רְאוּבֵן וַלֶּנְרוֹד



	
	רְאוּבֵן וַלֶּנְרוֹד
	







ראובן וואלינרוד הוא מספּר אמריקאי, וביתר דיוק –
ניו־יורקי. בּקובץ־סיפּוריו “בּדיוטה השלישית” וכן בּשני סיפּוריו הגדולים:
“בּחוג משפּחה” ו״־ החומות" (שנדפּסו ב״ספר השנה ליהודי אמריקה") הוא נותן
לנו את שאונה והמונה של ניו־יורק וחייהם ומעשיהם של תּושביה. ומכּיון שהוא
עצמו בא מעבר לים, והעולם הזה עולם חדש לו, הרי גם גבּוריו כּמותו. הם דור
ראשון ושני של מהגרים. ויש בּכל חייהם משהו רופס ורוטט, מתנועע ומשתּנה.
אין הוא נוהג להתחיל את תּולדות חייהם של גבּוריו מבּראשית, ממקום מולדתּם
בּאירופּה. נדמה לנו שהוא מתכּוון למחוק את “ירקותם” ואת זכר הימים
הראשונים בּמולדת. הוא תופסם לפתע־פּתאום, בּלי הכנות ובעצם התנועעותם
ועבודתם.

ניו־יורק היא סמל התּנועה הבּלתּי־פוסקת, הנצחית.
Perpetuum mobile מכוניות עפות בּמרוצת־טירוף ובתאוות־טרף
על פּני רחובות־הכּרך, ואבטובּוסים וקרונות־רחוב מלווים אותן כּמתחרים
בּמרוץ מסתּורי. רכּבות־התּחתּית מתפּתּלות מלמטה, בּקרב האדמה,
ורכּבות־עלית אָצות־רצות על גבּי פסי־הבּרזל התּלויים בּראשי־רחובות.
ואנשים רצים ונדחקים כּמסתּובבים בּמחול־שדים. וסופר עברי הרוצה לתפּוס את
הריתּמוס ואת התּכלית של התּנועה הפּלאית הזאת מתחיל אף הוא מסתּובב
בּמערבּולת. ובהסתּובבו הוא קולט צלילים וקולות, הדים ומראות, אנשים
ומצבים, ועושה מהם רקמה אחת, נעה, זעה, של הווי משונה, גלום, המבקש את
צורתו ותיקונו בספרות.

יש בּאופן־סיפּורו של וואלינרוד מריתּמוס התּנועה של
“טיימס־סקוור”. הדברים מסופּרים בּשטף ובסגנון של סטאקאטו.
פּסוקים־פּסוקים. קטעים־קטעים. דומה הדבר שאחד פּליט בּא מחזית התּנועה
הגדולה ומתּוך נשימה קצרה, הבּאָה מן הריצה, הוא מספּר על מה שראָה ושמע
שם.

לשונו של וואלינרוד אינה עשירה ואין הוא מסלסל בּה – נראה
כּאילו הוא מתכּוון לתאר בּלשון של חול חיים של חול – ובכל זה הוא משיג לא
פעם את תּכליתו, באמצעים המעטים בּיותר. מצב־הנפש של הסיפּור נותן את
מצב־הדברים של הסביבה.

הסביבה של סיפּורי־וואלינרוד היא: מורד־העיר ובּורו־פּארק,
בּרונכּס וגן וואן־קורטלאנד, בּרודווי וטיימס־סקוור. קיצורו של דבר:
ניו־יורק. ורק לפעמים יצא אל מחוץ לעיר, להרי קטסקיל. (כּבסיפּורו הגדול:
“כי פנה יום”) אבל גם שם אין לפנינו אלא אותו עולם חסר־מנוחה, אשר נמלט הנה
מן הכּרך. וחוטי־סתר, חוטי גורל, נמשכים מן העיר אל ההרים.

והנפשות העושות בּסיפּוריו מי הן? פּועלים ופועלות, הרצים
אל ה״שאפּ" בּבּוקר ושבים הבּיתה בערב, וביום א' הולכים לראינוע, ובעלי
בּתּי־חרושת, וחנוונים ומורים, וסטודנטים ובעלי אומניות חפשיות. יש אָבות
ויש בּנים, יש אנשים דואגים ויש אנשים בּלי דאגות. ותלושים יש, הרבּה
תלושים. וכלום יפּלא הדבר? בּניו־יורק ההומיה, בּמקום שם נהרסים חיים, על
מנת להבּנות מחדש, בּמקום שם מסתּובבים מהגרים אובדי־דרך ובעלים משתּעממים
בּחברת נשיהם ומתגעגעים על אהבה, וסוחרי קוקואין ואַנשי “בּוטלג” הם חלק
ממערכת הגבּורים – בּמקום כּזה “טבעי” הדבר שיהיו האנשים תּלושים. ולאו
דוקא היהודים, גם הגויים תּלושים הם. ואין וואלינרוד מבחין ־ יהודי לגוי,
אַף כי רוב גבּוריו יהודים הם.

וולאנרוד מתאר את החיים האלה ואת האנשים שהוא רואה לא
מתּוך שנאָה ולעג, כּי אם מתּוך השתּתּפות־בּכאב, מתּוך צער פּנימי. הוא
מספּר על גלגוליהם ויסוריהם של האנשים והנשים, הסובלים והבּודדים,
המאוכזבים והמרומים, בּלי מוסר השכּל, בּלי צעקת יאוש ובלי קריאָה למרד.
הוא רק מספּר. מספּר לשמם של הדברים. ודבר זה מוסיף להם הרבּה.

האנשים שלו אינם גבּורים. הם אנשים קטנים או בינוניים,
בּרגים בּמכונה הגדולה כאותם הבּרגים שהם רואים בּמכונה הקטנה בּ״שאפּ"
שלהם. אלה הם אנשי “הדיוטה השלישית”, אשר שם בּית־החרושת. והדיוטה השלישית
– אומר המספּר – לעולם אינה משתּנית: “אנשים נכנסים, עובדים – וחולפים.
הפּנים משתּנות. מזדקנות, מצטהבות”, אַך הדיוטה עצמה אינה משתּנית. הדיוטה
השלישית, הווה אומר: המעמד השלישי, זה המהווה את רוב־מנינו, וגם
רוב־בּנינו, של העם, של כּל עם. הם החיילים בּצבא האנושי הגדול. הם יסוד
הדימוקראטיה.

חיי הרוב הגדול – חיים אפורים הם ומעציבים. חיי המשפּחה
בּסיפּורי וואלנירוד אינם חיי־אהבה־ואושר, אלא חיי־הרגל, חיי־ שעמום,
והרהורי עבירה. סם פינקל מ״ליד ואן קורטלאנד" אינו מאושר בּחיי־נשואָיו,
כּי את אשתּו סילביה, שהיתה יתומה, נשא מרחמים ולא מאהבה. ועד מהרה נמאסה
עליו. “מבּט כלבּה מודחת היה לה”, והיתה נלחצת אליו בכל גופה, בּבקשת אהבה:
אמור לי, כּי עדיין אתּה אוהב אותי! אבל הוא לא אהבה עוד. ודמויות הנערות
מימי הילדות, בּיחוד זו של מרי, החלו מציקות לו. וכשנולדה להם בּת, שהיתה
צריכה ויכולה להכניס את אור־האהבה אל הבּית, ניתּנה לו דאגה נוספת: היא
היתה בעלת־מום ללא־מרפּא. בּת אי־אהבה היתה, ולפיכך היתה מטומטמת.
וכשמזדמנת לו עוד פּעם מרי, לאַחר שאשתּו ובתּו נוסעות לזמן־מה, הוא טועם
שוב את טעם האהבה ואושר־נעוריו, אך גם לאַחר זה נשאר הכּל כּשהיה. האשה
והבּת שבות הבּיתה, והבּעל שב למשאו ולשעמומו.

וכן הדבר בּ״מפלט“, ־ דו־ לבּיטריס. דו־ איש אחר, צעיר
יותר ומוכשר יותר לתפקיד רומאנטי. הוא היה חלוץ ולאַחר שבּא מארץ־ישראל
לאמריקה למד בּ״קולומבּיה”, ואַחר כך נעשה מורה, ומבקר בּבית־ספר לנסיון על
שם לינקולן. הוא היה אזרח בּעולם של אידיאות ומדעים. וראשו היה יפה וכתפיו
רחבות ועיניו צרות וחדות. וביטריס אַף היא היתה אחת “מקרני האידיאות
הקלילות”. “וטוב היה על־יד גופה הצעיר, טוב היה להתבּונן בּעיניה הצעירות
והנועזות”. אבל גם פּה נותּקו החוטים, וגם אהבה זו לא באָה. המחיצה הקמה ־
הנאהבים בּשאָר הסיפּורים קמה גם פּה. וסוף הדבר – פּרידה וחורבּן
האהבה.

בסיפּורו הגדול “חוג־משפּחה” הרחיב את היריעה ונתן פּרק
חיים של משפּחה יהודית־אמריקאית. פּה יש סימני ההווי החדש, אבל אוי ואבוי
להווי שכּזה. אין שרשים. אין מסורת. ואין טעם יהודי למשפּחה יהודית זו.
האָב “עושה” כסף, אַך הוא אינו אָדון־חייו ומושל על גורל בּיתו. בּודד הוא,
ולאַחר שמתה אשתּו גדלה בדידותו עוד יותר. הבּנים הם ילדי־הסביבה
הטיפּוסיים. הבּן – כּלי ריק ומקשקש. הוא קומוניסט ומתקומם נגד הבּורגנות –
של אָביו, אַף כּי הוא עצמו אינו עושה דבר ומתפּרנס מיגיע כּפּיו של האָב
ה״בּורגני" וה״קונטר־ריבולוציונר". זהו פרי חינוך ריק, אפסי. זהו הניהיליזם
היהודי־אמריקאי. והבּת שקועה בתענוגות העולם הזה ומסייעת לאָחיה לזלזל
בּכבוד האָב ולמרר את חייו. וגם החתן, בּעל הבּת הבּכורה, משיג את גבול
אָביו במסחרו ויורש אותו בחייו. הבּנים הם שמחריבים את חיי האָב, ומסרסים
את כּל פּני חיינו פה. חוג המשפּחה היהודית, כּפי שהיא משתּקפת בּסיפּור
זה, אינו חוג של אושר ואינו מעורר התלהבות. אלה בני הדור ואלה פני החיים,
בּסיפּורי וואלינרוד, הריאַליסטון, הרץ עם החיים, המסתּובב בּמעגלם ומתאמץ
לתפּוס את הריתּמוס ואת התּכונה של מערבּולת מוזרה זו. הוא רואה ומראה לנו
את הבּשר החי של חיים מתרקמים והולכים.

בסיפּורו “כּי פנה יום”, שנזכּר למעלה, נתרכּכו הדברים
לא־מעט, והם נקראים בּהרגשת־יגון דקה, שיש לו לאָדם בּסוף קיץ,
כּשימי־החג־והנופש הולכים ובאים אל קיצם, ותוגת־הסתו כּובשת את הלב.

הסיפּור הזה, שנושאו הוא עונת־קיץ בהרי קטסקיל, הוא כעין
סוף־פּסוק בּפרשת־חיים־ויצירה של המספּר. בנושא זה, כּבנפשות הפּועלות, מצא
לו אחיזה כלשהי לדרך־הסיפּור הלירי, ולגעגועים על מה שעובר וחולף. בּעצם
הדמות המרכּזית של בּעל בּית המלון, ליאו האלפּר, טבע המספּר את מטבּע
הדמות של האדם בעל הנפש, שהיה חלק מן הכּרך ונמלט אל הכּפר להציל את נשמתו
מן ההרס והרקבון האורבים שם לכל בּעל נפש.

האלפּר הולך ושב בּכל חורף אל העיר, כּדי לשמור על הקשר
בּינו ו־ חבריו וידידיו, וכדי לקיים את קשרי המסחר שלו – סוף סוף הרי עברו
עליו שם ימי נעוריו ועלומיו – אבל לאט לאט הוא הולך ומתרחק ממנה, ומתנכּר
לה, כּי היא מדהימה אותו, ובתוך המונה הוא מתכּווץ ומצטמצם. וכשהוא רוצה
לשוב אל עצמו הוא אָץ לשוב אל בּיתו, בהרים.

הרי קטסקיל תּופסים מקום רב בּחיי היהודים באמריקה. אָמנם,
רק כּשני ירחים בשנה הם “פּועלים”, ורק לשבועות ספורים בּאים אל בּתּי
המלון שלהם כּל אלה האורחים השונים והמשונים מניו־יורק. אבל בשטח־זמן זה,
המצומצם והמרוכּז, מתרכּזים ומצטלמים חיי בן־הכּרך, הבּורח מעצמו
ומשיגרת־חייו. כּאן מסיר מעליו האיש את לבוש־הכּבוד ואת מסווה הצביעות של
הצניעות, שהוא אָנוס לשאת על כּל ישותו במשך רוב ימות־השנה. אהבות חטופות
וגנובות מתלקחות וכבות פּה, וריקנות החיים המתמלאת לרגע שבה לקדמותה. הדלי
יורד לרגע אל תּוך הבּאר, שוקע בּה ושואב מעט מים, מים משיבי־נפש. וכעבור
שבוע או שבועים הוא מתרוקן שוב, ורק טיפּותיו האחרונות נוטפות להן כּמר
מדלי.

ויש גם שם ריצה רבּה על פּני הדרכים הארוכּות והנפתּלות,
(אותה תּנועה מהירה של מכוניות טסות ומגמאות־מרחקים אינה מניחה לו
לוואלינרוד אַף לרגע) ובדרכים אלה אורב מלאָך־המוות לאותם אנשים מסכּנים
וזקנים, האומרים לשתּות מכּוס־החיים בּחיק הטבע, הרחק מעיר וממתים, וחיי
אָדם בּאים גם פּה לקיצם, לפתע פּתאום; וכדי שלא להפריע את שמחת הצעירים,
בּהילולה של לילה, מסתּירים את דבר המיתה המשונה מעיני האורחים. ומחול
החיים מתערב בּמחולת־המוות. ויגון־הכּמישה והכּליון מתמזג בּעצם הקיום
והחיים.

עצב דק זה מסוך על כּל האנשים הנמצאים בּהרי קטסקיל, על
האוהבים והאהובים כּאחד, על בּעלי הבּתּים והאורחים כּאחד, על היהודים
והגויים כּאחד.

כּי צל הכּרך האכזרי, האוכל כּל חלקה טובה, מגיע גם לשם,
אל הכּפר, אשר בּו שוכנת נשמת הרוך של הטבע, ובו מבקשת נשמת האָדם מנוחה
והנאָה לגופו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40332