אֲלֶכְּסַנְדֶּר זִיסְקִינְדְּ רַבִּינוֹבִיץ



	
	אֲלֶכְּסַנְדֶּר זִיסְקִינְדְּ רַבִּינוֹבִיץ
	







א

תּם וישר – זה האיש וזה דרכּו בחיים ובספרות. בּכל אשר הוא
עושה ובכל אשר הוא כותב יש מן הפּשטות הגדולה, מן התּום הלוקח־לב, ומן
הישרנות החסודה של ראשונים. ולפיכך הוא חביב על כּולנו – מבּלי הבדל גיל
וטעם, מבּלי הבדל מעמד ומפלגה. אָנו, בּני הספרות המורכּבת והמחפּשת,
המודרכת מנוחה והמבקשת חשבּונות רבּים, ננהים בּכל נפשנו אַחרי הדמות
החביבה והישרה של הסב, המלא רחמים וסליחה, אמונה ואהבה.

הוא “מגיד־מישרים” – בּחיים, בּחנוך ובספרות. כּאחד מן העם
הוא רואה את עצמו, ואַף שמץ גאווה ורגש של “אַתּה־בחרתּנו” אין בּהכּרתו.
הוא חי, קיים ופועל, לא לשם עצמו, לשם ה“אני” היחיד שלו, אלא לשם הכּלל,
שהוא פרט ממנו. מכּאן – טשטוש הגבולים בּמקצוע היצירה פנימה, והתלכּדות
גמורה של המקצועות השונים אשר בּהם יוכל סופר לשלוח ידו. יש לו לאז"ר הרבּה
דברי ספרות – ספּורים, אגדות וציורים; אבל תּמיהני אם אפשר לנו, ואם רצוי
לו, שיקציעו לו שדה־הספּורת בּלבד ויקראו לו: מספּר. חס וחלילה. הוא סופר
סתם, סופר כּללי, ואל כּל אשר רוח־האמת ישליכהו – שם ילך “שריה הסופר”
וידבּר את דבריו; ובכל אשר יצווה עטו לנגוע – בּו יגע. הוא אינו מודה בכלל
“ספרות לשם ספרות”, “אמנות לשם אמנות”. לא ליהודי מסורתי שיטה כזו. לו –
הספרות עבודת־קודש, עבודת־חנוך־והוראָה, אשר בּה ובעזרתה ילמד את אחיו
בּני־עמו לחיות בּיושר, בּצדק ובאהבה. ומכּיון שהוא בטבעו מחנך ובמהותו
מורה – אין הוא עומד על אמצעי אחד של בּיטוי ספרותי. כּל הדרכים טובות וכל
האמצעים נאים – אם בּאמת טובים ונאים הם – לשם המטרה המוסרית.

וכן נראהו: כּותב ספּורים ואגדות, מאמרים וחקירות; מחבּר
ספרי־לימוד וכותב פּירושים; עורך קבצים ומתרגם מלשונות שונות. כּלום חסרה
עבודה בספרותנו – למי שאוהב אותה ומאמין בּה? וכשם שיש בּספּוריו רמזים
גלויים לדרך־חיים וטנדנציה מוסרית בּהירה ושקופה, כּן יש בּמאמריו וספריו
הלמודיים פּשטות ספּורית והרצאָה נעימה וקלה.

ובכל הדברים שלו הוא רחוק מן הדמיון וקרוב אל המציאות.
אפילו כשהוא כותב אגדות־עם ומעשיות, בּשעה שהוא מתקרב לעולם החסידות
והחבּ"ד, גם אז הוא עומד בּשתּי רגליו על האָרץ. את טיפּוסיו וגבּוריו הוא
“לוקח מן החיים”. כּי במקום שאחרים רואים את הרע שבּאָדם ומתייאשים או
בורחים אל ההזיה, הוא רואה את הטוב שבּו ולובש תּקוה ומתאר את החסיד
ומצוותיו.

המצוות המעשיות, בּדת כּבחנוך, בּחיים כּבספרות, הן אצלו
יסודות הכרחיים. בּהן מוצא הטוב המופשט אחיזה לו. בּהן לובשת השאיפה
המוסרית צורה ממשית, והחיים נעשים יותר קלים ויותר טובים. לאחרים נראות
המצוות והחובות כּעול – לו הן תּפארת ונוי; משא קל ונעים, המשחרר את הנפש
ממשא־הרז של החידה והפּלא אשר בּהוויה. לפיכך לא “יתחפּש” אפילו לשם
מטרת־הספּור. לא רק בּאגדות ובספּורי־החסידים יספּר על הרבּיים והחסידים
דברים כּהוויתם, ולא רק בּספּורים ההיסטוריים יהיה נאמן למקובּל ולמסופּר
ויקרא לכל גבּוריו בּשמם, כּי אם גם בּספּוריו הריאַליים יורגש, שהגבּורים
חיו והיו, והוא רק ספּּר לעולם את דבר־חייהם. מן הבּיוגראפיה שלו למדנו,
כּי פיינרמאן, “הטולסטואי האָדוק שעזב את האוניברסיטה והלך ולמד את מלאכת
הנגרות וחי חיים פּשוטים כּאחד האכּרים”, הוא הוא צוקרמאן הטולסטויאני
שבּ“בת העשיר”. וכאלה וודאי שאָר גבּוריו. ואם בספּור זה מופיע
צוקרמאן־פיינרמאן בּדמות קצת־מופלאָה, שהיא יהודית־רבּיית־חסידית יותר
מנוצרית־אַנארכיסטית־טולסטואית, – יש לשער, שלא רק מהרהורי־לבּו ראָה פה
המספּר, אלא שבּאמת שב צוקרמאן לחיי־מוסר יהודים, אבל בּתוקף הזמן קראו לזה
בּטעות: “טולסטואיות”. וכשהוא מוסר בּשם צוקרמאן זה את תּמצית תּורתו של
טולסטוי על קדושת העבודה, על חיי־הטבע של האָדם, ועל האהבה האנושית, נראים
לנו הדברים בּצורתם העברית כּדברי ר' ישראל סאלאנטר, למשל.

ואין הדבר הזה מקרה. בּכל אשר יגע רבּינוביץ יסיר את
מוץ־הנכר־והזרות ויעשה אותו ליהודי. אין הדבר הזה בּא לו אַחרי רוב יסורים
ועבודת־שינוי, אלא מאליו. אין זה כּי תפיסתי את העולם ואת החיים היא תפיסה
יהודית טהורה מכּל שמץ של לועזיות או “עכּו”מיות". כּשהוא מתרגם את טולסטוי
ואת קורולינקה, את גרשוני ואת ווירה פיגנר, ואפילו את דוסטוייבסקי ואת
טורגניוב, הוא “מייהד” אותם – לא רק בּכח לשוני העברית הנאמנה והתּמימה,
אלא בכח סגנון־נפשו, בּשלמות הממלאת את העמודים ואת הרווח שבּין השיטין.
ובו אָנו רואים על־נקלה את האַחווה האנושית האפשרית, את היסודות המשותּפים
לכל אשר נברא בצלם. כּשם שבּדבריו המקוריים נמחקים הגבולים בּין מקצוע
למקצוע, כּן גם בּתרגומיו ועיבּודיו נמחקים הגבולים והמחיצות בּין אומה
אַחת לחברתּה, בּין בּן־שם ובן־יפת. ואין אָנו מבינים כּמעט על מה נשפּכו
דמים בּמשך דורות ולמה זה נריב ונתווכּח על לא דבר. “האהבה, רק האהבה”,
יאמר צוקרמאן – הוא פיינרמאן, הוא רבּינוביץ עצמו – “היא המחוללת והמייסדת
הכּל, ומי אשר יבקש את ה' ישתּדל לטעת אהבה ושלום בּלבבות בּני
האָדם”.

על־כּן לא יפּלא הדבר, שאין הוא, היהודי המסורתי והחרד,
מפלה בּין חסיד יהודי וחסיד מאומות־העולם. בּמלכות־הרוח והצדק הכּל שווים.
ובאותה יראַת־כּבוד־והערצה שהוא מספּר על ר' שניאור זלמן מלאדי הוא גם
מספּר על טולסטוי, ובאותה חסידות ואהבה שהוא מספּר על ר' הלל הפּטריטשי
זצ"ל יספּר גם על קורולינקה, וזשאן זשאק רוּסוֹ חשוב וחביב עליו כּאחד
מבּני־העליה של בּני־ישראל.

“בּפוליטיקה איני מאמין, לא שלהם ולא שלנו” – אָמר פּעם א.
ז. רבּינוביץ, ובאמרה זו ראינוהו כמות־שהוא. אבל בּמוסר ובצדק יאמין – גם
שלנו וגם שלהם, כּי ביסודם הם אחד, וכולם נובעים ממקור־ישראל.





ב

למקור־ישראל זה, העמוק והנאמן, הוא קורא את כּולנו, וביחוד
את הנוער. כּי בין הבּוגרים והזקנים יש ויפגוש נפשות נוקשות ולבבות יבשים.
הם פּקחים יותר מדאי, ולפעמים גם ציניים ר“ל. אבל לא כן הנוער. לבּו רך
וטהור, והוא מוכשר לספוג כּל השפּעה טובה וכל דבר נאמן. ואליו, כּאל
בּן־העם הפּשוט והתּם, יכוון רבּים מדבריו. למענו כתב את ספּוריו
ההיסטוריים (אַגריפס הראשון, בּימי חמלניצקי); ולמענו חבּר את ספריו
ההיסטוריים (תּולדות עם ישראל מראשית ימיו עד היום הזה, ערוך למען נערי
בני־ישראל"; “תּולדות היהודים בּארץ־ישראל”; “תּולדות הספרות העברית
לבני־הנעורים”). למען חבריו הצעירים קבץ והוציא קבצים ומאַספים
(“זמרת־האָרץ”, “אשכּולות” ו“בצוק העתּים” – כּולם קבצים ספרותיים־מדעיים
לבני־הנעורים); ולשמם כּתב בּעצמו ספּורים ואגדות־עם, וחבּר כריסטומאטיות
(“נטיעים” ו“זרעים”); וגם פּירושו ל”איוב", שחבּר יחד עם א. אַברונין, שייך
לעבודת־חנוך זו.

וגם בּתרגומים הוא נאמן לעצמו. אין הוא מתרגם בּאַקראי
ובקפיצות רוח. בּהם, בּתרגומים, כּאילו הוא מבקש למלא את מה שהוא עצמו לא
הספּיק, או לא יכול, לתת. הנה הוא מתרגם ספרי־מוסר מועילים לעם, או זכרונות
אנשים הלוחמים לצדק (זכרונות גרשוני וזכרונות ווירה פיגנר); והנה – ספּורים
מיוחדים לנוער (השבוי בקאווקאז לטולסטוי, יעקב טיראדה לפיליפּזון, חלומו של
מאקאר לקורולינקה), או ספרים יסודיים בּתולדות גאוני־ישראל (“אגדת
התּנאים”, “אגדת אמוראי ארץ־ישראל” ו“ערכי מדרש” לבאכר) ואחרים.

בכל הדברים האלה יש יותר מ“ספרות לשם ספרות”. פּה – שיטה
בריאָה של ריכּוז הטוב והנאמן שבּספרויות שונות; פּה סופר דולה פנינים
מים־האנושיות, חורז אישיות לאישיות, מפעל למפעל, אור לאור – ומוסיף על
רכושנו ומסייע לטהר את סביבתנו ולשפּר את חיינו.

בּקראך את דברי רבּינוביץ, הן המקוריים והן המתורגמים, הן
בּספרות יפה והן בּדברי־למוד־ועיון – רוח של שלווה תרד עליך ותרגיע את
סערת־נפשך. אַתּה רואה אנשים שנלחמו וסבלו על רעיונם, אבל הסוף היה
תמיד טוב; ואם עדיין לא היה – וודאי יהיה טוב. הוא מרכּך את
הכּאב היותר גדול ומפשט את העקמומית היותר קשה. אתּם מסתּבּכים בּשאלה
וּוכּוח על “האמונה והדת בּחנוך”, והנה בא הפּשטן הגדול ומסיר את כּל הקושי
ופותר את הדבר על־נקלה, – וכמובן, בּחיוב: ראו־נא לשמור על הדת ולקיים את
המצוות המעשיות – ורווח לכם. הוא מסתּייע, כּדרך סופרים מדעיים, בּדברי
ריבּוֹ, האומר: “חסרון רגש האמונה הוא בעיני כּעוורון מוסרי או כחסרון רגש
היופי”; או בדברי לאנגה – כּדי להוכיח את חשיבותן של הדת והאמונה. אבל
בּאמת אין הוא צריך לבקש לו סעד בּחכמי־חוץ. כּל ישותו אומרת: דת ואמונה.
כּי הן הראשית והיסוד של המוסר. “האמונה והדת – אומר א.ז. רבּינוביץ
בּמאמרו “שאלת האמונה והדת בּחנוך” – בּזמן שהן מפותּחות יפה הרי הן נעשות
לכח תּרבּותי גדול, המביא ברכה רבּה. אבל כּשהן עזובות בּלי כל חנוך, בּלי
כל הדרכה, אָז הן מקבּלות תּכונות פּראיות, המביאות הפסד רב. רגש האמונה
הוא היותר אַדיר בּאָדם, ובזמן שהוא גדל פּרא גדול קלקולו מאד. האמונה והדת
שלנו, שיכולות לתת לאָדם אומץ ושמחת־חיים, בּטחון וסבלנות, יופי ורוחב לב,
– יכולות להיות, בּזמן שהן עזובות לנפשן, למקור של עצבות, פּחדנות, סגפנות,
רשלנות וקנאות” (“החנוך”, שנה בּ', תּרע"א, עמוד 92).

ומובן, כּי שומר נפשו ירחק מן הפּחדנות, הרשלנות והעצבות
וילך אל האמונה והדת שהן “יכולות לתת לאָדם אומץ ושמחת־חיים, בּטחון
וסבלנות, יופי ורוחב־לב”.





ג

כּחו וחשיבותו של רבּינוביץ אינם בּאיזה חדש אשר אָמר לתת
לנו, אלא בישן שידענוהו מכּבר והוא החייה אותו לפנינו בּהרגשתו הנאמנה
ובאמת שבּלבבו. מעולם לא רצה להיות מושל וללכת בּראש, אלא חפצו היה והווה –
ללכת עם העם ולעבוד לו ולבוראו. הוא העמיד את עצמו בּשורת־הרבּים
ולשרות־העם. ובכל מה שיכול לשרתו – שרתו, ובאמונה רבּה. הוא בחר
בּדרך־הבּינוניות, בּשביל־הזהב, כּי בו הולכים רבּים וכולם מצטרפים למנין
אחד ולקיבּוץ שלם. ובזה כּל חין עבודתו הספרותית של א. ז. רבּינוביץ. הוא
מוכן להיות מסבּיר לדעות של אחרים, גדולים ומחדשים – ובלבד שהעם ישמע
לדברים ויקבּל את הצפון בּהם. אפשר שקשה לו לעם, או לנוער, לגשת או להגיע
ישר אל הגדולים, ומשום כּך יש צורך בּמורים ומסבּירים, בּפותחי־שערים
ומקרבי־לבבות; והוא מעולם לא לבש גאווה ריקה – ליצור משלו ורק משלו. לו
העיקר היה תמיד הטוב והאמת. ובכל מקום שמצא את אלה דלה אותם, עמל עליהם
והגישם מנחה לקוראָיו וידידיו. אין הוא דורש דוקא שחלקו יהי עם התּנאים; די
לו במדרגת אמורא מודרני. כּי במרכּז לא האני היחיד שלו עומד, אל ה“אני”
העממי, העורג לאור ולדעת והמבקש את דרך־האמת בּחיים אלה, המשונים והקשים.
וכל המסתּכּל בּדמותו הרכּה והטובה של האמורא א. ז. רבּינוביץ ירגיש
חגיגיות טובה מסביבו, ובלבּו תעלה ותאיר האמונה בּנצחון הכּללי – של היהדות
הצרופה והאנושיות הטהורה.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40614