חיים אברהם פרידלנד



	
	חיים אברהם פרידלנד
	







ח. א. פרידלאנד, שנתגלה
בסוף ימיו כמשורר בּעל־כּוח, נתגלה גם כמספּר בּעל־יכולת. ואפילו בסוניטות
שלו, שעשו רושם בּריבּויין וחידושן, טמון היה זרע הסיפּור. בּרבּות מהן
(כּמו: “פּיוס”, “אָחות רחמניה”, “שטר זכּרון”, “אָסון”׳ “חרון־אין־אונים”,
“בּת צחוק”, “אוצר”, “נרדף” ואחרות) גלומים ומקופּלים גרעיני סיפּורים
תּמציתיים. אבל אם כּמה וכמה שירים שלו היו נרתּיקי־סיפּורים, בּאו אחר כּך
ל״ו סיפּוריו וקבעו מקום וברכה לעצמם.

פרידלאנד היה איש בעל ענינים רבּים. הוא היה משורר, מספּר,
כּותב מסות ומאמרים, נואם ומרצה בלשונות שונות, עסקן בּצרכי ציבּור, ציונות
וחינוך, קורא ותיק של ספרות העולם, חובב שירה ובקי ביצירותיה הגדולות,
בּלשונות רבּות. וכן היה גם חוג הנפשות הפּועלות בסיפּוריו רחב למדי.
הגבּורים שלו הם: זקנים וצעירים, גברים ונשים, רווקים ואלמנות, רופאים
וחולים, רבּנים ומורים, סופרים ואמנים, סוחרים ופועלים, אחיות רחמניות
ומזמרות, סמרטוטרים וצדיקים, רמאים ומשוגעים, חולמים ואוהבים, ועוד ועוד.
מגוונת היתה מערכת הגבּורים שלו. וכן רבּים הם המאורעות ושונים המצבים
ומשונים שינויי־הגורל בסיפּוריו. אהבה ותענוגיה, חיי־משפּחה ונפתּוליהם,
חידות הנפש שאין להן פּתרון ותאוות החטא והרציחה הצפונות בּלב־האָדם
והמתגלות “לעת מצוא”, אושר ואָסון, מציאות אפורה וחזון קוסם, גניבת־דעת
וגניבת־שירים, אמונה וכפירה, פּסי­כולוגיה ופּסיכואנאליזה, שמירת־דת
ורמאות־צבועים, חינוך עברי ועסקנות ציבּורית, געגועים על העיירה הרחוקה
ודמויותיה החביבות וציורי הווי אמריקאי גרוטסקי – אלה וכאלה הם הענינים
והנושאים של סיפּורי פרידלאנד. רבּים ומגוונים היו.

פרידלאנד כּתב הרבּה סיפּורים מחיי אמריקה, אשר אותה ידע.
ובסיפּורים אלה גילה כוח הסתּכּלות וציור. דמויות האנשים המצויירים בּהם –
דמויות חיות הן והמצבים שבּהם הם נתונים טבעיים הם, לכל הפּחות בּרובּם.
ועל הכּל מרחפת רוח בּינה וחיבּה.

יש לו גם סיפּורים “אירופּיים” (כּ״אחותי כלה", “פּטישו של
המן, “נקמה” ו״בצל הקבר”), אבל בּהם מעטה הפּעולה. המראות רחוקים והם
מופיעים כּמבּעד לערפל. יש בּהם מריחו של העבר ומרוחם של ימי הילדות
הטובים. והם כּתובים בּנעימה לירית.

ואילו בסיפּורי־אמריקה שלו עומד המספּר על קרקע המציאות.
פּה מתגלים חיים בּהתהוותם ולא כמו שהיו. ומובן שדבר המתהווה לנגד
עינינו הוא גם יפה גם מכוער. יפה הוא מצד צמיחתו וגידולו, מעצם חפץ־ההיות
שלו, ומכוער הוא מצד העווית וחבלי־הלידה שלו, מצד חוסר־הצורה שיש בּדרגה
הראשונה של החיים. בּצד האמת יש גם זיוף ובצד הברּיא מזדקר גם
החולני.

שלושת הסיפּורים הטובים והשלמים בּיותר שבּקובץ סיפּוריו
הם: “מחול־הפּרידה”, “לכבוד התּורה” ו״מוסדו של ר׳ מלך“. בּהם איחד את שני
העולמות, האירופּי והאמריקאי, זה שהיה ואיננו וזה ההולך ומתהווה, ומתּוך
תּפיסה אמנותית דקה תּפס את יגון ה״אחרונים”. את שפע אהבתו ישפּוך על
בּאי־כוח העולם הישן שבּעולם החדש.

בּרוך שלמה, בּ״מחול הפּרידה“, היה בעיירת מולדתּו בּעל
בּעמיו, תּופס מקום־מזרח בּבית־הכּנסת ועובר לפני התּיבה בימי החג, והעונג
היותר גדול היה לו בתפילות ה״מוספים” שלו בּימים הנוראים. אבל משבּא
לאמריקה, לפני שלושים שנה, נטרד מעולמו ונלקחו ממנו תענוגות־רוחו. אין
מכּיר בּכשרון־חזנותו ואין דורש לתפילת מוספיו. זר הוא ובלתּי־מכובּד אפילו
בבית־הכּנסת שהוא מתפּלל בּו. נכנפה אישיותו. נאלם קולו. אבל הוא נכסף לשוב
ולהיות את אשר היה. הוא רוצה להופיע בּגאון־הדרו, הוא רוצה להיות
שליח־ציבּור, להשמיע את קולו ולהראות את כּוחו. והנה קרה “נס”, לאחר שלושים
שנה, כּשמלאו לו לברוך שלמה שבעים שנות חיים. השכונה שבּה גר הלכה ונתרוקנה
מיהודיה ו״שחורים" בּאו להתיישב בּה. בּעלי־בתּים שעלו לגדולה עקרו דירתם
משם, ואתּם עזבו והלכו גם הנשיאים והגבּאים, הרבּנים והחזנים. רוב
בּתּי־הכּנסת נמכּרו לכושים. רק בּית־הכּנסת “אהבת־אחים”, אשר בּו התפּלל
בּרוך שלמה, לא נמכּר, כּי לא נמצאו לו קונים. כן נשאר בּית־כּנסת אחרון
לאנשים העניים וה״אחרונים" של אותה שכונה. וכשהגיעו הימים הנוראים, וכסף לא
היה להם ליהודים לשכּור בּעל־תּפילה, בּאה שעתּו של בּרוך שלמה. הוא נעשה
שוב בּעל־תּפילה.

הוא היה שליח־ציבּור ל״אחרונים", ובשארית־כּוחו התפּלל
עליהם ועל עצמו. ממעמקי־נפשו של הזקן פּורצים צלילים נשכּחים של עולם רחוק
וחביב, היחיד מתמזג עם הציבּור, ההווה – עם העבר. ניתּן תּיקון לאָדם,
ניתּן תּיקון לבית־הכּנסת. התלקחו הכּוחות האחרונים בּבני העדה והם יצאו
במחול־התלהבות, עם תּורתם אהובתם, עם מראות־ילדותם וזכרונות־עברם. אבל זה
היה המחול האַחרון, מחול־הפּרידה, כּי גם בּית־כּנסת זה עמד להמכר בּקרוב.
נפרדו היהודים מבּית־כּנסתם, ונפרד בּרוך שלמה מן החים, כּי בו במקום ובעצם
המחול יצאָה נשמתו בהתלהבות. עתּה מצלצל פּעמון הכּנסיה הנוצרית גם על
“אהבת־אַחים”, וברוך שלמה איננו.

ויגון־אחרונים זה רועד גם בּ״מוסדו של ר׳ מלך".

בּסיפּורים אלה גובר היסוד הרומאנטי והאתמול המנוצח עולה
כּמנצח, ואילו בשאָר סיפּוריו מההווי היהודי־אמריקאי גובר יסוד הסאטירה,
והיום מנצח את האתמול עד תּומו. הלעג למגוחך ולנפסד שבּחיים היהודיים
בּאמריקה עוקץ בחריפות רבּה. מוסדות הדת והתּורה מתגלים בּעלבּונם, והחינוך
– בּירידתו.

בּסיפּור אחד (“לכבוד התּורה”) נראה מנחם־מנדיל אמריקאי,
ישעיה בּצלאל טייטלבּוים, עושה מסחר בּכלי־קודש. הוא החזן, הוא השוחט, הוא
המוהל והוא המסדר קידושין. תּחת ידו עברו תרי״ג בּריתות מילה, לרבּות כ״ג
גרים, עם תּרפּ״ט חופּות וקידושין.

בּסיפּור שני (“בּרבבות עם”) נראה אָדם משוגע מוליך שולל עדה שלמה ופרנסי החינוך מופיעים בּכל בּערותם וגסותם.

ובשלישי (“מומחה מן החוץ”) נעשה תלמיד, המתקשה בדיבּור
העברי, ל״מומחה" בעניני חינוך ועורך חקירה בבית־ספר, שמנהלו הוא
מורו־לשעבר. בּילדותו היה מן התּלמידים הגרועים בּיותר ופחד מורו היה עליו.
עתּה נהפך הגלגל, ופחד התּלמיד על המורה.

פרידלאנד כּתב גם סיפּורי־אהבה שגילה בהם כּוח ניתּוח
פּסיכונאַליטי. וגם מהם עולה עצב האושר שלא בא, וחוסר הישע של האָדם
הבּודד, שהוא משחק בּידי הגורל העוור. המשורר נתן את אותותיו
במספּר.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40331