהופך: בגונב תרומת וכו‘ שכן האוכל  תרומה לוקה, והתני וכו’ בגונב חלב חבירו וכו'.  ↩



בכתובות: שכן מחוייבי.  ↩



בכתובות שם ע"ג: מכיון שחסם.  ↩



ובכתובות שם נו' אחר (עי' שם).  ↩



אבל בכתובות שם: לאוין לא כריתות.  ↩



אבל גם בסמוך: וזינת, ורגיל הוא.  ↩



אבל “אפילו” נכון, ובפעם הא' ליתא.  ↩



לפי כה“י היה צ”ל: לי במה. [לו במה – גם  כי"ר.]  ↩



אלא שיש בו ט“ז. רש”ס: ואם קצר את
הראשונה עד שלא זרע את השנייה, רדב“ז תרומות פי”ג הי"ג: ואם
זרע את השנייה אחר שקצר את הראשונה (עי' אהצ"ו).  ↩



כ“י פ‘ ועוד: ככר, הו’ לו: כבד(!), וצ”ל: בכד,
וכן היתה גי‘ הפירוש שבתוי"ט. [ועי’ במאמרי “מלאכת שלמה” לר‘ שלמה
עדני, סיני כרך מ“ד, תשי”ט, עמ’ שנב.]  ↩



שו' 31: או במי – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  כמי.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, עי' מש”כ בפי' הגאונים מקואות  פ“ד מ”ג (עמ' 118 הערה 21).  ↩



ונוסח כה"י הוא הנכון.  ↩



בע“ז פ”ב מא ע“א: דילמא מן וכו', כ”י ר' כאן:  דדלמה מן ריש לקיש.  ↩



אבל גם בע“ז ”לא", ובתמיהה קאמר.  ↩



בע"ז שם: ואינהר.  ↩



אבל גם בע"ז ליתא.  ↩



“לקת” גם בכ“י! אבל בע”ז: בגילוים ולקה  בדלקת.  ↩



וכ“ה בסמוך גם בד”ו, בשבת פ“א ג ע”ד כבד' כאן,  בע“ז פ”ב מא ע"ד: תיניינו ומייתין.  ↩



וכ“ה בע”י (ד"ר): מיכא, ובתוה“ב להרשב”א בית ג‘  שער ד’: מן הכא.  ↩



והנכון (?) “סרטא” (עי' רא"פ)? ועי' “כירטא”, ע“ז  ל ע”ב (תוס' תרומות פ"ז יד).  ↩



שו‘ 4: ניבי – כ“ה גם בכ”י = נבי (נְבִי) בתוס’  פ"ז יד, ועי‘ פי’ הגאונים 105.  ↩



שו‘ 10: ניקודין – כ“ה גם בכ”י, וכן בשו’ 12, 14,  17, וצ"ל בכולם: ניקורין.  ↩



וצ“ל: תובן ”שוב".  ↩



וכ“ה בפסחים פ”א כח ע"א (ושם כהוגן: היא –  היא).  ↩



אבל בפסחים שם (כח ע"ב) ליתא גם “בעיינה  היא”.  ↩



אבל הנכון “כתובה”, וכ“ה בפסחים, ועי' אהצ”ו  ולעיל ברכות (?).  ↩



וצ“ל: מה די מתניתה, כ”י ר': מה דמתניתה.  ↩



שו' 34: בכור – בכור – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  בבור.  ↩



ונכון הוא, עי' אהצ"ו,  ↩



ובכ“י ר': אחת [טמאה], וכצ”ל: אם היתה אחת  [טמאה].  ↩



שו‘ 51: סכן – כ“ה גם בכ”י [וכן בכ“י רומי:  סאכן!) וצ”ל: סָכָן, כלומר זקן שלנו, ר’ יוחנן.  ↩



ונ“א הוא ל”ימטא לההוא עמא".  ↩



ונ“א הוא ל”א“ל ומה כן”.  ↩



וכנראה היה כתוב: למיטרף, בב“ר פס”ג:  דיזעוף.  ↩



וא“צ להגיה. בב”ר: בי בני. [כ"י רומי:  בבני.]  ↩



כלומר שבמקום “לעניים” צ"ל: לכהנים,  כבנוסחאות.  ↩



שו' 25 מ“ד: והביכורים גידולי חולין – כ”ה גם  בכ“י (!), וצ”ל: גידוליהן (ועי' אהצ"ו).  ↩



אבל פיסקא היא למשנה, וגי‘ הירוש’ היתה (כנוסח  התוס‘ פ"ח ג, ועי’ שם!): כיצד הוא עושה.  ↩



שו‘ 61: אמר רבי אבא בר ממל מתניתא כשנתנו וכו’
(עד:) מתניתא תמן (=כאן!) וכו‘ (ע"ד שו' 6) בא כאן בטעות מריש פ“י מז
ע”א, וליתא בכ“י רש”ס, ושם: [אמר ר’ בא בר ממל] מתני כמאן דאמר
אף בדייש וכו‘, והשאר ליתא (אהצ"ו), והוא הנכון, ומגליון בא לכאן; וכל
הפירושים דחוקים. כמאן גם כ"י ר’. ונוסח שלנו היה: אית תנויי תני בדייש
שהוא מותר לך. אית תנויי תני בדייש שהוא אסור לך. אית תניי תני בדייש
שהוא מותר לך. מתניתא וכו'.  ↩



אבל נמחק בטעות, וכ“ה בכ”י ר': בגון  מבדקוניה.  ↩



אבל ליתא גם כ"י ר‘, ודברי הירוש’ עצמו  הן.  ↩



שו‘ 18: נפדה כשער – כ“ה גם בכ”י, אבל בכל הנוס’:  בשער.  ↩



וצ“ל: כן, וכן רש”ס, אהצ“ו. אבל ”והכא"  נכון.  ↩



וכ“ה ”מימיו מימיו“ הו' לו, כ”י פ‘, ה’ וד“ר,  וירוש' כאן מז ע”א ובערלה סב סע“א וע”ז מד רע"ד.  ↩



שו' 62 מ“ה: אם בזרע – כ”ה גם בכ"י.  ↩



שו' 6 מ“ח: זוזי – כ”ה גם בכ"י.  ↩



אבל כ"ה גם בגמרא, וכה בערוך ע' הלמון.  ↩



וכ“ה למעלה מו סע”ג (שכל הענין שם שייך לכאן)
ורש“ס כאן (וגי‘ כאן כנו’ הספרים למעלה). כ”י ר': וכמה
דתמר.  ↩



ליתא בכ“י (אהצ"ו) ור”ש, רש“ס וד”ק.  ↩



[וכן לי‘ בכ"י ר’.] ולמעלה בנוסחאות “אבל אם יש  לה”, ותו לא.  ↩



וליתא גם כ“י ר', וכן ליתא בעיטור ח”ב, הכשר הבשר
ד‘ לבוב, ז ע"ג (אבל איתא בחי' מהר"ם חלאוה פסחים), והוגה בירוש’ ע“פ
הבבלי (פסחים עו ב), אבל בבכלי ליתא ”שמואל".  ↩



ובערלה סג סע"א כלפנינו.  ↩



אבל “תני” גם בר“ש, ראב”ן סי‘ רעה ותוה“ב לרשב”א  בית ד’ שער א'.  ↩



שו' 21: זונין – כ“ה גם בכ”י (אבל בסמוך  “זין”).

שו' 23: כסאתים – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: בסאתים.  ↩



אבל כ“ה גם בע”ז פ“ג מב ע”א, כלומר: וגם כאן  ע"י עילה.  ↩



שו‘ 33: כבוש ברותה הוא – כ“ה גם בכ”י, אבל  הנכון כבכ"י ר’ ור"ש: כרותח.  ↩



שו' 36: את אמרת – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  אתאמרת.  ↩



כ“י ר': בחלב, וכן ריבמ”צ. בעיטור, הכשר הבשר ב
ע“א: בחלא (ובטעות באהצ"ו), ואפשר שרצה הסופר לתקן: בלולב
במקום ”חלב“ והציג ע”כ ראשו של ל' למעלה ונקרא: לולב
(לבלב).  ↩



שו‘ 46: הלמון – כ“ה גם בכ”י (רגל הה“א נתחברה  לגגו ונראית כח”ת), וכן בע"ג שו’ 2. ועי' בסמוך.  ↩



שו‘ 49: רבי כיריי – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: ביריי,  וכ”ה באו“ז ח”א סי’ תנד, ועי' אהצ"ו.

שו‘ 54: קומי רבי חנינא – בכ“י: קומי, ונ”ב עי“ע:
בׄׄשם. אבל חסרון גדול יש כאן, ובכ”י רומי: אמר קומי רבי חנינא
[בשם ר’ חייה רבה עד שלשים ואמ‘ ליה גיימה (!), שמעון בר בא
בשם ר’ חנינה] מעשה בא לפני ר‘ גמליאל ברבי, ובאו"ז שם: שמעון בר
בא אמר קומי ר’ חנינה בששים, אמ‘ גוזמא. שמעון בר בא בשם
וכו’, והשמיט הסופר מ“חנינה” עד “חנינה”, ובכ“י ר' צ”ל: גוזמא (או
“גזומה”, כמו בירוש' שקלים פ“ח נא ע”ב). [לפענ“ד בכי”ר: גזימה, אלא
שרגל הזי“ן קצרה כשל יו”ד.]

שם: רבן גמליאל בר – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: ברבי, כמו  באו”ז שם ותוס' חולין סד ע"ב.  ↩



או“ז: אבא לא מורה, ”אבא" גם  בתוס'.  ↩



שו‘ 55: ואנא מודה – כ“ה גם בכ”י. באו"ז ובתוס’  שם: מורה, וכצ"ל.

שו‘ 59: כשלוקות – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: בשלוקות, וכ”ה  ברמב“ן חולין צז ע”ב, ועי’ או“ז שם ואו”ז ח"ד סי' רעז.  ↩



שו' 19 מ“ב: במיני (!) פסמין – כ”ה גם  בכ"י!  ↩



אבל “גלעיני” גם הו‘ לו, כ"י פ’. “גלעיני” – גם  בגמרא (להלן ע"ד), ורגיל בירוש' ובמשניות.  ↩



שו' 30 שם: או קביים סאה – כ“ה גם בכ”י!

שו‘ 34 מ“ח: וניטף – כ”ה גם בכ"י, וכן הו’ לו וכ"י פ'  ועוד.  ↩



אבל גם בתוס' שביעית פ“ו ה”ז: נטל.  ↩



בע“ז פ”ב מא ע"ג: ונתן.  ↩



וכ“ה בשרידי ירושלמי בע”ז, 274.  ↩



שו' 62–64: המין (ה"פ!) –  כ“ה גם בכ”י, בע"ז שם: אומן, ובשרידי: אמון!  ↩



כ“י ר': מני (ולמעלה פ“ב מא ע”ד חסר שם אביו: רבי
יהודה בן (!) רבי אימי וכו'), וכ”ה גם בב“מ רפ”ז יא ע"ב: יהודה בן
בוני רבי אמי רב יהודה (ואהצ"ו שיבש בחנם).  ↩



אבל צריך להגיה: דהכה מה, “מה” נמשך ל“טעמא”  (וכדבסמוך “מה טעמא דרבנין”).  ↩



אבל הנכון כבכ“י וכ”ה במלאכת שלמה, וכ“ה בתוס'  תרומות פ”ט ט: אמר רבי.  ↩



[למענ“ד צ”ל: חדא, שנשתבש: חד א, ומזה נשתבש  הסופר וכתב: חד אמ'.]  ↩



שו‘ 57 בשם ר’ לעזר אם – כ“ה גם בכ”י, כ“י ר‘:  אמ’, וכ”ה בר"ש.

שו' 60: והא תנינן ובין – כ“ה גם בכ”י, ותוקן עי“א:  וכן (בי תוקן לכ'), וכ”ה בכי"ר: כן.  ↩



וכ“ה בר”ש תרומות פ“ה מ”ט ועוד (עי'  אהצ"ו).  ↩



וכצ“ל, וכן ר”ש וריבמ“צ. [ובכ”י בוי“ו ונגרדה  עי”א.]  ↩



ונ“ב עי”א (כתב ג'): בפ“ג דעדיות מעי. ובפנים היה  כתוב: מכי, ונמ' ע”י המגיה בפנים.  ↩



ושתי התיבות היו מקודם אחת; כ“י ר':  כמיניינו, וכצ”ל.  ↩



(המעיר קרא: נרלק!) וכ“ה ”נדלק“ בכ”י ר‘ ורש"ס
(אהצ"ו). ויש כאן חסרון גדול, עי’ כ“י ר'. [לפענ”ד כתב הסופר:
נחלק, ונגרדה רגל שמאלית של ח (להגיה: נדלק), ונראה כ“נרלק”.]  ↩



[מעניין, שגם בכ“י רומי ליתא כ”ז,]  ↩



אבל גם ר“ש עדני בכלים פכ”ה מ“ד ”בת“, וכלשון
המשנה שם, כנו‘ הר’ לו ור”מ דרנבורג ופי‘ הגאונים (עמ' 67), ועי’ מש"כ
שם עמ' 25 הערה 15.  ↩



שו' 19 מ“ג: משיקדיחו – כ”ה גם כ"י!  ↩



ורש“ס (אהצ"ו) וכ”י ר‘ וקונטרס אחרון (ג' 332):
עשר תעשר את כל כלל תבואת זרעך וכו’, והמגיה הכניס “כלל” שלא
במקומו.  ↩



שו‘ 55: גרורה – כ“ה גם בכ”י, קו’ אחרון שם:  גידורה, ובת“כ בחוקתי פי”ב ט: גרידה, ר“ש כאן בשם ת”כ: גדודה.  ↩



אבל צריך להוסיף יותר: הרי זו תרומה &lt;הבקיר
שבלים וחזר וזכה בהם ועבר והפריש מהן תרומה אינה תרומה&gt;. מה בין קמה
לשיבלין וכו‘, וכנו’ רש"ס (אהצ"ו).  ↩



ואיתא בתוס' פ"א א, אבל במשנה ליתא.  ↩



ועי‘ גי’ הראשונים באהצ"ו.  ↩



שו‘ 49: מן די ישפר אופי דבריה – כ“ה גם  בכ”י, וציל: דו – דכריה, ועי’ אהצ"ו.  ↩



ומימרא דר‘ יודן ישנה לקמן רפ“ד נא רע”ב, ושם
מקומה, ושם: תמן איפשר לו שלא [למרח ברם הכא איפשר לו] שלא לכבוש
(כנו‘ כ"י ר’, ועי' רש"ס). ו“איפשר” הא’ = אי אפשר. ורש"ס (אהצ"ו) הגיה
מדעתו.  ↩



כ"י רומי: פצולייה, כבסמוך.  ↩



ריבמ“צ: [תחתון] צריך לעליון ועליון צריך
לתחתון, וכן גי' הר”ש, רש"ס: [תחתון אין] צריך לעליון [אבל] העליון
צריך וכו'.  ↩



אבל צ“ל כבר”ש ורש"ס: סתמא ורבי יוסי.  ↩



אבל צ“ל כבר”ש ורש"ס: סתמא ורבי יוסי.  ↩



אבל סופף גם הו‘ לו וכ"י פ’ [וכ“י קופמן, ועי'  מ”ש] וערוך.  ↩



שו‘ 12 מ“ח: בלבסים – כ”ה גם בכ"י, וכן הו’ לו‘  וכ"י פ’, ועי' בגמרא.  ↩



שו‘ 7: מפליגין – כ“ה גם בכ”י (בד"ק: מפלגון,
ותיקן המעיר והוסיף י‘, אבל לא הגיה את הו’ השניה), כ"י ר’: מה
פליגין.  ↩



שו' 26: הו דו – כ“ה גם בכ”י, ר"ש: דהוא.  ↩



ובמשנה איתא.  ↩



של וטרסין(?), והעיר המעיר: “נגרד ומתוקן
וטרסין[?] עי”א“, ואולי היה כתוב ”וטכסין“ (עי' פיאה!); ר”ש:
וסחרין.  ↩



שו' 30: לפלח – כ“ה גם בכ”י. [וכ“ה גם  בכי”ר.]  ↩



וט“ס הוא מדברי חילפיי, כי שם בכ”י רש“ס כהוגן:  ומתקנן דמאי, וכבתוס', וכמו שהגיה בפ”מ.

שם: (דברי) ר‘ יוסי – ליתא בכ"י ר’, וכן עיקר, ונמשך  ללמטה.  ↩



ובב“מ פ”ז יא ב: בידיו.  ↩



בב“מ שם: [יצא עושה בידיו אבל וכו‘ בגופו. רבי  יוסי בי רבי יודן אומ’] דייש וכו'; כ”י ר' משובש באן.  ↩



בב“מ שם: הבודל. [ול”נ, שהיה כתוב: המדיל,  ותוקן: הבודיל.]  ↩



וליתא גם כ"י ר'.  ↩



וא“צ, [ולי' גם בכ”י רומי.]  ↩



שו‘ 36: בבלוסין – כ“ה גם בכ”י (ב"פ), ועי’  במשנה.  ↩



“אימן” גם במשנה ירוש‘ בב"מ שם, ר’: מאומן  לאומן.  ↩



והיה כתוב: המחובר, כ“י ר': המחבר (רש“ס אצל
אהצ”ו: המחובר!), והעיקר: המובחר, ושאלת רבי חניי קאי על מ”ד, עי'
רא“פ, ולא כפ”מ.  ↩



אבל “איפשר” הוא אצל הסופרים הקדמונים = אי אפשר.
וכן בסמוך שו‘ 54: ואיפשר שלא נטרפה דעתו, (בכ"י ר' בטעות (?): ואי
אפשר!), אבל בר“ש מע”ש פ“ט מ”ה כבד’, וכן בכמה ראשונים (עי'
אהצ"ו).  ↩



וא“צ, אבל בר”ש מע"ש שם כבד'.  ↩



אבל ליתא גם בתוס' טהרות פ“ט ו, והגהה היא ע”פ  הבבלי (פסחים ט א).  ↩



אבל ליתא גם במשנת ירוש‘ במע“ש פ”ה מ“ט, וכ”ה שם  כ"י פ’, ה‘, ב’, אבל בר“ש מע”ש שם בבדפוסים כאן.  ↩



אבל “היא” גם בר"ש.  ↩



וכ“ה בריש, אבל א”צ להגיה.  ↩



שו‘ 7: ובטל גרמיה – גי’ הראשונים (עי' אהצ"ו):
ובשל, אבל נו‘ נפלאה בכ"י ר’: ובטל כרמין, כלומר ובטיל (ובצל) כְרָמִין
אכל, שהיה נופן נוטה לרה"ר.  ↩



וכ"ה כהוגן בספרי תצא פיס' רכט ובסוכה ג  א.  ↩



ובסוכה נב א: פטורה וכו' ואינה טובלת.  ↩



וחסר גם בפסיקתא דר“כ, צא ע”ב.  ↩



ובפסיקתא שם: כוסים (כ“י א”פ וכרמולי: קוצים)
כסוחים, אבל גם בסמוך בירוש': שיקוץ את קוצין (ובבבלי ב"מ פג ב:
קוצים אני מכלה – ויכלה קוציו). ונראה שנוסח כ“י שלנו היה לפני
הפייטן על כ”ד משמרות כהונה (כ“י א”פ Mss. hebr. d. 63) דף 85b (פוטוגרפיה של דף זה היתה
לפני שלוחה מאת פרופ' קאהלע): יושבים חושבים יועצים… צים קוצים
להרגה. וצ“ל: [קצו]צים קוצים (=קוצצים). וכן הקליר ב”אץ קוצץ“ (פרשת
זכור): ”קצוצי לקצץ".  ↩



שו' 60: באכילה אחת – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  כאכילה.  ↩



וכ“ה בתרומות פ”ח מה ע“ג, ועי‘ בתוס’ תרומות פ”ז  י (בבלי ביצה לה ע"א).  ↩



שו‘ 63: כגינה – כ“ה גם בכ”י, ובד’ קרקא טעו  והדפיסו: כגינת, ובד"ק: בגינה.  ↩



אבל העיקר כבכ"י, שהרי אחריו: הן דתימר  וכו'.  ↩



וליתא גם רש“ס, כ”י ר': לצור צור.  ↩



שו' 18: ומגדלות. יכול – כ“ה גם בכ”י! בת“כ בהר  פרשה ד ה: והמגדלות ת"ל אשר בעיר, וכן הגיהו והדפיסו בד”ק.  ↩



שו‘ 1: תמן איפשר לו וכו’, עי‘ מש"כ למעלה דף מט
א שו’ 56: כ“י רש”ס כאן (אהצ"ו): תמן אי אפשר לו שלא למרח הכא אפשר לו
וכו'.  ↩



שו‘ 8: משה בעי הוה – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  משת, וגם חסר: משח [יאות הכא משח], כנו’ רש"ס (אהו"צ).

שו' 30: דתאינים – כ“ה בכ”י! ראב“ד עדיות פ”ד מ"י:  דתנין.  ↩



אבל נמחק בטעות, שהרי אחריו: אי א“ר יהודה
וכו', כלומר: או שלא אמר ר”י אלא וכו‘ או שא"ר יהודה וכו’ (עי'
רא"פ).  ↩



שו' 33 מ“ח: בעל בבי – כ”ה גם בכ"י!

שם: דכפא – כ“ה גם בכ”י!

שו' 61: כדברים הללו – בד"ק: בדברים.  ↩



ובחלה פ“ג נט ע”ג: בשמן של זיתי מסיק שנתערב
בשמן של וכו‘, ובשו’ 11 צ“ל כנו' כ”י ר': אמר רבי אמי, שהרי רבי
חייה (בר בא) בשם רבי יוחנן פליג עליו.  ↩



ועי‘ רא"פ שהגיה, ועי’ פ"מ.  ↩



שו' 29: ואינו אנו – כ“ה גם בכ”י, ר"ש:  ואין.  ↩



וצ“ל: כונסה אתה, וכ”ה בת"כ בהר פרשה א  ט.  ↩



שו' 52: כסדרן – גם בכ"י!  ↩



שו‘ 61: בשיט’ – בכ"י: בשיטת (בד"ק בטעות:  בשיטה).  ↩



שו' 21: יעשה בדבר(!) – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וכ“ה בנדרים פ”ג לז ע"ד.  ↩



אבל צ“ל: מן מרגניתא, וכן כ”י ר': מן
[מ]רגליתא, וכן בתרומות פ“ט לג סע”ב: מן מרגליתא, והונה כאן ע“פ
הבבלי (ב“מ יז ב וש”נ). ר”ש: מן משכחת (!) מרגניתא.  ↩



“ואולי היה כתוב מקודם הן”, “כן”?  ↩



כלומר: מילה (כמו למטה שו' 32).  ↩



אבל “אמר” מיותר, ומחקוהו בד' אמ“ד וד”ז.  ↩



שו‘ 47: מלתה או – צ"ל: אמ’, וכ“ה בכ”י ר',  אבל שם משובש “מלכה”.

שו‘ 48: הדא דאתא – צ"ל: דאת א’ (=דאת  אמר).  ↩



אבל בטעות, שנמצא כ“פ ”אורייר“ במקום ”אולייר".  (כ"י ר' בטעות: אאר!)  ↩



שו' 18: בנבג (בתיבה א') – גם בכ“י כן, וכן  בפסחים מ”ט לז ע"א.  ↩



וצ“ל: כיפירה (כהגהת פ"מ), כ”י ר':  כיפורה.  ↩



שו' 33 מ“א: והשביחה לשני – כ”ה גם בכ"י (“ני”  מתוקן על הגרד עי"א).  ↩



אבל כנו‘ כה“י גם בכ”י מ’ וה‘; הו’ לו: וברביעת
כסף וברביעת מעות, כ“י פ‘: וברביעית כסף ברבָעת מעות, ק’: וברבעת –
וברבעת, וכן כ”י ב‘, וכן רש“ס וכן ה”ר יהוסף אשכנזי (ועי' בהוצאות
התוי“ט ובמ”ש), וכ“ה בעדיות פ”א מ“י במשניות, ראב”ד שם: ברבעת –
וברבעת, וכ“ה שם בכ”י ברלין 569 qu, הו’ לו:
ורביעת כסף ורביעת מעות, כ“י פ‘: ורבעת – ורבעת: ופירושו כפיי ר’ יהוסף
אשכנזי במ”ש: וברביעית כסף ברביעית מעות, כך צ“ל. אבל הר”ש שירלי“ו ז”ל
גריס וברבעת כסף וברבעת מעות (גם ה“ר יהוסף ז”ל כתב וז“ל וברבעת כסף
וכו‘ פי’ וברובע של השקל שהוא מטבע שנקרא רבעת לוקח כסף וברבעת האחר
שהוא חצי הדינר האחר לוקח פרוטות כנ”ל וכן מצינו בתלמוד לשון זה ועמדו
קנים בו ביום ברבעתים עכ“ל ז”ל). ועי' סכוי 75 I 1: ש I מ II רבען III, וכן שם 10: ש II  מ I רבע I, ושם 12: ר I רבען III.  ↩



אבל נכנס שלא במקומו ובטעות, וצ“ל כבירוש' יומא
פ”ח מה ע"א (ושבועות פ“ג לד ע”ב): ושתה [אינו חייב אלא אחת אמרון
חברייא קומי רבי יוסי ומר דבתרה שבועה שלא אוכל ושלא אשתה ואכל ושתה
חייב שתים אמר לון רבי יוסי] אילו וכו' (עי' פ"מ).  ↩



בתוס' תרומות פ"ט יב: אניגרון.  ↩



אבל כ“ה גם בשביעית פ”ח לח א (ושם גם: מגמא,  וכאן: מגמע), ועי' שבת: גמיאה – גמיעה.  ↩



אבל צ“ל: עָרֵב ובתוס' מע”ש פ"ב ג: ואם עשה את  היין אלנתית ואת השמן ערב וכו'.  ↩



שו' 45: רבי יודי – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  יודן.  ↩



שו‘ 46: ר’ מנה (בה"א) – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וישנו גם בשבת פי“ד יד ע”ג, אבל בטעות נוסף, כי  הקושיא היא רק מכל שהוא מותר בשכת וכו'.  ↩



ובשבת שם: עצמה ובנה, אבל בתוס' שבת פי"ב  (פי"ג) יג: האשה מרחצת בנה.  ↩



שו' 14: סך הוא בהן – כ“ה גם בכ”י!  ↩



שו‘ 38: בר ייכל – כ“ה גם בכ”י, כ"י ר’:  מיכל.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, ע”י מש"כ בברכות.  ↩



וליתא גם למטה (עי' שם), ובשביעית פ“ח לח ע”א:
מה בין האומר לחלק מה בין וכו', ונראה שנשמט מן “מה בין” עד “מה
בין”.  ↩



שו' 4: מככר בפונדיון – כ“ה גם בכ”י!  ↩



ונעתק כאן משביעית לח ע“א וכבר כתוב הוא כאן בראש
העמוד. [אבל גם בכ”י ר' נמצא כ“ז, ולפנינו אפוא העברה קדומה –
עצ”ם.]  ↩



ועי' מש"כ בשביעית שם.  ↩



אבל “אדן” במקום “אדם” רגיל בכ“י ר' ובשרידי
הירושלמי (עי‘ לע"ע גינצבורג בס’ היובל לשוורץ), ובכ”י ל' נשאר רק
השריד הזה!  ↩



ועי‘ מראה הפנים פירושו; "ר’ “ שבסמוך ליתא בכ”י  ר'.  ↩



אבל כל הענין משובש, עי‘ רמב“ם וכ”מ פ"ב מהל’
מע“ש הט”ז (בכ“מ לא העתיק ”אין" פתחיהן, וכן נכון). והרמב“ם בפי‘
המשניות פירש דברי הירוש’ אב”ש, ועי‘ תוי"ט (כ“י ר‘ בשו’ 26: ולחוץ אין
שוחטין וכו', וזה מתאים לרמב”ם ביד) ועי’ רא“פ ופ”מ. וגם “דתנינן
תמן” קשה, שהרי כאן נשנית, ואולי נשנו דברי ר‘ לעזר “אאילן”, ואמרו
בסוף פ"ג דמעשרות: מתניתא דב"ש וכו’, ומביא משנתנו בקיצור (לחוץ
[וכו'] מכנגד) עם התוס' מע“ש פב יב בקיצור לשון וע”פ זה כל המוקף
מיותר באמת.  ↩



אבל ליתא גם אצל רש“ס (עי' מלאכת שלמה). ועי‘  תוס’ פ”ב טו ורא"פ.  ↩



אבל למטה הניח: ואפילו על דברי בי‘ הלל וכו’!  וכ“ה כבכ”י בשקלים פ“ח נא ע”ב.  ↩



וכ"ה בשקלים שם.  ↩



וליתא גם בשקלים שם.  ↩



שו' 53: לית הוא – כ“ה גם בכ”י. בשקלים כהוגן:  היא.  ↩



שו 3: בקדשי (בבי"ת) – כ“ה גם בכ”י!  ↩



אבל בכל ההלכה הנוסח: עמדה.  ↩



ורגיל בהו' לו ובשרידי.  ↩



הו‘ לו: המוציא, כ"י פ’: המוצא.  ↩



הו‘ לו וכ"י פ’: דלת.  ↩



הו‘ לו וכ"י פ’ ועוד: מליאה תרומה; מליאה פירות  ופינה – גם בתוס' פ"ה א (צוק').  ↩



להלן שו' 17: בר קירויא – גם בכ"י.  ↩



שו' 12: והוקירו – כ“ה גם בכ”י (אבל על “והוקרו”  שלפני זה, וכן על זה שבשורה 14 לא העיר כלום!).  ↩



אבל כולו מיותר כאן, ובא בטעות מסוף  השורה.  ↩



שו‘ 36: בשעת (!) הזול ולא בשעת (!) היוק’ – ולא
בשעת (!) גם בכ“י (אבל בד"ק: כשעת הזול, ולא העיר!). וצ”ל: כשער –
כשער, ומשנתנו היא (ואצלנו ליתא “ולא כשער היוקר”).  ↩



ושם: לחיטוניא, כ"י ר': לסיטוניה.  ↩



אבל מאין ל“גרוסה” שמועה של ר‘ חלקיה, אם לא
שנפרש “א”ל בשוויהן“, שהגרוסה א”ל בשוויהן, ועל זה ענה לו ר’ פינחס
“הכין א”ר חלקיה וכו‘ ". וגם פי’ הפ“מ למעלה ב”א“ל כן א”ר וכו' “ דחוק.
ולמעלה גם בד”ו כתוב: א“ל כן. א”ר חלקיה.  ↩



כ"י רומי: מטהרה.  ↩



אבל בעירובין פ"ז כד ג: ואפילו כמאן דמר אין  הקטן תורם הקטן זכה.  ↩



שו' 31: בשם – כ“ה גם בכ”י! וליתא בעירובין שם  ובגטין פ“ה מז רע”ג.  ↩



אבל הנכון כבכ“י, וכ”ה בעירובין שם, ושם: [אית  לך מימר ד]רבי מאיר עבד.  ↩



[שו' טז: הדא למאת – כ“ה גם בכ”י!]  ↩



אבל בשו' 26 איתא בפנים.  ↩



שו' 31: אישתרא (!) דידי – גם בכ"י כן.  ↩



אבל בכל השאר ד“ו כמו כה”י: חילמאי או חילמי (שו‘  52, ע"ג שו’ 1 ועוד).  ↩



אבל הנכון כבכ“י, ו”את“ גם בכ”י ר', (ושם: בוצינא
ואת באבטיחיא), והוא משל כמשל הבבלי “איהו בקרי ואיתתיה
בבוציני” (מגילה יב א, סוטה י א). אבל באיכ“ר פ”א טו (בובר כז
סע"א): דין חמא בשעת נציבא ודין בשעת חבטה (א"א מגיה: נציא), בובר:
חביטא.  ↩



אבל זה רגיל בירוש'.  ↩



אבל נמחק בטעות, וכזה לעיל בשביעית פ“ט לח ע”ד:  לינה אזל מפלי וכו'.  ↩



שו' 45 מ“ד: מניח את הסלע – כ”ה גם  בכ"י.  ↩



שו' 1 מ“י: ונתתיו ללוי – כ”ה גם בכ"י!  ↩



וכזה בגמרא נו ע"ב שו' 31.  ↩



שו' 9 מי“א: ולא לקחתי – כ”ה גם בכ"י.  ↩



אבל שכח למחוק ש' של “שישראל”.  ↩



שו‘ 17 מי"ג: לכהנים וללויי’ – כ“ה גם בכ”י!  ↩



ו“זונא” העיקר, והארכתי בזה במק"א. וכן במלאכת  שלמה: ובירוש‘ גרסי’ זונא שאל לרבי.  ↩



והיא היא, והשוה “משהו” הרגיל.  ↩



וכ“ה בתוס' פ”ה יד.  ↩



ומתחילה היה כתוב: קנר… לוי, (ונגרדו ג'
אותיות,) והארך ראש הרי“ש: כ”י ר‘: קנוידלוי; באיכ"ר הו’ בובר 126:
קנדילווי (ערוך ע' צמד: קינדלוי).  ↩



ושם: בנות ציפרי, איכ"ר הנדפס פ' גדר דרכי:  צפורי.  ↩



כ“י ר': בהיידא [איסרטא], וכ”ה באיכ"ר הנדפס:  באידנא איסטרטייא, אבל ליתא בהו' בובר.  ↩



אבל לעיל אמר “הדא פליגא על נקיי”, ואת
האחרונים הזכיר דרך אגב, וגם “מכלל” אינו לשון ירושלמי, אלא “הדא
אמרה”, “נאמר” וכדומה, ובאיכ"ר הו‘ בובר נאמר אחרי מעשה נקיי
(שנסדר במדרש אחרי בנות לוד בנות צפורי וסרטור מהלול): תאמר (וצ"ל:
נאמר) דהיא פליגא על נקיי ספרא והלא (= אלא) מחילות היו. חד בר נש
וכו’ (וקיצר דברי הירוש').  ↩



ואיתא בפיאה פ“ז כ ע”ב.  ↩



בפיאה שם (כ' רע"ג): אתיא דרבי יוסי הגלילי  כרבי יהודה כמה דרבי יודה עושה וכו', וכצ"ל כאן.  ↩



שו‘ 16: בשנה השביעית וגו’ – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וכ“ה בסמוך (בשו' 29) גם בד”ו.  ↩



והיה כתוב לנכון: “ודוי” (עי' מ"י!), וכן כ“י ר'.
[ולולי דמסתפינא הוה אמינא איפכא מיתחזי לי: היה כתוב ”וודאי“, והוגה:
וודוי. – עצ”ם]  ↩



וכנראה היה כתוב: לשבבך. [ולפענ“ד היה כתוב:  לשבתך, וקצה רגל התי”ו, הדבוקה לך', עדיין ניכר.]  ↩



וטעות היא, אלא הכל מדברי ר"ע.  ↩



שו' 2: כשרותה – כ“ה גם בכ”י!  ↩



אבל גם בסנהד' פ“א יח ע”ד: ארעייה, ארעייא, וכן  נכון.  ↩



[המסדר חשב את הנקודה ליו"ד.] בסנהד':  זיתיא.  ↩



שו‘ 15: באנפוי – כ“ה גם בכ”י! בסנהד’:  באפיי.  ↩



אבל אחר זה הגיה במקום “הא”: לא, וכ“ה בפיאה  פ”ד יח סע"ב.  ↩



אבל אחר זה הגיה במקום “הא”: לא, וכ“ה בפיאה  פ”ד יח סע"ב.  ↩



אבל אחרי “עד שלא” מצוי עתיד כמו כתובות פ“ח מ”א:  עד שלא תתארס (כנו‘ הירוש’ ועוד).  ↩



וליתא גם לעיל פ“ב נג ע”ב.  ↩



שו‘ 10: תנו – כ“ה גם בכ”י! כ"י ר’: תניא, וצ“ל:  תני. [וכ”ה במכות ספ“ב לב ע”א: תני רבי יודה אומר.]  ↩



וליתא גם בסוטה פ“ט כד ע”א.  ↩



[קשה להכריע אם הוי“ו כתב יד הסופר או כ”י  המגיה.] וצריך להגיה: כילו, בסוטה: כאילו.  ↩



בסוטה: רבי בא בשם ר' יוחנן.  ↩



וליתא גם כי ר' וגם בסוטה שם.  ↩



בסוטה כהוגן: למידון.  ↩



אבל גם בשבת פ“ב ה רע”ג: דמיתקן, ג' שם: דמתקן.  אבל בעירובין פ“א יט ע”ד: דמיי תקן.  ↩



[במשנה של הפרק אין שום הגהה ותקון.]

שו‘ 48: תני רבי ישמעאל כן – גם בכ“י ”כן“, ועיקר,
ובדפוסים שאחריו נשתבש: בן. וכן נשתבש גם בד”ו בפסחים פ“ב כט ע”ב, ועי’
שדה יהושע כאן.  ↩



אבל צריך היה להוסיף: ראויין לבא, כנו‘ רש"ס  (אהצ"ו) וד’ קושטא.  ↩



אבל ליתא גם בעיטור ח“ב, הכשר הבשר ד‘ לבוב ד’
סע”ד, ובדיקת כלים, ד‘ לבוב מט ב, ובאו“ז ח”א סי’ ריד, ובשניהם: א"ר
יוסי תמן זה וכו'.  ↩



ובד' קושטא: חלוקין על הלל חבריו.  ↩



שו 4–5: על ידי דרב
ברבי(!) דעתון דר‘ חייה בר (!) רבה – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: בר
דעתון דר’ חייה רבה, ויותר אין להגיה.  ↩



ונכון; בד' קושטא: כרבי יהודה דאמר.  ↩



ואין צורך, שפיסקא היא; ובד"ק: העומר מתירן  וכו'.  ↩



וכ"ה בד' קושטא.  ↩



וכן נכון, ולא כבנדר' פ“ז מ ע”ג (ואהצ"ו  שגה).  ↩



בפסקי חלה להרשב“א: מחוברין, וכן היה כנראה בכ”י
(ועי' מש“כ בפיאה רפ”ב ולקמן נח ע"ג) (בתרומה פ“א מ ע”ד לא העיר
כלום).  ↩



אבל גם בראש הפרק (נז ע"א) הנוסח בד‘ קושטא: בשם
ר’ ישמעאל [לחם לחם], ולמטה שם הברייתא “נאמר לחם וכו' ”, ועי'
באהצ"ו שם.  ↩



[בתרביץ ש“ג פירסם מו”ר זצ“ל שרידי ירושלמי,
שנמצאו בגניזה, וביניהם (עמ' 133־124) שני קטעים ממסכת חלה: 1) פ”א נז
ע“ד שו' 20 – רפ”ב נח ע“ב שו' 29. 2) פ”ג נט ע“ב שו' 21 – פ”ד נט ע“ד
שו‘ 29. ובהערותיו על הענין ועל הנוסח האיר את עינינו. ושם (עמ'
134–136) פירש את ההלכה הקשה שבירוש’ פ”ג ה"ו.]  ↩



[אף כאן היה: ואדן (ע" לעיל עמ‘ 463 הע’ 5),  שהשתבש: ואין. – עצ"ם]  ↩



וצריך להעיר, שכאן יש חסרון גדול בירושלמי.
ובקטע כת“י פטב”ג (אהצ"ו): ר‘ שמעון בן לקיש אמר טריקטה אינו חייב ר'
יונה אמר חדה ר' יונה אמר ר' יוחנן טריקטה חייב בחלה ואומרים עליו
המוציא לחם מן הארץ ואין(!) אדם יוצא ידי חובתו בפסח רבי יוסה אמר
תרתיי ר' יוסה אמר רבי יוחנן אמר וכו’.  ↩



שו' 64: הקנוקעות – כ“ה גם בכ”י. בד“ק: הקנובקאות  (ומחק ב‘, אבל את הא’ לא תיקן); ס”ז שלח 283: והקנוקנות.  ↩



[נראה שהוציאו שורה מיותרת מסוף הדף, ושכחו  להכניסה בראש הדף השני].  ↩



באו“ז ח”א סי‘ ריט: ירושלמי וכן הקנובקאות חייבות
בחלה ר’ חנינא בר עגול בשם חזקי‘ שקילטא (!) שלא תאמר וכו’, ובפי‘
ריבמ“צ: א”ר חנינא בר עיגול בשם חזקיה בוקילטא (כצ"ל) וכו’
ובלשוננו קורין לככרות העשויין כטבעות בוקילטא (כצ"ל, וכן העתיק
בשדה יהושע כאן), ובד‘ קושטא (שהגיה בוודאי ע“פ ריבמ”צ והרש"ס):
וכן הקנובקאות (עי' לוח הטעויות) א"ר חנינא בן עגיל בשם חזקיה
בוקיליטא, ריב"ל אמר שלא תאמר וכו’: “שלא תאמר” גם בה‘ חלה
להרמב"ן, ועי’ אהצ“ו. וצ”ל: בוקילטא bucilata; קרמביטס, ביונית κάμρβιδας “Zwieback”?  ↩



באו“ז ח”א סי‘ רטו: תני קמח וכו’.  ↩



ועי' מעשרות פ“ה נב ע”א.  ↩



וכ"ה במעשרות שם.  ↩



(=“כעכין”), אבל גם מהר“מ חלאוה פסחים לז א:
כיפאין – כיפאין (קרי: כיכאין – כיכאין), ובפסקי חלה להרשב”א: כינאין
(כיכאין).  ↩



אבל נוסף בטעות, שברייתא אחת היא בתוס‘ ביצה פ"ב
ה, וכן ליתא בד’ קושטא. ושם: ורבי. אבל בביצה פב סא ע“ב: תני
ר”ש וכו'.  ↩



שו' 18 מ“ח: מטלית – כ”ה גם בכ"י!  ↩



שו' 50: מוכרין לה – כ“ה גם בכ”י!  ↩



[הלמ“ד נראית כוי”ו, וטעה בה המסדר.] ופיסקא  היא.  ↩



אבל לשון זה רגיל בירוש'.  ↩



שו' 9: בדעתיה – כ“ה גם בכ”י!  ↩



וליתא כלל בד' קושטא.  ↩



רש"ס (אהצ"ו): ותני לא, ד' קושטא:  ותניא(!).  ↩



ב'' קושטא: קרקע שעל גביו קנה.  ↩



וכ“ה בד' קושטא: מחברין – מחבר (הפנים נדפס בתוך
הפירוש), ר”ש טבול יום פ“ג מ”ד ואו“ז ח”א סי‘ תשסח: מחברין – מחבר
מכולן; (ובר“ש ספ”ב דחלה: מחבר כולן) רא"ש הל’ חלה סי‘ ג:
מחברין – מחובר מכולם; “מחברין – מחבר” גם שו“ת רשב”א סי’ תסד
(אהצ"ו). (תוס' עוקצין פ"א ח: שאין לך שמחבר את האוכלין (=
“מחבר מכולן”?! וע“פ ריב”ל נוסף בתוספתא?) אלא שבעה משקין בלבד),
ופירשוהו כולם מלשון “חיבור”, וכן פי‘ הרא“פ ופ”מ גם “מחוורין”. ועי’
פיאה רפ“ב טז ע”ד, ופ“ב יח ע”א: מחובר (= מחוור), וכן “מחוברין” תרומות
פ“ב מא ע”ג וחלה פ“א נז ע”ג (= מחוורין), עי‘ שם. ונוס’ הראשונים
“מחובר (“מחבר”) מכולן” נראה שהוא מלשון “מחוור”, כמו מעשרות פ“ג ג
ע”ג: המחוור שבכולן זה וכו', שקלים פ“ג מז ע”ג: אי זהו המחוור
שבכולן.  ↩



אבל – בטעות, וצ“ל: אלא שהנחתום עינו
&lt; רעה בעיסתו ובעל הבית עינו &gt;
יפה בעיסתו, וכ”ה בד‘ קושטא, ובאו“ז ח”א סי’
רכט ובר“ש כאן וברא”ש הל‘ חלה סי’ ד ובתוס' כאן.

וכן למטה שורה 15: בשעה שהיא עושה לביתה עינה רעה
בעיסתה בשעה שהיא עושה למכור בשוק עינה יפה בעיסתה, צ“ל להפך: עינה
יפה וכו' עינה רעה, וכ”ה בר“ש ובד' קושטא. [ובשני המקומות כ”י
רומי – ככ"י ליידן.]  ↩



אבל כנוס‘ כה“י גם בר”ש (באהצ“ו טה”ד, וצ"ל:
וכגי' רש"ס) ורש“ס (ועי' בר"ש פירושו), אבל באו”ז שם כנו’ הדפוס.
“ניתני” גם בכ“י, וצ”ל: נותנת, וכ"ה בד' קושטא.  ↩



שו‘ 21: ועיסתה חלה (!) – כ“ה גם בכ”י. וצ"ל:
בעיסה תחלה אבל, כנו’ קושטא (בפירושו) והרא"ש ועוד (עי'
אהצ"ו).  ↩



ואחֵר זה כתב “פדאן” בא‘, אבל הו’ לו וכ“י פ':  ”ופדיין", כבכולהו.  ↩



“חלה” במ“ד ו”אם“ במ”ה ליתא בכ"י פ‘ והו’  לו.  ↩



שו' 62 מ“ח: ונותן עיסת – כ”ה גם בכ"י!  ↩



שו' 27: הוא והטמא – כ“ה גם בכ”י!  ↩



אבל הוגה בטעות. וכ“ה כבכ”י בפסקי חלה להרשב“א (ח
ע"ב): מתניה, ובד' קושטא: א”ר מתניה מתני‘, וכ"ה בראשונים, עי’ אהצ"ו.
(וטעות כזו גם למעלה (נח ע"ד): א"ר מתניתא).  ↩



וצ“ל: מניינו, וכ”ה בד' קושטא.  ↩



שו' 46: שהיא שלישי – כ“ה גם בכ”י!  ↩



שו' 61: חייוב – כ“ה נם בכ”י; אבל בפיאה פ“ד יח  ע”ב: חייב.  ↩



ועי' אהצ"ו, שנדחקו בו הראשונים.  ↩



[עי‘ לעיל פ"א הע’ 11a.]  ↩



וצ“ל: דרבנין אמרין, וכ”ה ג‘ (58) ובד’  קושטא; ג‘ (56): דרבנין אמ’.

_________  ↩



שו' 29: הגליון – גם בכ“י בגליון בתוך היקף עגול  ! גרׄׄ הרׄׄש בׄׄן ! וע”י אהצ"ו.

! אדרת דלא !  ↩



וליתא גם ג' 59 (אבל איתא ג' 56 ושם חסר “אמר”),  ונוסף אולי מתרומות פ“דר מב ע”ג.  ↩



שו‘ 17: כדו חלה – כ“ה גם בכ”י וכן ג’  60!  ↩



וליתא גם ג' שם.  ↩



[בכ“י: פרק ה, והוגה עי”א: ד.]  ↩



ש' 51 מ“ח: חומרו קלו – כ”ה גם בכ"י.  ↩



ועי‘ בגמרא ט ע"א, וליתא גם בחי’ רמב“ן גטין ז  ע”ב.  ↩



[וכן ליתא בכ"י מינכן]  ↩



שו' 6 מי“ב: ולא קיבלו מהן – כ”ה גם  בכ"י.  ↩



שו‘ 25: שקדם – כ“ה גם בכ”י וד’ קושטא! כ"י ר':  שקדש (= שקרש?).  ↩



אבל גם בר“ש ד”ו: דכהן (צ"ל: דההן). או“ז ח”א סי‘  רמג ורא"ש ה’ חלה סי' יא: דהדין.  ↩



שו' 38: קב מין אחד – כ“ה גם בכ”י!  ↩



ובתוס‘ פ"ב ד’ צוק': אין מצטרפין, ובדפוסים שם  בה"ג: מצטרפין.  ↩



וצ“ל:
&lt; חצי&gt;
קב חטים
&lt; חצי &gt;
קב שעורים
&lt; חצי&gt;
קב כוסמין תורם וכו‘, וזהו מה שהשלים המגיה למעלה, אבל בתוס’ 	שם ד–ה הסדר כבכ”י.  ↩



=לאומר, ועי' אהצ"ו.  ↩



שו' 62: ניטל – כ“ה גם בכ”י!  ↩



ובאו“ז ח”א סי‘ רמח: מ"ד חומרו וכו’ מאן דמר  קולו וכו', והמוסיף צריך היה להוסיף גם למטה: [מ"ד] קולו.  ↩



“בחבורי” גם בכ“י, וכ”פ נשתבש כן בזרעים.  ↩



שו' 26: מבעל הבית. והמתארח – כ“ה גם  בכ”י.  ↩



בשבועות פ“ו לו ע”ד: מה טעם תשורי.  ↩



ובתוס' שביעית פ"ה ב: זה בא לידי.  ↩



וכן בסמוך (שו' 38) בכ“י, וכן הוא בדמאי פ”ג כג ב  גם בד"ו.  ↩



וליתא גם בפסחים פ“ח לד ע”ד ובקידושין פ“א ס  ע”ג.  ↩



[וכ"ה לעיל במשנה.]  ↩



שו' 59: ויבואו – כ“ה גם בכ”י!  ↩



שו 28–29 מ“ז: המעמר וכו' שהמעמר – כ”ה גם  בכ"י!  ↩



אבל נוסף בטעות, שאינה שאלה אלא בניחותא נאמר,
וכדמפורש לקמן בירוש‘ ס ע“ד: למאכל וחישב עליו לסייג לא כל הימינו,
וליתא גם בקונטרס אחרון (ג' 333), ופ”מ נדחק. ורש“ס ואחריו רא”פ
בשמו (ומכאן רואה אתה שרא“פ השתמש בפירושי רש”ס המובאים ב“שדה
יהושע”, שהרי רא“פ יצא בשנת ת”ע, ושדה יהושע לזרעים בשנת תכ“ב ולכן
פירש כרש”ס גם שקלים וכן הביא רש“ס למטה לע”ד, לדברי ר' ירמיה וגם שם
ישנו בשדה יהושע) הגיהו: יהא פטור, ורש“ס הוסיף עוד להגיה: ת”ל
[כל] עץ מאכל, אבל עי’ מש"כ נגדו בשדה יהושע (בריש פ“ג דערלה ד”ה ה“ג
למ”ד הביא רא“פ את ”שדה הישועה“ (!), וישנו שם בשדה יהושע. וכן בברכות
ריש פ”ב: וראיתי בשדה הישועה שכתב הרש“ס וכן בביכורים ספ”ג ד“ה חד יומה
מיחזר: פי‘ בשדה הישוע’. ושם בד”ה ואית הביא “מהרש”ס“, וישנו גם שם
בשדה יהושע, ועוד כ”פ כמו בפאה פ“ג דף י ע”א ד"ה ר' ירמיה).  ↩



ואין זה לשון ירושלמי, ובד' קושטא: דלית  בה.  ↩



שו‘ 22: מביא ומודה – כ“ה גם בכ”י, והוגהה ו’ לז‘  עי“א, וצ”ל: זמורה, וכ“ה בכ”י ר’ וד' קושטא.  ↩



אבל צ“ל: אין [ייקר] ערלה פחות [משלש] שנים,  כ”י ר‘: פחותה משלש שנים, ד’ קושטא: פחו‘ מג' שני’.  ↩



אבל צריך רק להוסיף: [שלש] שנים אין לו ערלה,  ובד‘ קושטא: כל שאין לו ג' ערלה, ועי’ רא"פ.  ↩



ובאו“ז ח”א סי‘ שי וברא"ש הל’ ערלה (ועי' גם
ר"ש): עד שלא באו לארץ [או יכול שאני מוציא את (ר"ש: אף) שנטעו (ברא“ש
ור”ש: שנטעו גוים) משבאו לארץ ת“ל כל עץ מיכן אמרו נטעו גוים אע”פ
שלא כבשו ישראל חייבין], ר‘ הונא וכו’. (אבל בילקוט, ג‘ 333, ליחא כל
זה וחסר שם גם "ר’ חונא בשם רבי אבא"). וכולו בספרא קדושים פרשה ג‘ ב’:
או יכול שאני מוציא את וכו‘ מיכן אמרו עד שבאו וכו’ (כלשון המשנה)
נטעו אע"פ שלא כיבשו חייב.  ↩



שו' 8: כנוטע – כ“ה גם בכ”י!

שם: לרשות הרבים – כ“ה גם בכ”י!  ↩



“ערלה” כפול בט"ס, וליתא בד‘ קושטא, ובתוס’ ערלה  ה: סרק מאימתי וכו', והשאר ליתא.  ↩



כ“י ר‘: אושעיא אומ' (!), ונו’ זה היה כתוב
כנראה תחילה. ”תני ר‘ יהושע אוניא“, נזכר כ”פ בירוש’ (עי'
מבוא).  ↩



“כנראה היה כתוב ”שנוי“ ”, ד' קושטא: שני  שלישים.  ↩



אבל גם בנזיר פ“ו נה ע”ג בכל הסוגיא: “טבל”,  “מטבל”.  ↩



אבל ע"פ ירוש‘ נזיר מקום החסרון הוא לפני זה: והן
אמר נותני טעמים אחד מששים.
&lt; ושניהן למידין מאיל נזיר. מאן דאמר
נותני טעמים אחד ממאה את עושה את הזרוע אחד ממאה לאיל, ומאן ואמר נותגי
טעמים אחד מששים את עושה את הזרוע אחד מששים לאיל. מאן דאמר נותני
טעמים אחד ממאה את מוציא את הזרוץ מן העצמות.&gt;
מאן דאמר נותני טעמים
אחד מששים אין את מוציא וכו’ וכו' (“ושניהם למדין מאיל נזיר” גם בד' 	קושטא).  ↩



שו' 27: שאסרתי לך (לך) – ליתא בד"ק, ולא  העיר!  ↩



וכהוגן בנזיר שם: במקום אחר, ושם במקום “תני  רבי חייה”: תני חזקיה, וכ“ה בכ”י ר' כאן.  ↩



וצ“ל כבנזיר: שבכל [מקום] מאה אסור.  [בגליון כה”י – כתב מאוחר: עיין נזיר פ"ו (?).]  ↩



ואיתא בנזיר שם.  ↩



וכל הענין בכלאים פ“ה ל ע”א (למשנה דשם), ושם
(כבמשנה שם): ואם הוסיף במאתים אסור, ובד‘ קושטא כאן: פיסקא אם
הוסיף מאתים אסורין. כי “ותוב” כאן ציון לפיסקא הוא (כמו שהבין גם
פ"מ), וכזה בשקלים פ“ד מח ע”א במקום "הלכה ה’ “ שאצלנו – בכ”י ג' (130
שו' 24): [מות]ר התרומה. מותר הקטורת תובן. (“תובן” = “תוב”,
“שוב”).  ↩



ההלכות שבירוש‘ מתאימות רק במיעוט לחלוקת המשניות
שלפני הפרק. ובמשניות כבירוש’, וכן בכ"י פ‘ היא הלכה ו’, אבל בהו‘ לו
הלכה ז’.  ↩



שו' 33–34: אמר רבי יוסי בי רבי (מתניתא ערוגה של
כלאי הכרם. אמר רבי יוסי בי רבי) בון – המוקף כפול גם בכ“י בט”ס, ובשדה
יהושע נדחק בו, ושאר המפרשים לא פירשוהו.  ↩



שו‘ 58: שיקבירו – כ“ה גם בכ”י ו“בי” מוגהות עי"א  לב’: שיקברו  ↩



ובשביעית פ“ז לז ע”ג. כהוגן: ודמיא, ועי' אהצ"ו  שם.  ↩



ובכ“י ר‘ כהוגן: [ואילן אינו בשל על גבי
סרפו] אוכלי וכו’ כבשביעית, אבל השאר משובש שם, ועי‘ בסמוך, ועי’ מש”כ
בביכורים.

שו‘ 64: למה שרף וכו’ – שדה יהושע הביא בשם רש“ס שמצא
בלשון ר”י (ר"י מסיפונט) נוסחא אחרת: מה שרף וכו‘, והיא העיקר,
ועי’ שם פירושו.

שו‘ 1: (מותר) –־ צ“ל: אסור, וכ”ה בד’ קושטא  ובשבועות.  ↩



בשו‘ 9: אין אפשר – בע“ז שם מג ע”א: היך  אפשר, ד’ קושטא כאן: איך, כ“י ר' ליתא ”אין" ובתמיהה קאמר.

שו‘ 12: דר’ מתניתה – בע"ז כהוגן: מתנייה.

שו' 14: רבי זירא – זעירא; וכ“ה בע”ז.

שם: אוף היא פורח אותה – בד“ק: פודה, ולא העיר כלום,  כ”י ר‘: אף הוא אינו פודה, וכ“ה בע”ז, ועי’ שדה יהושע.  ↩



בד‘ קושטא עוד: [ר’ יצחק שאל מאן תנא אין
מרכיבין כפניות של ערלה רבי יוסי], ולעיל סא סע“ב, בד‘ קושטא:
דרבי יצחק שאל (באות ד'!), ושם בשדה יהושע: אין מרכיבין כפניות של
ערלה משנה בשלהי פרקין וכו’ ועל הא קאמר רבי יצחק דמאן תנא וכו'. אבל
בר”ש בסוף הפרק ובאו“ז שם: ח”א סי‘ שכה: ואמר בירושלמי לעיל
אמתניתין דר’ יוסי אומר סמדר אסור מפני שהוא פירי. ר' יצחק שאל
–.  ↩



שו' 23 מ“א: מצטרפין זה עם זה ואינו צריך – כ”ה  גם בכ“י, והוגה עי”א: וצריך (בד"ק: ומצטרפין, ולא העיר כלום).  ↩



אבל כן הוא כבכ“י בהו' לו, כ”י פ‘ וב’ וכ“י מ',  וכן בגמרא סא ע”ד: דרבי שמעון אמר אין שני שמות מצסרפין.  ↩



אבל זוהי הנוסחא העיקרית, שהיתה גם לפני רש“ס,
וצ”ל בירושלמי: ולמה לא תנינן חלת דמאי? בגין (ולא “כמה”) דתנינן
חלת [ודאי] לא ניתני חלת דמאי? והתנינן תרומה ותרומת מעשר
[ותרומת מעשר] של דמאי; ר“ש בחלה פ”ד מ“ו מביא: ולמה לא תנינן חלת
דמאי כגון(!) דתנינן חלת ודאי לא ניתני חלת דמאי והתני תרומה
ותרומת מעשר(!) דמאי; ורש”ס (מובא בשדה יהושע) גורס: ולמה לא תנינן חלת
דמאי אי(!) בגין דתנינן חלת ודאי לא תנינן (ובדף קכא ע"א:
תני) חלת דמאי והתנינן תרומת מעשר (בדף קכ רע"ג: שלודאי) ותרומת
מעשר של דמאי; רא“פ מגיה רק: בגין דתנינן חלה וכו', כ”י ר' במקום
“(כמה) דתנינן (חלה לא ניתני) חלת דמאי”: בגין דתנינן חלה דמאי,
וחסר שם, וצ"ל: בגין דתנינן חלת [ודאי לא ניתני חלת] דמאי,
ומכולם יוצא הנוסח שתיקנתי (“אי” בגין, של רש“ס אינו לשון הירוש', כי
אם תיקונו הוא, והעיקר כבר”ש וכ"י ר').

ותרומת מעשר ותרומת מעשר של דמאי במשנתנו גם
בירוש‘ דמאי פ“א כא ע”ד (תמן תנינן) ובכ"י פ’, ב‘ וה’ וד“ר, ר”ש
ואגודה, וכ“ה (כמו שהעיר כבר בשדה יהושע) במעילה פ”ד מ"ב: התרומה
ותרומת מעשר של דמאי וכו' (וחסר גם שם בכ"י מ').  ↩



למטה (שו' 27) כהוגן בכ‘, וכן בד’ קושטא.  ↩



בד"ק בטעות: דתנינא.  ↩



אבל נו‘ בטעות, וליתא בדף סב ע"א, וכן בד’  קושטא.  ↩



אבל “תרומה” שבגליון ט"ס, וליתא בד'  קושטא.  ↩



וגם בד' קושטא כפול פה בט“ס מן ”תני ר“ש” עד “תני  פרוסה”.  ↩



שו' 43: כמדומע – כמדומע – כ“ה גם בכ”י.  ↩



ופיסקא היא, והפיסקאות מעטות בכי"י ישנים.  ↩



אבל אין זה לשון ירושלמי.  ↩



אבל ליתא גם בפי‘ ריבמ“צ ובר”ש, וכן היתה גי’  רש"ס (עי' שדה יהושע, וט"ס שם).  ↩



ר"ש: מותר הכרם!  ↩



שו‘ 14: נפלו שלשת קבין ערלה ושלשת קבין באחד  של כלאי הכרם כמו וכו’ – כ“ה גם בכ”י! ועי' ר"ש ושדה יהושע.

שו‘ 16: שידיעת’ מתרתו – כ“ה גם בכ”י, ר"ש:  מתירתו.  ↩



וצ“ל: אין [תימר] ידיעת, וכ”ה בד' קושטא. (ושם  בשו‘ 19 ובש’ 22: “ערלה” במקום “תרומה”).  ↩



אבל כיון שפיסקא היא אין צורך להשלים.  ↩



ואין צורך להוסיף “גריסין”, אבל צריך להגיה: ולמה
&lt; לא&gt;
תנינן, וכ“ה בר”ש ובד' קושטא ובד"א.  ↩



צריך להגיה כבר“ש וד' קושטא: כמ”ד נותני וכו‘  אסור ואפי’ כמ"ד וכו‘ מותר מודה וכו’.  ↩



[נ“ל שהיה כתוב תחילה: הנוטפין. – עצ”מ]  ↩



והיה כתוב איפוא בודאי: [אסו]ר, וכן כ“י ר',
וכן הגיה רא”פ (וכן הגיה חכם אחד בד“ו והעיר: ”עיין בר“ן פ' בתרא
דע”ז").  ↩



שו' 61 ו־62: כמחלוקת – כ“ה גם בכ”י!  ↩



והיה כתוב אפוא: ל[התי]ר.  ↩



“ם” נכרת עוד, והיה כתוב אפוא: ל[פג]ם, וכן  הגיהו מדעתם שדה יהושע ורא"פ בשמו (שדה הישועה)!  ↩



אבל נשאר “משערן” ל‘ רבים! (למטה: הכמון.), ובד’  קושטא ואמ"ד הגיהו: משערו.  ↩



וצ“ל ככבזיר פ”ו נד ע"ד: ר' חייא בר  יוסי.  ↩



אבל כ"ה בנזיר.  ↩



ובנזיר שם: חוץ מנותני טעמים של נזיר. ונזיר
אפילו וכו', וכאן צריך להגיה אפוא לפ“ז במקום ”א“ר”: “ונזיר”, ובנזיר
שם למעלה: וא"ר בון בר חייה קומי ר' זעיר' מאי וקבלה (ונראה אפוא
שר‘ זעירא כר’ יוחנן).  ↩



אבל צריך היה להגיה: להיתר, וכ“ה בד' קושטא:  להתר! אבל בע”ז פ“ה מה ע”א: היתר, וכצ"ל.  ↩



ובע“ז שם ליתא כלל ”רבי ליעזר אמר".  ↩



אבל “ניסת” (בסמ"ך) רגיל בתלמוד.  ↩



כמחלוקת – כ“ה גם בכ”י!  ↩



וכ"ה בהו' לו ועוד.  ↩



אבל לשון יפה היא, ומתאים יותר ל“וגרעינין מניין”
שאחריו. (ולעיל צ“ל כנו' רש”ס וד' קושטא: מאן דאמר בסמוך לפריו
קליפין וגרעינין במשמע. מאן דאמר בעורל את פריו קליפין
במשמע).  ↩



וליתא גם בד' קושטא,  ↩



שו' 17: באיסור אכילה – כ“ה גם בכ”י!  ↩



שו‘ 54: מיכן שצבעו, צ"ל כבד’ קושטא: מוכין  שצבען, וכן רא"פ בפירושו, בפנים: מוכן שצבע.

שו' 55: במוסגר (בבי"ת) – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וא"צ כי זה רגיל בירוש'.  ↩



אבל צ“ל: קדירה, וכ”ה בד' קושטא.  ↩



וצ"ל כבד‘ קושטא: אותו האיסור [י]ש בו כדי  לאסור. אם אין בו כדי לצבוע [אפילו] את רואה ההיתר וכו’.  ↩



שו' 20: כרכד – כ“ה גם בכ”י, והוגה עי“א: כרכר,  אבל כבכ”י גם בע“ז פ”ד מג ע"ג ובמשנה שם.  ↩



וכ“ה בע”ז שם.  ↩



וצ"ל: גחלי, כד' קושטא.  ↩



כנו‘ המשניות, וכ"ה בד’ קושטא.  ↩



בד' קושטא: שלקתה, וכצ"ל.  ↩



והיה כתוב אפוא: בהן, ד' קושטא: והתולש  מהן  ↩



אבל הנכון כבכ“י: בחדש שֶׁכָּּן שיצא, וכ”ה  בד' קושטא: בחדש שכאן שיצא.  ↩



והיה כתוב: שהׄׄן, ונ“ב עי”ע: שאׄׄין, ונגרד  עי"א.  ↩



וב‘ קושטא: אף על פי (!) שאין תלויין בארץ  נוהגין בארץ ובחוצה לארץ אף כלאי זרעים וכו’.  ↩



כלו‘ שצריך להמחק, ולכן השמיטוהו בד"ו. ונו’ רש"ס  וד‘ קושטא: הוא בכלאי הכרם היא בכלאי זרעים, עי’ שדה יהושע.  ↩



הו‘ לו וכ"י ב’: המבריך, כ"י מ‘ ופ’ וה':  והמבריך.  ↩



שו' 22 מ“ד: לאבתינו (בלא וי"ו) – כ”ה גם  בכ"י.  ↩



שו' 30: ולא מעשרותיו – כ“ה גם בכ”י! וצ"ל:  מעשרותן.  ↩



אבל הפרדה בטעות, וכ“ה בד' קושטא: מילה,  וצ”ל: וליידא מילה תנינן.  ↩



שו‘ 38: מראשית – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: ראשית, ובד’  קושטא: אלו נאמר ולקחת ראשית.  ↩



שו‘ 52: מימן – מימן, בד’ קושטא: מנהון –  מנהון.

שו‘ 53: מה פליגין בחמרים וכו’ שבעמקים – שדה יהושע
מביא: ובספר מ נה כתוב כן פשיטא הדא וכו‘ לא קדשו, בתמרים שבהרים
ובפירות שבעסקים מהו. והוא נו’ אמיתי.  ↩



שו‘ 60: מאונקות – בד’ קושטא:  מאובקות.

שו‘ 61: הלבלוניות – בד’ קושטא:  הלחלוחיות.  ↩



אבל היא היא (=מַטַעַם). [והשוה במקרא: מַזה,  מַלכם ועוד.]  ↩



אבל “בית” גם ביחז' מד כב, וכ“ה בקידושין פ”ד סו  ע"א.  ↩



ובקידושין שם (אצלנו הלכה ו'!): רבי יודה או‘ עד
שיהא אביה מישראל, ר’ ליעזר בן יעקב אומר עד שיהא או
וכו'.

קיצורים כאלה רגילים בכ“י כמו בפסחים לא ע”ד: גר֞ש עד
אעפ“כ וכו', יומא מד ע”ב: גר֞ש עד הג֞וף הק֞דוש בשוכ֞ח, כתובות כו ע“ג:
גר֞ש בהילכתא קדמייתא דסוטה (מבוא קמב א). ויש שהשמיט הסופר בכ”י ולא
העיר “גרש” (והשלימו אחר בגליון) כמו יומא מ ע“ב, שקלים מז ע”א, שם
סע“ב (מבוא קמב א), שם סע”ג.

ובד“ו יומא מה ע”א: גר֞ש בה֞יל קדמ֞ייתא, מניין שהיא
מחור בעשה. שם מא רע“א: גר֞ש בהילכתא עיליתא ע֞ד מקירו של מזבח, נזיר
נה ע”ב: גר֞ש כו‘ ה֞יל בפר֞ק ג֞’, נזיר נא ע“א: גר֞ש ראש֞ה דנדר֞ים
קדמית֞א עד֞ דמט֞י אשכח תני, כתובות כח ע”ד: גר֞ש בהיל‘ קדמייתא ופיאה
ולא מות, מכות לא סע"ד: כו’ גר֞שה (עי' מבוא לז ע“א, וע”ד כ"י ליידן –
שם קמב א). ורגיל בכי“י הגניזה (שרידי הירושלמי), כמו עמ‘ 128 (תענית
רפ"ד): גרש ומה ראה וכו’, ובגליון שם: פיר‘ ג֝ר֝ש֝ יעני כול' וכך
בכל מקום שאת מוצא סימן ג֝ר֝ש֝ בתל’ ארץ ישראל וכך בשבת; שם 158 שו‘
19: גרש היא הדא, 190 שו’ 6: גרש אסרו, 221 שו‘ 13: גר֞ש שתיתייה
עד מטי כע[ד(!) בעד] אינון (=שם פ“ו כא ע”א), 230 שו’ 3 מקוצר
המאמר ויש להשלים:… [גרש בריש פ”ק דיבמות], שם 230 שו‘ 28: גרש
בסוף פרקה תניינה דיבמות עד לא הכל, 232 שו’ 3: גר[ש ב]פרקה [ט‘
דנדרים], 232 שו’ 17: גרש בראש פרקה ט‘ דיבמות, 234 שו’ 3: גרש
וגו‘, 234 שו’ 18–19 [גרש בפירקה] ב' דיבמות.

ורגיל גם בב“ר כי”י, עי‘ ב"ר תיאודור 576, 580, 626,  ועי’ בב“ר פצ”ה–צ"ז (בס' היובל לכבוד גוטמן) עמ‘ 10 ועמ’ 21.  ↩



אבל פיסקא היא, וא"צ למחוק.  ↩



וכ"ה בד' קושטא.  ↩



וכן ליתא בד' קושטא.  ↩



שו‘ 18: ומכר לו – כ“ה גם בכ”י! וצ“ל: ומכרה,  וכ”ה בד’ קושטא.  ↩



ודבר חדש הוא, וא“נקצץ” האילן" קאי.  ↩



שו‘ 21 מ“ח: ויש בו שאינו – כ”ה גם בכ“י, וכ”ה  בכ"י ה’.

שו‘ 30 מי“א: בזה ובזה, בזה ובזה – כ”ה גם בכ“י, וכ”ה  בכ"י ה’.

שו‘ 47: משפחות הלוי וגו’ – כ“ה גם בכ”י!  ↩



הכתיב: ואסורין, גם הו‘ לו וכ"י ב’. אבל בירוש‘  סע“ד: ואוסרין, וכן כ”י פ’ וה'.  ↩



שו' 1: מודוי – כ“ה גם בכ”י!  ↩



[אחת בסוף שורה, והשניה בראש שורה.]  ↩



שו' 32 שם: אף על פי שזה – כ“ה גם  בכ”י!

שו' 35 מ“ג: מביאין ביכורים וענבים – כ”ה גם  בכ"י!

שו 47 מ“ה: מארמי (וליתא “וקורא”!) – כ”ה גם  בכ"י!  ↩



וכן כ"י פ': שביכִירה.  ↩



שו‘ 59 מ“י: הביכורים מניכסי – כ”ה גם בכ“י, וכ”ה  גם בכ"י פ’.  ↩



כלו': מי שהיו ביכוריו.  ↩



וצ"ל: בדמסקוס, בד' קושטא: בדומסקוס.  ↩



שו' 43: מעטרין את הביכורין משבעת – כ“ה גם  בכ”י!

שו‘ 56: ר’ יוסי בן חלופתא – כ“ה גם בכ”י.  ↩



הגיה ל – ﭏ. מפליגין = מה פליגין. אבל “אלא” ט“ס,  וצ”ל: לא‘ (= לארץ), וכ"ה בד’ קושטא.  ↩



שו' 43: מעטרין את הביכורין משבעת – כ“ה גם  בכ”י!

שו‘ 56: ר’ יוסי בן חלופתא – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וליתא גם בד“ר ופיז', כ”י א“פ וראשונים (עי' ד"ס
בהגהות); קטע פטב”ג (ס' היובל לישראל לוי), הו‘ לו, כ"י פ’, ה'
ועוד.  ↩



וליתא גם לו, כ“י פ' (ונ“ב עי”א!), כ”י ב' (ונ“ב  עי”א) וקטע פט"ב.  ↩



וליתא גם בשבועות רפ“א לב ע”ג, אבל איתא בג'  (62).  ↩



וכ"ה בשבועות; ג': והתנינן.  ↩



אבל כ“ה כבכ”י בשבועות שם (“אחד”) וכן ג'  (“אחד”).  ↩



ג‘: בן עזי לא (!) עבד… המהלך כמניח, וכ"ה  בס’ העתים 307.  ↩



וכ“ה בקו‘ אחרון סי’ מו (315), וכ”ה בסוכה פ“א נא  ע”ד, וכ"ה למטה כאן.  ↩



[אמר עצ“ם: וכ”ה במקרא: קָטָן – בהפסק, קָטֹן –  שלא בהפסק.]  ↩



אבל בטעות, וכ“ה בסמוך: אם אומר את רשות
היחיד לכאן ולכאן. ועי' גם אהצ”ו. [ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ’
264.]  ↩



שו‘ 59: רבי זעירא בשם רב חיננה בשם רב חנינה –
חיננא (אהצ"ו)! וצ"ל: זעיר בר רב חיננה בשם ר’ חנינא, כמו שהביא רשב“א
שבת ז ע”א!

שו' 60: סימטיות – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל: מיסטוות,  בבלי ז ע”א: איצטוה.

שם: ר' שמואל בר חייה בר יהודה בשם רבי חנינה –  צ"ל: רב יהודה.  ↩



שו' 18: ותנתה – כ“ה גם בכ”י.  ↩



והגהה היא: “מה” במקום “מן”, והוא עיקר, וכן  בשורה 20 צ"ל: מָן (“מה”) דתני.  ↩



[ל“נ שהיה כתוב: דר'. – עצ”ם]  ↩



וכ“ה בילקוט קונ‘ אחרון סי’ מו (315), ושם כהוגן:
ונפק ליה מן מיסחי ר‘ דרוסאי וכו’, וכצ”ל כאן במקום “מה הוה”.
ובקידושין פ“א סא ע”א בטעות: ונפק ליה מן דימוסא אמר כך הוה
רבי לעזר בר יוסי אמר שליח מטי; אלא העיקר כנו‘ כה"י והילקוט. שר’
דרוסי אמר סך הוה (היה סך עצמו בשמן) ור‘ לעזר אמר שליח מנוי הוה (היה
פושט את בגדו), ואהצ"ו לא ידע מנו’ זה ונדחק בפירושו. [ועי' מ“ש המחבר
בתרביץ ש”ו 48–49).  ↩



והיא היא. [חייה בה“א רגיל בירושלמי, אלא שהמגיה  הגיה ע”פ כתיב השם בשורה הקודמת. עצ"ם]  ↩



ואיתא בילקוט ואתחנן ר‘ תתכ“ה, ושם: יום אשר עמדת
לפני י”י עד יום אשר עמדת לפני י"י, אבל בקו’ אחרון שם (315): מה טעם
והודעתם לבניך וגו'.  ↩



ונוסח אחר הוא.  ↩



ובברכות ספ“ב ה' ע”ד איתא, ושם ליתא “לקרות  קורא”.  ↩



ולפני “רבן” גרד, וכן גרד ארוך בין השיטין מעל
מלת “רבן” – “איני”. היה כתוב כאן, ותחילה היה כתוב בפנים: &lt;ולא&gt;
רבן, ובין השיטין עי“א: &lt;דר‘ גמליאל היא דר’ גמליאל&gt;, ונגרד עי”א,
והנוסח היה אפוא כאן: ולא דרבן גמליאל היא, דרבן גמליאל אמר וכו‘.
ובברכות נתערבו שתי הנוסחאות, ורש“ס שם לא גריס ”ולא דר“ג היא”. ובכי"ר
שם: ולא רבן גמליאל הוא יכיל וכו’.  ↩



וצריך להעיר כאן שנו‘ כ"י ג’ בברכות פ“א ג ע”ב גם
בר' יוחנן: כגון אנו שאנו עסוקין, ואפשר שבמקום “שאין” היה כתוב
תחילה: שאנו, ונשמט מן שאנו עד שאנו.  ↩



שו‘ 2: להדין לבר נשא – כ“ה גם בכ”י! וצריך למחוק
“להדין”, וכן ליתא בברכות פ“א ג ע”ב; אבל ג’ שם: להדן ברנשה, ושתי
נוסחאות הן.

שו' 16: אמר רבי באמרי – כ“ה גם בכ”י! בברכות: אבא  מרי.  ↩



ר“ח בב”ק טו ע"א: ודמעיא ססמא.  ↩



= תוס‘ פ“א יב. וכ”ה במנהיג ד’ ברלין קב ע“ב, וכן  היתה גי' או”ז ח"ב סוף סי' לב (וט"ס שם).  ↩



אבל העיקר כבכ“י (ועי‘ תוס’ שכת פ"א יב שאינה
ברייתא שלנו), וכזה בירוש' עירובין פ”ז כד ע“א: מילתיה דשמואל אמר וכו‘
מתניתא דשמואל פליגא עלוי וכו’, וכן נמצא בבבלי שבת נד א וביצה כט
א, מחלוקת בין שמואל ותני דבי שמואל. ובאו”ז שם: מתני‘ פליג עלי’
דשמואל. [ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ’ 260].  ↩



וכ“ה למטה שו' 19 ובכ”מ.  ↩



למעלה שו‘ 10: לידי רוח הקודש. רוח הקודש לידי  חסידות. חסידות וכו’ ולא העיר כלום!  ↩



וכ“ה, כנוסח כה”י, גם בשקלים ספ“ג מז סע”ג: יראת
חטא מביאה לידי חסידו‘ חסידו’ מביאה לידי רוח הקדש רוח הקדש
מביאה לידי תחיית המתי‘ וכו’ יראת חטא מביאה לידי חסידות דכתיב
וחסד וכו‘ חסידות וכו’ רוח הקדש וכו‘, וכ“ה בבבלי סוטה מט עב וע”ז
כ ע"ב (עי' שם בהגהות הגרי“ב וד”ס). אבל ג’ כאן כבדפוס. ובשקלים ליתא
בג‘ (128) מן “וכן היה רבי פנחס” וכו’ עד סוף הפרק. ובשהש“ר פ”א א
בתחילה כנו‘ כה"י. אבל שם בטעות: יראת חטא לידי חסידות שנ’ אז דברת
בחזון לחסידיך, וצל כבכ"י.  ↩



וצריך למחוק גם “אסורה”, ולהגיה בשו‘ 48: במקו’
[שאין] פת ישראל מצויה, ולמטה צ“ל: אלא כיני במקום שפת ישראל
מצויה (כנו‘ הראב"ן סי’ שנ ורא“ש ע”ז פ“ב סי' כז, בע”ז), ושתי נוסחאות
נתערבו כאן. וככ”י ג‘ (עמ' 66) בפנים: כך אין אומרין במקום שפת ישראל
וכו’ פת גוים [אסורה וע]ימו עליה (ואסורה) והתירוה, ובגליון שלמטה:
[במקום] שאין פת ישראל מצויה בדין היה שתהא פת גוים מותרת… ובע“ז
פ”ב מא ע"ד (ג' 277) כנו' שלנו כאן.  ↩



וכן ג' (עמ' 66), וכן בע"ז שם.  ↩



ג‘ (66): מה ר’ יוסה וכו', וכ“ה בע”ז שם.  ↩



וכן ג' (עמ' 67).  ↩



וכן ג' (שם): אונָיָה.  ↩



וכן ליתא בתוס‘ פ“א כא, שם: גמורה, וכ”ה  בג’.  ↩



ורגיל בהו‘ לו ובירוש’.  ↩



ג' (עמ' 68): אֲרָוָותָא.  ↩



ג' (עמ' 69): ר' זעורא בש' רב אתקין לְהַל, ובביצה פ"ג סב ע"א: רבי זעורה בשם רב סברין וכו'. ודברי סופר ראשון
הם: אסדר הוברים להלן – בביצה!!  ↩



והיה כתוב כנראה: שיירתה, וכן ג': שיירתה –
עברה. וכ“ה בביצה פ”ג סב ע"א (וכן הגיה: שיירתא – עברא, בהגהות ירושלמי
שבככר לאדן, קסח ע"א).  ↩



וכ“ה בביצה שם (!), ג' כבד”ו כאן.  ↩



שו‘ 56: ר“ש בן ברקנא – כ”ה גם בכ"י: ר’ שמעון בן
ברקנא, וצ“ל: בן כרסנא (ביסנא), וכ”ה בראשונים (עי'
אהצ"ו).  ↩



שו' 5: הא דתימר – כ“ה גם בכ”י! וצ"ל:  הדא.  ↩



שו' 36: אומר שהוא – כ“ה גם בכ”י.  ↩



וכן ג' (עמ' 70).  ↩



[והגיה כן על־פי הנוסח שבמשנה), אכל כ“ה ”בלגש“  בהו' לו, כ”י פ' וקטע פט“ב, ו”לוגשא" יוכיח.  ↩



ושתי נוסחאות הן, והיא היא.  ↩



אבל העיקר כבכ“י, וברייתא היא, ובתוס' פ”ב
ג–ד (אחרי דברי ריב"נ דלהלן): ומדליקין בשמן פקועות ובנפט. ר‘
שמעון שזורי אומר מדליקין בשמן דגים ובעיטרן, ובבבלי כו א מוחלפת:
ומדליקין בשמן דגים ובעטרן ר’ שמעון שזורי אומר מדליקין בשמן
פקועות ובנפט. ונראה דלא היה כתוב לפני הירוש‘ במשנה “בשמן פקועות”,
דמפסיק בין “שמן דגים” ובין “עיטרן”, והיה צ“ל איפכא: ”בשמן צנונות
בשמן פקועות (צמחים אצל צמחים!) בשמן דגים בעיטרן וכו’. ובמתני‘ תני
זוגי זוגי: שומשמין ואגוזים, צנונות ודגים, עיטרן ונפט. וע“פ הברייתא
נוסף במשנה. בכ”י ג’: (קרע) בשמן שמשמין בשמן אגו… (והיה כתוב
אולי: אגו[זים בשמן צנונות. תני בשמן]) (קרע) פקועות וכו‘. [ועי’
מ“ש המחבר בתרביץ ש”ה עמ' 260.]  ↩



שו' 39: צורי – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: צרי.  ↩



ואיתא בבבלי שם, אבל בתוס' ליתא.  ↩



וכצ"ל גם לקמן: דתנינן העבים.  ↩



אבל נו‘ בטעות, וליתא בקרא ובבבלי שבת כח ב וש"נ,
וכן בירוש’ ר“ה פ”נ נח ע“ד, וגם להלן י ע”ג נו‘ עי"א בטעות, עי’
שם.  ↩



וצריך למחוק “אפי' ”.  ↩



שו' 20: מה בין המציל ממה שבזית. – כ“ה גם בכ”י,  והוגה עי“א: ובין, וא”צ.  ↩



ובטעות נמחק, שהנכון כבכ“י, ובתמיהה הוא: לא שלא  לצורך? ואף הכא וכו‘, עי’ רמב”ן שבת קו ע"ב (הובא באהצ"ו).  ↩



ועי‘ לקמן פ“ז ט ע”א–ע“ג ובבלי סנהדרין סב ע”א
דס"ל לר’ יוחנן דהבערה לחלק יצאת. וברמב“ן שם חסר ומשובש, ולא כאהצ”ו
שסמך עליו.  ↩



שו' 41: תולדת – כ“ה גם בכ”י!  ↩



וביבמות לב ב: ששימש בשבת, וליתא “במקדש”.  ↩



אבל הנכון בכ“י, וכ”ה לשון הירוש': ליתא טעמא  דילא ( = דאילא).  ↩



וכן נוסח ג' (עמ' 74).  ↩



ג' (שם): כי, בקרא.  ↩



אבל נו' בטעות, וליתא גם בב“ר פ”ו ובקה“ר פ”ג (עת  ללדת), ושם: הוה.  ↩



וא"צ. אבל גם ג' (עמ' 75) איתא.  ↩



והנכון כבכ"י: לבא = להבא.  ↩



ועי' תרומות פ“ב מא ע”ג ומש"כ שם.  ↩



וצ"ל: לאוירא, כבסמוך.  ↩



שו‘ 42: הכא – כ“ה גם בכ”י (!), ג’ (עמ' 76):  הבָהֶ, ערוך ע' סטלא: תנה(!) גוסטלא.  ↩



ואיתא בע“ז פ”ג מב ע“ד, ולמטה (שו' 48) גם בד”ו  כן.  ↩



שו‘ 48: המרחץ במרחץ הילכות הכסא – כ“ה גם בכ”י,  ג’ כאן כמו בע"ז.

שם: אחמין – ד“ק: כחמין (ולא העיר!), וכ”ה בכ"י ל'  (אהצ"ו).  ↩



ג' (עמ' 76): אשכח תני שואלין, וכ“ה ברמב”ן
שבת מ ע“ב (ואהצ"ו טעה) וריטב”א שם, וכ“ה בע”ז שם, ושתי נוסחאות הן
(תנא – תני).  ↩



שו‘ 48: המרחץ במרחץ הילכות הכסא – כ“ה גם בכ”י,  ג’ כאן כמו בע"ז.

שם: אחמין – ד“ק: כחמין (ולא העיר!), וכ”ה בכ"י ל'  (אהצ"ו).  ↩



ג' (עמ' 78) ליתא כל הפיסקא.  ↩



וצ"ל (כמו בג'): התיב ר' שמעון בן לקיש וכו'  ואינן בהכינן לכך נתנן.  ↩



והיה כתוב כמו בג': באכלים, וא"צ להגיה.  ↩



אבל טעות היא, וכ“ה ג' ”ומר“, [ועי' מ”ש המחבר  בתרביץ ש"ו עמ' 47.]  ↩



שו' 40: לא יגור אדם את המיטה – “יגור” גם בכ“י,  וכ”ה בביצה פ“ב סא ע”ד, אבל כאן ו ע"א: יגרר.  ↩



(בסוף הפרק: מחיצה של כלים – עי' אהצ“ו בשם כ”י  ליידן!).  ↩



אבל ליתא גם בהו‘ לו, כ"י פ’, ה‘ וב’ וד“ר וכ”י  א"פ וראשונים (עי‘ ד"ס בהערה ד’).  ↩



וכנוסח כה“י גם בהו' לו, כ”י פ‘, ה’ (ונ“ב: נ”א
הכסוי), ב‘, ובבלי ד’ וינ‘ ובסיל’ הגיהו “נוער”, וכן הדפיסו במשניות
ריוא וסביוניטה (עי' ד"ס).  ↩



רמב"ן מלחמות: תשין, חידושין לד א:  חשין.  ↩



שו' 31: במרא וגיפתא – כ“ה גם בב”י! (בהגהות  ירוש' ככר לאדן קסח ב מגיה: כמרא בניפתא).

שו' 31: במרה גו – כ“ה גם בכ”י!

שו' 34: אבין בעי – כ“ה גם בכ”י.

שו' 50: דכמר איידה – בכ“י: דכמׄׄר איידׄׄה (ואין  בגליון כלום!), וצ”ל: איירה (קדרתו).  ↩



שו' 3: הוא פריסן והדין משטרפן – צ“ל כמו  בביצה פ”ה סב ע"ד: הוָיָן – הוָיָן.

ובשו' 4: מתנינן – צ"ל: מתנינין (ועי' ביצה).  ↩



אבל בהתאם ל“מותר לטלטלן” צ"ל: אסור  לטלטלן!  ↩



אבל צ“ל כאן: רבי לעזר בשם רבי הושעיא, כלמעלה ה  ע”ד.  ↩



ואיתא לעיל שם.  ↩



[וכ“ה ”במטוטלת“ בהו' לו ובמשניות וערוך ועוד  (עי' ד"ס). וכ”ה להלן בגמרא.]  ↩



וליתא בד“ר ופיזרו, בכ”י א"פ וראשונים (עי‘ ד"ס  הערה ו’).  ↩



שו‘ 1 מ“ד: שלא כרצון – כ”ה גם בכ“י, וכ”ה גם  בהו’ לו, כ"י פ‘ ה’ וב'.  ↩



שו‘ 38: מבורסינין, כבד“ו גם בכ”י, בד"ו אין אות  ב’ ברורה.  ↩



ועי' לעיל…?  ↩



שו' 51: שאין לבהמה – כ“ה גם בכ”י, וט"ס הוא  מלהלן.  ↩



ועי‘ לעיל הע’ 1.  ↩



ובתוס‘ פ“ד ה: ולא בקמיע אע”פ שהוא מומחה! וגם
ב“אגד שע”ג המכה" לא הביא הירוש’ כאן את התוס‘ [אלא שהביאה למטה:
אית תניי תני וכו’] שם! וגליון הוא.  ↩



שו‘ 23: תני רבי יודה בר פזי רב דלייה – כ“ה
גם בכ”י, וצ“ל: דבר דלייה, וכ”ה בביצה סא ע"ד: דבר דלייה, עי’
לעיל, וכן בר“ח ביצה כג א: דבר דילה, וכן בר”ן ביצה פ"ב סי'
תתצא.  ↩



וליתא גם בהו' לו.  ↩



וכ“ה בהר' לו ועוד, וכ”ה למעלה במ“ה (שו' 54) גם  בד”ו.  ↩



וכ"ה בהו' לו.  ↩



[נ“ל שהסופר טעה וכתב: שלתרמרים, והוגה  עי”א.]  ↩



וצ"ל: מיתנא = מיתן.  ↩



שו‘ 56: פרוש טוק טקלין – כ“ה גם בכ”י; בערוך:  פרסטקולין, ס“א: פרוסטוקטולין, או”ז ח"ב סי’ פד: פרוסטיק טקלין.  ↩



בסוטה פ“ט כד ע”ג: קליעתא דשערה, ובאו"ז שם:  דשערא.  ↩



שו‘ 17: יהובו – כ“ה גם בכ”י! אבל בסנהד’ כח ע"א:  יהו בו.  ↩



והיה כתוב בשניהם תקשיט, כמו בדפוסים בכתובות  פ“ו ל רע”ד: בשרידי 106 (פסחים פ"ב): טקשיט.  ↩



שו‘ 21: כלי בית – כ“ה גם בכ”י, ומחוברות עי“א  ע”י קוים למלה אחת: כליבית, ובסנהד’ שם: כלבת (ועי' אהצ"ו).

שו‘ 29: ומשוגין – כ“ה גם בכ”י! בסנהד’ שם:  ומשיגין, וכצ"ל.  ↩



וכ“ה ביבמות פי”ב יב רע"ד.  ↩



כנראה היה כתוב “שאמ' ” (וצ“ל: שהן חלוקין  בטומאה כך הן חלוקין בשבת, וכ”ה ביבמות שם).  ↩



כנראה היה כתוב “משמ' ”, וכצ"ל: בעי מִשְׁמַע
מימר הלכה וכו‘ (תפץ היה לשמוע ר‘ חייא בר בא אומר הלכה כר’ יהודה והוא
הורה לו כרבנן!) וביבמות שם בטעות: ושמע מימר אין הלכה וכו’ (ולא
כרטנר שהגיה כאן).  ↩



וצ"ל: גביה כלום (וכ"ה ביבמות).  ↩



וכ"ה ביבמות שם.  ↩



שו‘ 47: שלטוניה – צ“ל: שרטטיה. וכ”ה שרטטיא  בערוך ע’ שבים.  ↩



ואולי היה כתוב: עקרין (ובעירובין כו ע"ג  ליתא כלל). [אבל “תשעה קטרין” – גם בכ"י כך.]  ↩



שו‘ 50: פרופסל – כ“ה גם בכ”י, ובן ג’ (עמ' 80).
בשו‘ 43: כדופסלה – כ“ה גם בכ”י, ג’: פרופסילָה, וכן בערוך ע'
פרופסלה.

שו‘ 54: קולכין – כ“ה גם בכ”י! אבל ג’: קולבין.

שו‘ 55: ויקח מידק – בכ"י מסופקת האות האחרונה; ג’  וערוך ע' זנר: מידם.  ↩



וכ"ה בילקוט מכירי ישעיה 32: כלנדייא, ובערוך ע‘  ערב ד’: כלונריאה, אבל ג‘ (80) כבד’: בלינדייה.  ↩



שו‘ 59: קומי רבי יהודה מנשייא בר מנשה
ירמיה – כ“ה גם בכ”י. ג’ כהוגן: רב יהודה בש‘ (=בשם) מְנַיְישָׁה בר
ירמיה, וכן באו"ז שם: בשם מנשה. ובבלי סד ב: תנא! והוא רב מנשיא
בר’ ירמיה מדיפתי (עירובין סד א, עי' ד"ס) והוא תני (תנא) דבי
מנשה (מנשיא), שבת קמה א–ב, עירובין צה ב, צז ב, יומא ע"ז ב
(רשבג"א).  ↩



ג‘: חנָן בר אמי, או“ז ח”ב סי’ פד: חנן בר אימי,  הרמב"ן סה א: ר' חנן בר אמי.  ↩



כלומר שיש להפך: רב זעירא בשם רב יהודה, וכצ"ל.  [אבל כנראה שכך הנוס‘ גם ג’ (עי‘ שם שו’ 32).]  ↩



[עי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 40.]  ↩



ג' (עמ' 82) במלה אחת: הונוסקַטָמִין.  ↩



ג‘: די ידא, וכ"ה בערוך ע’ אנקטמין.  ↩



ג‘: דַגֶנת דרגֶנֶת, ובתוס’ פ“ז ב: דגן  וקדרון (ודרקון?), משובש שהרי ר' יהודה אומר ”משום דגון".  ↩



וכן ג' שם.  ↩



“לאו לאו” גם ג'.  ↩



ג': משום [לאו] עבודה זרה.  ↩



וכן ג' שם.  ↩



שו‘ 50: עדרו תמן אחת דריבוי – כ“ה בכ”י; ג’: עד
דיתם…, וצ“ל: עד דו תמן, ”דריבא“ כמו ”דרבן“
”Stachel", ונתן לו אחת מדקירותיו.  ↩



אבל ליתא גם ג‘ ואגור ע’ אפטונה, וכן בויק“ר  פכ”ב: “ואקום יתיה” ותו לא.  ↩



ו“אמרה לה” מוכיח שחסר כאן; אבל “לחבירתה”  אינו לשון הירוש'.  ↩



וכ"ה במאירי קנו א.  ↩



מאירי שם: תרין, ולי' “מי”. [ונ"ל שהיה כתוב: מי  תרין, והוגה.]  ↩



שו‘ 14: קריב למכסה – כ“ה גם בכ”י, במאירי
שם: כיון דמטא מכסה, ובמיוחסות להרמב"ן סי’ רפג: כיון דמטא
אכסא, וצ"ל: אנסה, למנסה.

שו‘ 16: אמר רבי אחא בר זעירא – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל:  אחבא, בבלי נדרים לב א: תני אהבה בריה דר’ זעירא.  ↩



ולשון “בריה דר' ” אינו לשון ירוש‘!. [אבל המאמר  נמצא גם בקונט’ אחרון (ג' 316), ושם: א"ר חגי.]  ↩



[אמר ראובן – כ“ה גם בכ”י: אמ' ראובן, קונטרס  אחרון: א"ר ראובן.]  ↩



[קונ‘ אח’: וסטרו על פיו א"ל רשיעא תקין  מילך.]  ↩



וכן ליתא ברי"ף ד' קושטא.  ↩



ולהלן שו' 57 גם בכ“י כבד”ו.  ↩



שו‘ 14: מטאלין מילייא – כ“ה גם בכ”י: מטׄׄאלין,
ונ“ב עי”א (כ"י ג'): מנׄׄן (=מנן אלין), וגם בפנים נתקן עי"א ט’
ל“נן”.

שו' 21: כעבודת (?) הגבוה – כ“ה גם בכ”י: כעבודת (!)  (בדפוס אין הכ' ברורה).  ↩



שו' 36: קידש אשה בעילם – כ“ה גם  בכ”י!  ↩



וא“צ, [שא”כ היה לו למחוק תיבת “בלבד”.]  ↩



שו‘ 52: לא על השבתׄׄות – כך בכ“י, והתיקון שהיה
בגליון נגרד! וצ”ל: בדה תנינן שבתות – בדה תנינן מלאכות
וכו’.  ↩



אבל בשורה 59 גם בכ"י: שאלו.  ↩



ודאי היה כתוב: במלאכה.  ↩



שו' 6: עבדין הווי – כ“ה גם בכ”י. (בד"ק: הוי!),  וצ"ל: עבד הוויי.  ↩



אבל לשון “אף הכא” אינו לשון ירוש‘, ובנזיר  פ“ו נד ע”ג כהוגן: וכא לא תעבדם וכו’.  ↩



אבל “זובח לאלהים יחרם”, חסר גם בנזיר שם, ושם
בנזיר כהוגן: מכיון שאין את וכי' אי את למד (כמו שהעיר
באהצ"ו).  ↩



בנזיר הנוסח משובש.  ↩



ובנזיר: ותייא כהדא דתני.  ↩



שו‘ 32: דמר רבי ירמיה – כ“ה גם בכ”י, וצ“ל:  אמר, וכ”ה בנזיר. [וכן בקונ’ אח' (עמ' 316): א"ר.]  ↩



וצ“ל: והיו אלה [לכם] לחקת (רטנר), ובנזיר:
והיו אלה לחקת עולם. [ובקנ‘ אחרון: ונאמר להלן בכל מושבותיכם,
ולי’ ”והיו… לדרתיבם".]  ↩



ואיתא בספרא ויקרא, נדבה פרשה יב ו ובמנחות נז  ב.  ↩



אבל נו‘ בטעות, שהכל מדברי ר’ אלעזר דאמר חייב,
ור‘ יוחנן השיב לו “אותם מיעט”. ומוחלפת מחלוקתם בבבלי מנחות
נז ב, והרבה כאלה, וכן יוצא מדברי ר’ יוסי בר‘ בון שלא הביא הברייתא
(והמגיה הגיה כנראה ע"פ הבבלי). [ועי’ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ'
48.]  ↩



וכ“ה בספרא שם פרשה יב ט, ובבבלי שם: ”ת“ל ואל
המזבח לא יעלו” (“לא יעלו” חסר בילקוט), ותו לא. ונראה שהיה כתוב “ת”ל
אל המזבח", ונשתבש מזה: המזבחה (המגיה הגיה ע"פ הספרא).  ↩



והנכון כבפנים. וכ“ה בכ”י למטה בע"ד (עי'  שם).  ↩



אבל כ“ה בסנהד' כד ע”ג, וכן למטה שו' 57: לחילוק  על הכלל.  ↩



ובסנהד' שם: לידון בערייה שלא תאמר (ושתי  נוסחאות הן),  ↩



אבל כ"ה בסנה': אלא משום טומאת  ערייה.  ↩



שו‘ 62: חייב על כל אחת ואחת – ליתא בסנהד’ שם,
ונשתבש כאן מסנהד' שם רע“ג: לפום כן צריך לומר חייב על כל אחת
ואחת. באהצ”ו כאן טעה.  ↩



ושניהם טעות, וצ“ל כבסנהד' כד ע”ג שם: אף דודתו
שנאמר כאן באשת אחי אביו מאביו, וכ“ה בתוס' יבמות ב א ד”ה אשר
מירוש' שבת (עי' אהצ"ו).  ↩



וצ"ל בבסנה': באשת אחי אביו מאביו.  ↩



אבל כ“ה ”תני“ גם בסנהד', וכן עיקר, ותשובה  היא על השאלה ”כרבי ישמעאל".  ↩



ולנכון היה כתוב גם כאן: מחבר, עי' פאה.  ↩



אבל טעות היא (וכבר מחקה ק"ע), וליתא גם  בסנהד'.  ↩



ובסנהד': וחייבין עליהן.  ↩



אבל ליתא גם בסנהד‘ שם, וכן לעיל ע"ג שו’  47.  ↩



ואינו לשון ירוש', וצ"ל: וכא.  ↩



אבל לשון קצרה ויפה היא (וצ"ל: זרע קישואין שנים  (חייב) דילועים וכו').  ↩



וכ“ה בערוך ע‘ מנתא, אבל ברוקח’ סי' נט חסר  ”כרתין".  ↩



וכ"ה בערוך שם.  ↩



אבל ליתא גם באו“ז ח”ב סי' נו.  ↩



ועי' אהצ"ו.  ↩



שו‘ 28 ו־30: ע“ד ושמרתם – בכ”י: עׄׄדׄׄ, וכן  בביצה ס ע"ד, ועי’ שם. וכן בסנהד' כח סע"ב: וגו' ע"ד.  ↩



ג‘ (84) איתא, וכן בביצה ס ע"ד, ועי’  אהצ"ו.  ↩



וביצה ס ע“ד כבדפוס, וכן ג' כאן. אבל א”צ להגיה,  וכ“ה גם באו”ז ח"ב סי' ט.  ↩



שו‘ 42 ו־43: גירקרדין – כ“ה גם בכ”י, ונחלק ע"י  ב’ נקודות (גירג֔בסין, וכן ג': גיר גפסין, גיר גבסין.  ↩



שו' 48: גירקרדין – כ“ה גם בכ”י, וצ"ל: גיר  קרדין.  ↩



וכן ג' (עמ' 85).  ↩



שו‘ 5: מעזלה – כ“ה גם בכ”י [הסופר כתב תחלה:  מעולה, ותיקן ו לז’), רוקח סי' סח: מעילא.  ↩



אבל כ“ה גם ג', וכ”ה באו“ז ח”ב סי' סז (ועי' שם
שהגיה) (ועי' מש“כ להלן רפי”ב יג ע“ג ורפט”ו טו ע"א), וכ“ה כבכ”י
בעירובין פ“ה כב ע”ג.  ↩



שו' 29 בד“ק: חנניה, אבל בד”ו: חנינא!  ↩



וא“צ, וליתא גם באו”ז ח"ב סי' עא.  ↩



ובאו“ז שם ”ולית“ והנוסף ליתא. אבל א”צ למחוק,  ששאלה היא: לית ליה צידה? והתשובה “לית ליה צידה”.  ↩



ועי' מש“כ לעיל שבת ד סע”ד.  ↩



אבל נמ‘ בטעות, שכ“ה גם באו”ז ח"ב סי’ יז וברוקח
סי' פו: מלמעלה – מלמעלה, ודרך הסופרים הראשונים למן סופרי כה“ק (עי'
אדר"נ) ועד כי”י של הספרות הרבנית למחוק מלה בנקודה. (אבל “היך עבידה”
א"א לפרש לפי־זה!).  ↩



אבל עי' מש“כ לעיל בע”ג. ובמאירי שבת קב ב כבד"ו  כאן.  ↩



אבל הגהה מוטעית היא, וק“ע הגיה: הכא מניין,  ואולי הנכון: ‏”בטפח שוחֵק מניי“ן (לשבת), וצ”ע.  ↩



[בכ“י של מו”ר זצ“ל נרשמו כאן כמה ח”ג ע"פ הו'  לו והשמטתין.]  ↩



[וכן לי‘ בהו’ לו] (ועי' ד"ס).  ↩



וכן בהו' לו.  ↩



שו' 5 מ“ו: עצים – כ”ה גם בכ"י (!)  ↩



ובשקלים מז ע"ג: כמטובל.  ↩



וליתא גם בשקלים שם, ונ"א היא.  ↩



אבל נמחק בטעות, שכן עיקר, וכ"ה בשקלים  שם.  ↩



אבל “טהורה” גם הו‘ לו ועוד, וכן פרחון ע’ געל,  ועי' בבלי שבת פו א, דמאן דתני – לא משתבש.  ↩



אבל כצ“ל, וכ”ה בע“ז מג ע”א שו‘ 54, וכ“ה בראב”ן  סי’ רפח.  ↩



בע"ז כהוגן: מה הן לרבנן.  ↩



ועי' במסורה.  ↩



בוודאי במקום ן, ובע“ז שם: לדהון, בב”ר פל“ט:
להרהון, והעתיק מ”כ מירוש‘ כאן: וצווחין להרהון, וכ"ה בילקוט יהושע
ר’ יז: להרהון.  ↩



והיה כתוב כבכלאים כה ע“ג: דאנא משכח לה ואנא,  וכצ”ל (עי' אהצ"ו).  ↩



אבל לקמן: רביעי ליל חמישי.  ↩



בוודאי היה כתוב: עדשה, כבתוס‘ פ"ג (פ"ד) ז’.  [ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 46.]  ↩



שו‘ 6: מודי ר’ שמעון – בכ"י: שמׄעׄון (ובגליון  אין כלום).  ↩



והו' ארוכה מעט כדרך המגיה הזה, וטעה בה  המסדר.  ↩



החסר מובא במגן אבות לרשב“ץ ד' ס”ח (רטנר). ובס‘
כבוד חכמים (האמבורג תר"ג) הביא: של שמשת לרבך ישיבות (רטנר), ועי’
ירוש' חגיגה פ“ג עח ע”ד: שמשתי את רבי עקיבה עומדות מה שלא שימשת
ישיבות.  ↩



בד"ק: ורחבין, ולא העיר כלום.  ↩



וליתא גם בהו' לו.  ↩



אבל גם בהו' לו כן.  ↩



וליתא גם ג‘ 89 והו’ לו. ובאמת להלן בירוש‘ יג
ע“ד: תני וגד מגדיאל! וליתא גם בכ”י מ’ ורי“ף כ”י. וברייתא היא
בבכלי קג ב (ספרא חובה פ"א ד'!). ועי‘ ק"ע בגמרא: ונראה שלא היתה
גירסתם וכו’. [ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ ש”ו עמ’ 54.]  ↩



אבל כן גם ג‘ 89 והו’ לו.  ↩



וליתא גם בהו‘ לו, אבל איתא בג’ (בס…).  ↩



ועי' מש"כ לעיל ולהלן טו א.  ↩



=רחיים? אבן של ריחיים.  ↩



= בול של מלח וכדומה.  ↩



ועי‘ ערוך ע’ קן ב.  ↩



ונמצא כולו בירוש' ביצה ס ע"ג (ושם בטעות “ביום  טוב”), ושם מקומו, ולכן אפשר שקיצרו הסופר.  ↩



ואיתא בגטין פ“ב מד ע”ב.  ↩



בגטין שם: “דאמרו תרויהו”, וזו בל"ס הוספה בלשון  הבבלי, ג' שם (223): תריהון אמרין.  ↩



אבל נוסף בטעות, שאין זה לשון הירושלמי.  ↩



אבל הנכון: ואינו וכו', או יש למחוק “שמא  אינו פטור”.  ↩



והירוש‘ משובש, עי’ מאירי (רטנר), וצ"ל לפחות:  אחת (ולא “בין”) בשבת זו אחת וכו'.  ↩



וכ“ה ברשב”א שבת קה ב: שאלולא (רטנר).  ↩



וכולה בביצה פ“ב סב רע”א, ושם מקומה (ועי'  שם).  ↩



אולי היה כתוב: עלי' (=עליה)?  ↩



[אבל הריוח בין התיבות קטן מן הרגיל.]  ↩



ושם: מתניׄׄהן, ונ“ב עי”ע: מכותיהן.  ↩



כלומר: שהסופר מחקה ע"י נקודות כדרכו, וכבר הגיה  כן רטנר (עי' שם).  ↩



אבל “שילך” נכון. עי‘ מש"כ לעיל, לה’ ב‘ שורה 2.
וכן בספרי פנחס פי’ קמח (מנחות סח ב): הלך לו. [ועי‘ מ“ש המחבר בתרביץ
ש”ו עמ’ 46.]  ↩



אבל נמחקה בטעות, שכן הוא לשון רגיל בירוש' “לא
מסתברא דלא”, כלומר אלא, וכ“ה במפתח לרנ”ג שבת קי: לא מסתברא
אלא.  ↩



כל הכתוב לפנינו למטה 46–58: “רבי שמואל בר נחמן וכו' בפשיעה ואחד ביגי שמים”,
ונמ' כאן עי“א, ונ”ב למטה.  ↩



שו' 62: בחומצן – כ“ה גם בכ”י!

שו' 63: במתניתן – כ“ה גם בכ”י!  ↩



שו' 19: עבייה – כ“ה גם בכ”י.  ↩



בד“ק: ציפרונה (!), בע”ז מ ע“ד כאן: צפדונא,  ולמטה: צופדנה, ואולי כך היה כתוב בכ”י.  ↩



וכן איתא בע"ז שם.  ↩



אבל א“כ היה צריך להגיה: כי ההוא [ל”נ  שנגרדה ו של וההוא, אלא שהמסדר לא הרגיש בכך]  ↩



בע"ז: פנדרא.  ↩



בע“ז: מי נפק, וכצ”ל.  ↩



וליתא גם בתוס‘ ע“ז כז ב ד”ה שאני, אבל בירוש’  דע"ז איתא.  ↩



וכ“ה בע”ז ובראשונים (עי' ראטנר). [ריוח קטן  שבין ר למ' הטעה את המסדר.]  ↩



אבל נמחק בטעות, ואיתא גם בע“ז, ואמר כן בכ”מ  (עי' מבוא קיד ע"ב).  ↩



וכ“ה בע”ז שם.  ↩



בע"ז: איש כפר סמא אמר לי נימא לך בשם ישו בן  פנדרא לרפותו, ועי' שם.  ↩



שו' 20 מ“ג: מלילי לשבת – כ”ה גם בכ"י! (בד“ק:  מלילי שבת (לשבת), ומחק המשוה ”לשבת"!).  ↩



אבל ליתא גם בהו‘ לו’ ועוד.  ↩



[בתרביץ ש“ג פירסם מו”ר זצ“ל שרידי ירושלמי מן
הגניזה, ובעמ' 240–245 נתפרסס קטע משבת פט”ו טו ע“א שו' 39–־פט”ז טו
ע“ג שו' 22, פ”כ יז ע“ג שו' 27–יז ע”ד (ספ"ב),  ובהערותיו עמד על הענין ועל הנוסח.]  ↩



אבל עי' לעיל (רפי"ב ועוד).  ↩



וכ“ה ”מפקפקין“ בביצה פ”ד סב ע“ג, והנקודה שלפניה  טעות, ובתוס' ביצה פ”ג יב: ובשבת מפקפקין.  ↩



שו' 54: קיפול בשנים – בכ"י: בשניׄׄם (ובגליון  אין כלום).  ↩



ואיתא בויק“ר ספל”ד (ועי' מ"כ שם מירושלמי)  ובבבלי שבת קנ ב.  ↩



[אמר עצ“ם: בהערה זו ל”מעשה בחסיד“ נסתיים כה”י  של מו“ר זצ”ל. אבד חסיד מן הארץ.]  ↩



אמר עצ“ם: לאחר ש”דקדוקי ירושלמי“ היו מוגהים
ומוכנים להרפסה מצאתי באחד התיקים של מו”ר זצ"ל כמה דפים בודדים, ובהם
הערות שונות לירושלמי, ואני מוסרם בזה כלשונם (אך סדרתים לפי סדר
המסכות). שם מצאתי גם העתק תשובה לאחד מידידיו על לשון בירושלמי, וגם
אותה ראיתי להביאה בלשונה בשלמות.  ↩



מת בתשרי שי“ז לשטרות = תשס”ה ליצירה, סה“ח ח”א  189.  ↩



= ד“א תשמ”ו לחשבונו של רש“ג עצמו, שמתחיל בג”א  תמ"ט.  ↩



רש“ג בעמ' 96, 98, רס”ג בתשובתו לבן־מאיר,
REJ חמ"ו, 216, א‘ עפשטיין, מקורות לקורות הגאונים  וישיבות בבל, בזכרון לא. א. הרכבי, 164, וכו’.  ↩



גם אנו נקרא אותו כך לשם הקיצור.  ↩



ע“פ דברי תיקן שם לוין – נגד דברי עצמו שם! –  בשתי הפיסקאות האחרונות ”אינו“ במקום ”הסר" שהדפיס ראשונה.  ↩



תה“ג הרכבי סי' רי”ח וסי' שמ"ט, בתשובות שנשלחו  לקירואן בשנת ש"ב לשטרות, ארבע שנים אחרי כתיבת האגרת.  ↩



כי"י א‘ ו’ פ'.  ↩



כ"י פ'.  ↩



“לקט” בלשון הגאונים כמו “נקט” בבבלי, ורגיל גם  באגרת.  ↩



“סתם ספרא ר‘ יהודה סתם ספרי ר’ שמעון סתם תוספתא  ר' נחמיה”.  ↩



= “לקטום ואספום”.  ↩



= משניות.  ↩



= “משניות”, משנת רבי.  ↩



“ונהיו”, “ונעשו”.  ↩



= “משנתנו”, “מתניתין”.  ↩



“שאר המשניות כולן”.  ↩



“שאר המשניות כולן”.  ↩



“כתוב” מיותר ללא צורך.  ↩



לוין, כג ע"ב.  ↩



JQR חי“ד, 308, לוין  בליקוטים לאגרת, XXIX, ובשלימות בגנזי קדם ח”ב,  20, מונ"ש 67, 261.  ↩



=רוח י"י תניחנו.  ↩



בספרו Texts and Studies,  ח"א עמ' 158.  ↩



מת בתשרי שנת שי"ז לשטרות, סדר החכמים ח"א,  189.  ↩



חמש שנים לפני פטירתו.  ↩



מאן, Jews in Egypt, II, 228; המכתב נכתב סמוך אחרי  שנת את"א לשטרות, מאן שם 229.  ↩



כנו‘ כ"י פ’.  ↩



ינוקא, יניק, הועבר לנ“צ בהשפעת נ”ס.  ↩



סדר החכמים II,  82.  ↩



REJ חנ"ה, 51 [וכן אצל  מאן, Texts, 183.]  ↩



יחזקיהו אביו נזכר שם בתאר “ראש גליות כל ישראל”.  [ועי‘ מאן, ספר זכרון לפוזננסקי, עמ’ כא].  ↩



חזקיהו הא', זקנו של יחזקיה רי“ג שבימי  רה”ג.  ↩



ועי' דביר, ס"א, 156, בהערה.  ↩



רשומים אצל לוין, כד ע“ב–כה ע”א.  ↩



קיצר מנ"צ שקדם לדברים אלה.  ↩



כי"י א‘, פ’, פריז, ק'.  ↩



כי"י א‘, פ’, ק‘ ב’.  ↩



כ"י ב', לוין, פרוליגומנא, 22.  ↩



כ"י ג‘ וב’, פריז ופ'.  ↩



עי' איי הים פט ע“א וע”ב ושם קיז א.  ↩



ע“פ כ”י ארם צובה בהשואה עם כ“י לונדון, והשוה
הכתבות שבתה”ג הרכבי סי‘ שטו וסי’ שכט; ולהפך שיתוף של רש“ג, שם סי'
קצח. רב נסים גאון מזכיר חלק ממנה בשם רב האיי, שע”ת סי‘ עא: ורבינו
האיי גאון ז“ל השיב בתשובה שנשאל מאת רבינו אלוף הקדש אבי(ו) ז”ל:
כשגלה יכניה וכו’ (עמ' 72). ובהקדמתו למפתח מקצר הוא את האגרת
סתם.  ↩



קיצורים וראשי תיבות, השגורים בספרות התלמוד, –  תמצא פתרונם במלונים וספרי עזר (למשל ב“אשנב התלמוד” לעצ"ם).  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/38176