גּרשון שׁוֹפְמַן



	
	גּרשון שׁוֹפְמַן
	







א

שופמאן הוא אמן הרשימה הקצרה והתּמציתית בּספרותנו.
ובכח־הצמצום וחריפות־הבּטוי אין דומה לו. הוא חד וקולע, דק ומעודן – ופקחות
אמנותית עם יופי אנושי שופעים מדבריו, אלה הניתּנים לנו לאַחר בחירה זהירה
וצריפה דקה מן הדקה. לפיכך יש כּח מיוחד בדבריו. כּי נפש הקורא נאחזת
בּקסם־הרקמה של האָמן העשיר והקמצן, של המספּר המדבּר מעט ואומר הרבּה. יש
סופרים האוהבים רחבות ושיחה נאה. להם אין הרגשת החריפות של המלה. וממילא
אין ערך מיוחד לניב זה או אחר, למלה זו או אַחרת. הם אוהבים לדבּר, להכבּיר
מלים, להסתּייע בּמליצה. בּקיצור: לטוות מסביב לקורא מטווה של משפּטים
ומאמרים, ניבים ומליצות. אבל לא כן שופמאן. הוא מקמץ ומצמצם עד לאַכזריות.
הוא גרש את צל הדבּוריות והמליצה מתּוך גבולות יצירתו. ואת התּמונה החזויה
עם ההרגשה המסוננה הוא שם בּמשפּט מחוטב ומוצק. ולא פּעם נדמה, כּי המשפּט
שלו צר מהכיל את שהושם בּו והוא נאנח תחת כּובד־המשא אשר הוטל עליו.

אבל צמצום “קיצוני” זה לא מרוע־לב בּא ואינו צר־עין.
אַדרבּה. הוא בּא מרוב־עושר ומכּח פּנימי. אלא שלעומת הוותּרנות הרבּה
שבּבטוי והשטף שבּלשון, אלה מדות־הספרות הידועות, חפץ והעמיד שופמאן את
משפּטו הוא, המחושל והבּרזלי, המלא גרעיני מחשבה והרגשה. הוא חותר
בּסגנונו, כּשם שהוא חותר בּיצירתו, אל העיקר, אל התוך, וממילא הוא זורק
קליפּה אַחר קליפּה – חיצונית כּפנימית, לשונית כּמהותית.

ואין הוא מפסיד חלילה דבר בּבחירתו הזהירה. כּל מה שיש בּו
כּח וערך נכנס בּגבולות הרשימה הקצרה שלו. בּרמז קולע ובפסוק פּקח הוא ממלא
את מה שנראה לנו כּחסר. ומי שמתרגל לאופן כּתיבתו וספּורו, נהנה ומתענג
עליו רב יותר מאשר בספּורים קלים ומנעימים – ספּורי־מישור מקובּלים.

כּי שופמאן יודע לא רק לספּר ולצייר, אלא גם לענג ולהנות.
הוא מן המעטים בּין מספּרינו היודעים את הסוד של מתּן־הנאה לקורא. בּשורות
הצפופות והשקולות שלו טועם הקורא טעם מים רעננים בּיום שרב, טעם פּרי בּשל
לאחר קטיפה ארוכּה. אבל לא רק סגנונו ואופן־כּתיבתו נותנים את ההנאה, כּי
אם גם, ובעיקר, ראייתו החודרת ותחושתו הפּסיכולוגית החריפה. הוא יודע לעורר
את הסקרנות בּלב ולנגוע בּמאוויים הכּמוסים, אלה ש״הלב לפה לא יגלה". הוא
יודע את נפש־האָדם וכל חולשותיה, הגדולות עם הקטנות, ואינו בּוש לגלות
ולהראות דברים שאותם “אינם מגלים אלא לצנועים”. כּי שם, בּמסתּרים
ובמחבּואים, חיה ותוססת מהות־האָדם; במקום לא תגיע עין העולם שם מסתּתּרת
האמת.

“עין” מיוחדת יש לו לשופמאן וזו, עינו, פּקוחה על העולם
ונבכיו, על החיים וסתריהם. ואת הנסתּר הזה הוא דולה ממעמקים, למען נסתכּל
בּו כּולנו ונכּיר את… עצמנו.

האיתנים המושלים בּנו והמשעבּדים אותנו אליהם – הן התּאוות
אשר בּנו. ומאלה אין מנוס. הן מציתות את דמנו ודוחפות אותנו לפעולה. אולם
לאַחר שנשמענו להן, הן עוכרות את חיינו ומתעללות בּנו פּלאים. הן מבטיחות
לנו אושר וקוסמות קסם־יופי, אבל לאַחר שנמשכנו אַחרי האושר והיופי, ראינו
והנה מקסם. וכאב ואפס־כּח. ואנו רק כּלי־משחק היינו להן. “כּחומר בּיד
היוצר”. האָדם אינו בּן־חורין, אינו אָדון לעצמו ואינו מושל בּגורלו. רשת
פּרושה לרגליו והוא נלכּד בּה פּעם אַחרי פעם.

כּל העולם כּולו – אינו אלא בּית־כּלא אחד, גדול ואָפל,
ובו מתלבּטים אסירים, סובלים ונענים. לא לחנם איפוא רבּו כל־כּך בּספּוריו
של שופמאן הפּליטים, האסירים והבּולשים. החלק האחד, והוא הגדול, נמצא במאסר
או מסתּתּר, והשני שומר עליו או אָץ לצודו. העולם מלא “עינים”, עיני
שוטרים, גלויים ונסתּרים, המחפּשים ורודפים אחרי קרבּנותיהם. והחפץ היותר
גדול ובוער בּלב האָדם־האַסיר – היא להסתּתּר ולברוח. וכן אָמנם נוהגים
גבּורי שופמאן. הם מסתּתּרים ובורחים. אם ריבולוציונר הוא, חבר למפלגה, הוא
חי את חייו בגנבה, מתלחש עם חבריו, מזדמן אתם בּסתר־יער עד… עד שהוא יכול
לברוח בּחשכת־לילה לחוץ־לארץ, או עד… שהוא נופל בּפּח והולך “פּאָ
עטאַפּו” מכּלא לכלא. ואם חייל הוא, עובד בצבא “פאָני”, הוא מחביא את נפשו
וחייו בּצל זכרונות־ילדות ואת גופו הוא מוסר ומשעבּד ל״פלדפבּל" או
ל״רוטני“, סופג עלבּונות ומכּות, מריח ריחות מטמטמים, עד… שהוא בורח
ו״גונב את הגבול”. החייל כּחבר המפלגה חושב, כּי שם, מעבר לגבול, ירווח
לו וימצא סוף־סוף את החופש, אבל זה רק מקסם ותקוות־שוא. גם שם, בּגאליציה,
הם נמצאים בּפּח. הכּלא – כּלא גם פּה. בּולשים נמצאים והולכים אַחריך
גם פּה. בּשעת־שלום ובשעת־מלחמה, בּבית־הקפה וברחוב – בכּל זמן ובכל מקום
נמצא הפּליט בּרשת־החשדים וה״עין" הערומה והנוכלת פּקוחה עליו. וכן הוא חי
בּגנבה ונרדף מן הבּולשת ומפּחד־עצמו.

איזה כובד אָפל וגורלי מעיק על שכם האנשים־הפּליטים
בּספּוריו של שופמאן. תּלושים ורחוקים מארץ־מולדתּם, שאליה געגועיהם, הם
מתהלכים ומתלבּטים בּערים נכריות ללא־מטרה וללא־תקוה. למה ולשם מה מתענים
כּל אלה, מי שקורא בשם ומי שלא קורא בשם, פּה בּנכר השונא והחושד? מה הם
עושים כּאן כּל הימים והלילות ומה הטעם שיש בּחייהם?

הם נדחקים ומבלים את ימיהם בּבתי־הקפה, המלאים עשן ופחד,
רכילות ושמועות. כּמנודים מן החברה הם מצטפפים בבתּי־מרזח זולים, מיוחדים
למהגרים, ועם מציצות־הסיגאריות הם מוצצים ומוציאים את לשד נעוריהם.
וכזנבות־הסיגאריות המושלכים לאַחר עישון, כּן נופלים ונרמסים בּרגל חלומות
חייהם הצעירים; ימיהם האפלים ועמוסי־הפּחד־והשעמום חולפים כּצללים
המתנועעים על הכּותל ולילות־הזועה (על שופמאן חביבה המלה “קושמאַר”) שלהם
יתפּוררו ויעברו בבתּי־המלון הפּרטיים והזולים, מקום שם ישנים בצוותא:
זוגות בּמטות או על תּיבות רעועות (על מזרנים מזוהמים ופרומים וכרים
מסואָבים) וקבוצות שלמות בּחדרים מרופּשים ומעופּשים (בּמלון).

זה גורל כּל הבּנים שהגלו. בּבּית עוד היה הוד הילדות
והחלום חופף על ראשם, שם עוד היו בּנים לאבּא ואמא ולמי מהם היתה גם אָחות
רכּה וטובה, זו המופיעה עתה רק בחלום וקוראת ומושכת הבּיתה. אבל פּה – מה
הם ומי הם?

זרים וחשודים, תּלושים ונרדפים. נתונים בּצבת
כּאסירי־עולם. שוא איפוא היתה הבּריחה. החירות לא באָה וכבלי־השעבּוד
נתרתקו עוד יותר, עוד יותר. כּלא־המולדת הרחיב גבולותיו והנה הוא פּה, גם
פּה, מעבר לגבול.

“אסירות” זו אינה רק חיצונית, כּי אם גם פּנימית. כּל אחד
אָסור ומשועבּד בּכלאו. אם בּבית־האסורים הוא – הרי ודאי אסיר הוא. ואם הוא
מתהלך ״חפשי" בּרחובות־העיר – הרי הוא בּצבת הבּולשים וברשת הז׳אנדארמים.
אם חולה – הריהו קשור למטה ומשועבּד לרופא ואם משוגע – להזיותיו המטורפות
ולשומר המכּה. אם בּחור הוא – עבד עבדים הוא לבחרותו זו ולכל נערה העוברת
בּרחוב ומעוררת תּאוותו; ואם נשוי – הריהו נתון בּצבת הנשואים וברשת־אשתּו.
ולא רק “הוא” כן. “היא” גם היא לא תדע חופש. ולא תוכל למשול על גורלה. אם
צנועה וכשרה הנערה, היא נאכלת מתּאווה וחשק, עד… שתּפּול. ואחר שנפלה –
שוב אינה ברשות־ּעצמה. היא מושלכת בכף־הקלע של האהבה החצופה והמחוללה מאוהב
אחד למשנהו, מ״מעריץ" אחד לחברו. וכמה מהבּתולות התּמות והנערות המתוקות
נופלות לפחת אשר בקצה הכּרך. וה״אמות" השמנות והפּרוצות קונות ומשעבּדות את
עלומיהן ומוכרות אותן לכל עובר.

גורליות עוורת ונוקמת זו שיש בחיינו, חיי־האסירים, מתלקחת
בּאש מיוחדה וביגון כּבוש ויוקד שם – בּ״כלא" שבּסימטה. שם נרמסים
פּרחי־הנוער ותום־העלומים נקבּר חי. גם הניה, זו שכּחות־היער היו משתּוללים
בּה מילדותה, זה צמח השדה שרסיסי־הטל היו מבריקים מכּל תּנועה שלו, גם
הנ׳קה זו נפלה, בּשנת השלש־עשרה לחייה, לסימטה זו. והפּנסים האדומים התחילו
רומזים בּיתר־חשק והאַויר המסואָב והמחניק נתרענן בּבת־אחת. אסירי־החיים
הקשים, עבדי בתּי־החרושת היו בּורחים אחר יום של עבודה קשה לשם – לשכּוח את
יגונם, להשתחרר מעבדותם ולרוות מעסיס הפּרח החי. "המונים־המונים נהרו
קשי־היום כּל הלילה, הלוך ורנן, הלוך וצרוח צריחות של הוללות פּרועה – לשם,
לשם. ועל מפתּן־הבּית היתה כבר השאלה מחטטת:

– היכן היא הנ׳קה?

והתּשובה היתה פעם בּפעם קצרה ומכאיבה:

– ״עסוקה!״…

"הרעבתנות של עשוקי־החיים וחנוקי־הכּרך, הרעבתנות
האַכזריה, שאינה יודעת שבעה, התנפּלה על היצור היפה, צמח השדה, ינקה את
לשדו בּלי הרף, תּבעה והפצירה בחוצפּה תאוונית: עוד!״… (הניה).

לא האריכה זו ימים, כּי עשוקי־החיים הרעבים אכלוה.

רעב זה, הבּוער בּאש זרה בּגבּורי שופמאן, הוא הכּח הגדול
המכונן את צעדיהם ודוחפם לפעולה. הם רעבים ללחם ולבית, לאשה ולאהבה. וכשם
שהם חורגים תמיד מן המצר אל המרחב ומן המאסר אל הדרור, כּן תּאוותיהם בּהם.
הן משתּוללות בּכלאָן, בלב האָדם המעונה והמחוסר־כל, ופורצות גדר ועוברות
גבול – בּחשק הגדול לחיים, בּצמא העצום לאושר.

מזי־רעב ומוכּי־צמאון מתהלכים כּל האנשים האלה בּעולם
המופלא והזר, הקשה והמושך, ואש יוקדת בּלבבות. משועבּדים לדלותם ושעמומם
פּה ונלהבים מן החופש והיופי הפּלאי המרמזים להם ממרחקים, הם נעשים טרף
לשיני השנאָה והיאוש, הטרוף והמות.

ועצב עמוק, מאד עמוק, יאחז את הלב למראה האנשים האלה. הנה
הנם כּולם: אסירים ופליטים, חיילים ומהגרים, בּעלי־מום ומשוגעים, מתגוששים
ובעלי־אגרוף, שפחות וזונות, רוצחים ומאבּדים־עצמם־לדעת, ולבסוף – תּלויים
ונטבּעים.

עולם חולה ומטורף. היש האחד הודאי – הם יסורים וענויים.
המוצא היחיד – היא תּאוה של סגופים ואהבה של שגעון. ולא פּעם יעלה על הדעת
מה שאָמר מיכיילובסקי על דוסטוייבסקי: כּשרון אַכזרי!

ב

כּשרון אַכזרי זה נותן לו את הכּח והיכולת לחדור ליסוד
הדברים וההופעות, לאחוז בּשרשם ולגלות לנו את טיבם ומהותם כּמות־שהם – על
אורם ועל צלם. הוא לא סופר רך־לבב ואינו נסוג אָחור עד שימצה את כּל הכּאב
שבּגלוי־הפּצע ועד שימצא את הניב האומר הכל. ורק לאַחר שנאמר הדבר הנכון
והוּראָה המראה הנאמן – רק אָז נחה הדעת והמנוחה בּאָה. מדת “אכזריות’׳' זו
ניתּנה לו כּסגולה יקרה, כּקמיע, לשמור על שלמותו ועמידתו בּחיי־ היצירה –
להגן עליו מפני כּל השדים והרוחות, תּאוות־הפּרא, המשתּוללים בּעולם
והרוצים לבלענו חיים. כּי מי זה יוכל לעמוד בּפני כּחות נסתרים ושונאים
כּאלה, האורבים ומתנפּלים עלינו בּכל שעה מכּל צד? בּעולם זה, שמלאָכו הוא
הרעב ושירתו – היא התּאוה; בּעולם זה, שהחטא מושל בּו ומשעבּדו והגבורה
הגופנית עם הכפיה הגסה הן היסודות שעליהן הוא עומד – מה אפשר לעשות
בּנגיעת־יד רכּה וברטט כּנף צחורה? בּסנטימנטאליות מזמרת קשה ואי־אפשר
להחזיק מעמד בּמקום שרוחות־זועה מנשבות ומיללות בּכח. צריך להתאזר עוז
ולהזדיין בּאכזריות; כּדי שאפשר יהיה ללכת,,מדחי אל דחי” ולא להדחות,
לצעוד על פּני תהומות ולא ליפּול בּהם, לראות נבלות ולא להבּהל, לבוא
למקום־סכּנה ולעמוד בּפּרץ.

אהבת־היסורים שלו לא־פעם מפחידתנו. בּשרטוטים דקים
ובציונים עוקצים, בּנאמנות רבּה וכמעט באהבה הוא מראה ומצייר את היסורים.
יסורי אנוש על אדמות. “מה נעימה היא זעקת השבר, זה הילל האנושי, המתבּטל
בּרחבי האַויר. יפרפּרו נא לבּותיכם, יפרפּו מעט! טוב, טוב”. הוא קורא
ב״תּלוי“. וב״נופת־קרח”, זה הספּור המלחך בּאש־תּאותו והבּוער
בּיסורי־אהבה, אומר סוקולין, מספּר הספּור: "מתּוך מתיקות (זו) הייתי
מתעורר לפעמים בלילות משנתי ואָז שמעתּי, איך שמרקוליס (חברו־לחדר
ומתחרו־לאהבה) מתהפּך בּמטתו מצד אל צד מתּוך סערה פּנימית. תּיכף
השתּקעתּי לתוך גומת כּרי ושינה רעננה חטפתני. *כּמה מתוקה היא השינה
בּאותה שעה שחברך, סמוך לך, אינו יכול למצוא לו מקום על משכּבו מתוך אותם
יסורי־היאוש שאתה גרמתּ בּהם… (*ההטעמה שלי. – מ. ר.).

ולא רק בּיחס ליחיד כּך. כּל העולם כּולו רע, רע בּתכלית,
ויש שנאָה אליו וחפץ להחריבו. ו״במצור ובמצוק" מתפּרץ רגש־הריסה זה.
"עתּוני הבּוקר מודיעים על ערים שלמות, שהתּותחים מכּאן ומכּאן, מצדנו וגם
מצד האויב, החריבון כּליל, מבּלי השאיר אבן על אבן״. והוא מתענג: כּך. כּך.
להרוס, לנתוש ולנתוץ את החומות הישנות, הארורות הללו, שאין בּהן אַף לבנה
אַחת נקיה, להחריב ולהשמיד אותן ואת בּעלותיהן הנתעבות והרשעות, למגר
ולשרוף עד היסוד, עד היסוד!!״

אבל באהבת־יסורים זו אין מן השנאָה העוורת לאָדם ולחיים. אדרבּה. פּה יש משהו מן הנקמה והקנאָה לכבוד־האָדם וליקר־החיים.

מרגיש האיש הרואה אָוון ואינו מחשה. וקול־הדם הנעלב
צועק: “עין תּחת עין, שן תּחת שן”, למען יהיו איזה שלומים לזה הכּאב
והעלבּון של בּן־האָדם על אדמות. הנה הוא בּא ומביא אותנו ל״אגף הכירורגי“,
מקום שם אנשים מנותּחים סובלים עד אין־קץ. שם גם הדלת, בּהסבה על צירה,
תּצעק בקול אָדם. כּי “הציר שאינו־נראה כּאילו פּלט בּחזרה את הצעקה
האנושית, שספג לתוכו כאן בּמשך ימים ולילות הרבּה כּל־כּך, בּלי הפוגות,
בּלי הפוגות”. פּה אנשים שלמים־בּגוף נגזרים ונחתכים ומעט הבּריאות שיש להם
נשפכת על הלהב הקר של הסכּין. פּה נעשה נתוח קשה בּתוך אזנו של ה״שוואבּ”
(האכּר הגרמני בּגאליציה) ולאחד הבּריונים מן ה״אַחים הפּולאנים" כּרתו את
שתּי רגליו עד למעלה מהארכּובות, ל״שגץ" הקטן נשבּרה רגל בּשעת גלישה
ולצועני – נפצעה היד מבּעיטת־סוס. והנה גם הרע אלפּ לאַחר הנתּוח שלו, זה
“נתּוח לא קל” לפי דברי הפּרופיסור. ובין כּל אלה מסתובבת ומרחפת האָחות
הרחמניה הצעירה. זו שבּפניה יש “העויה קפואה של כּבישת־כּאב”. “היסורים
מסביב כּאילו הטבּיעו את בּבואָתם על היצור הרך והיפה הזה והיא תעתה בּין
המטות בּחשאי, בּלי־הגה – כּסמל הכּאב העולמי”.

חיי האנשים, המוטלים מרותּקים למטותיהם – הם משואות שרפה
וגחלים לוחשות לפני שקיעת האש האחרונה. אָז מתלקח כּל חשק החיים שבאָדם.
האהבה מבריקה בזוהר אחרון וגוסס. יש לו לאַלפּ חפץ להגיד לה לאחות, כּי היא
יפה, כּי היא ילדה חביבה. האָדם נעשה ילד והוא מעורר רחמים עד אין־קץ. וכן
בּא הסוף. האנקות הרפות נבלעות בּצעקות מסביב. פּה אָדם גוסס בּשעה ששם
בחוץ, מעבר לאגף זה, רועשים וסואנים החיים. “ומתּחת הטמטום הנפשי רבץ כּעס
איתנים על כּל אותם המנוולים, קטני־המוח, שעוסקים עכשיו, בּשעות־לילה אלו,
בהמשכת־ההויה”.

חוסר־ישע זה ואפס־אונים זה לעומת הכּח העוור והגלום הקורא
לחיים, לעומת החוצפּה והתּאווה של אלה הבּריאים ואינם יודעים דבר – הם
המציתים את הלב בּאי־מנוחה עמוקה והם הממלאים את הנפש הערה והמרגישה קצף
וקנאָה, שנאָה ואַכזריות. הם המגבּירים את הרעב והצמאון בּלב הרואה, הרואה
את כּל המשחק האַכזרי, משחק גורלנו, עד תּומו.

יש אָמנם תָמימים המאמינים, או רוצים כּי יאמינו, שאפשר
לפרוש טלית־תָכלת על פּני התּהום הרובצת לרגלינו ולעבור עליה בּשלום.
ובאמונה זו הם טווים ורוקמים מסביבנו ארג דק של הזיות קלות ואגדות מרנינות,
הם שרים לנו כּלילדים רכּים שירי־ערש מתוקים המיישנים ו״מנעימים" עלינו את
החיים. שופמאן, בּעל ה״עין" החדה והמעמיקה, בָּא ובכחו האַכזרי קרע את
קורי־החלום, העביר מלפני עינינו את פּורפּורית־ההזיה והעמיד לפנינו את
העולם כּמות־שהוא, החיים כּמות־שהם ואת עצמנו כּמות־שהננו. צניעות צבועה
שנואָה לו ועליה ילעג בּכל כּח. מנוחה “בּעל־בּיתית” זרה לו, כּי הוא יודע
את ערכּה. לפיכך יש כּל־כּך הרבּה חושך בּיצירותיו, כּל־כּך הרבּה
לילה. העין האפורה של החתול מתלקחת בּכל מוראָה ואשה הזרה בּאישון־הלילה.
התּאוות היותר שפלות והיותר חבויות, הנעלמות בּיום, מתעוררות בּאפל־הלילה
והחיה שבאדם, האורבת לו כּל הזמן, מתפּרצת ממחבּואָה בּשחור־הלילה. ועצם
חיינו ומאוויינו, חשקינו ותאוותינו – יסודם בּלילה. הכּל לוטה בּצעיף־אופל
ואינו נראה וירא להתגלות. אבל מי שעין ואוזן לו הוא יראה וישמע לא רק
שוטרי־חרש ובולשים שונים מתחקים על צעדינו ואורבים לנו מכל עבר, כּי אם את
ה״בּולשים" הפּנימיים, אלה התּאוות הצפונות, המבקשות להן דרך
לצאת.

״לך עלוקה זקנה חכּיתי זה כבר״ – בּקריאָה זו של פראנצישק,
המלח השכּור ושומר בּית־המשוגעים, מוראו של ה״בּית" בּסימטה שבּקצווי־הכּרך
והאורב ל״מאטרוניצה" הזקנה – בּקריאָתו זו נתגלמה ונתגשמה כּל
התפּרצות־הפּרא של הכּחות הגלומים האורבים לנו במחשכּים. ה״מאטרוניצה" עם
אַחת ה״בּנות" שלה סטפּקה הלכה לבקר את בּנה בּבית־המשוגעים ובדרכּה חזרה,
נסתּבכה ותעתה בּמגרש האָפל. מתּוך אפלת הלילה הבהיק פּרצופו של פראנצישק –
“כּה חוור ומבוהל, כּאילו ניצול זה עכשיו בּאורח־פּלא מידי רוצחים”.

ובקריאת “סוף לחייך” התנפּל קודם על הזקנה, רצחה נפש, ואחר־כּך על סטפּקה.

– מה אַתּה עושה, מה אַתּה עושה – קראָה האשה סטפקה אל
האיש פראנצישק, מאהבה לפנים. אבל פראנצישק לא היה עוד איש. בּו נתעוררה
החיה הטורפת ומוצצת־הדם. – שתקי, שתקי, שתקי! – קרא בלי־הרף ל״אהובתו״.
״אַך יללתה – כּבר התפּרצה מאליה ואצבעותיו החזקות, כּמו מאליהן אף הן,
חנקו את הצואר הדק יותר ויותר. הוא ראָה בּאפלה את מבּטה המטורף והמתחנן,
זה המבּט הידוע לו מאָז, ותאוותו הישנה התחילה מתערבת כּאן, התּאוה לענות
את הנפש המופקרת, חסרת־ההגנה, לדכּא, להרוג".

תּאוה אכזרית זו “לענות את הנפש המופקרת, חסרת ההגנה,
לדכּא, להרוג” אינה שוכנת בּ״יחידי־סגולה" ו״נבחרים" בּלבד. בּצורה זו או
אַחרת, בּמדה גדולה או קטנה, היא בכולנו. ביחיד כּברבּים, בּפרט כּבכלל.
בּריונים ורוצחים נותנים לה בּטוי פּשוט, חזק וּודאי: גחים מן האופל
ומתנפּלים על קרבּנותיהם. מתגוששים ובעלי־אגרוף מפארים אותה
בּחכמת־האַספורט ואַלפי אנשים, השואפים גם הם בּסתר־לבבם לענות ולדכּא,
להכניע ולהרוג, מסתכּלים בּמחזה ומתלהבים מן הגבורות. מלכים, שרים וגבּורים
ממלאים אותה, תּאוה זו, “תּוכן” מוסרי ומקדשים אותה בּאהבת־מולדת
ובקדושת־החוק. וכן הם עורכים מלחמות, עושים מהפּכות, ממלאים את בּתי־הכּלא
אסירים ומתעללים בּכל מי שאין לו כּח להגן על עצמו. אַנשי־רוח ומבקשי־יופי,
אוהבים ואהובות – מעדנים את הדבר ונותנים לו צורה מפונקת. אבל השאיפה אַחת
היא – להכאיב לזולת כּדי שאפשר יהיה להתענג ולצהול. להגבּיר את יסורי השני,
כּדי שיעמק אושר ה״אני". להרוס את עולמך אתה כּדי לבנות את עולמי
אני.

כּה חשף שופמאן והעמיד לפנינו את האָדם, זה “נזר
הבּריאָה”, עירום ועריה – על כּל סבלותיו ותאוותיו, על כּל גורלו ושעבּודו
בּמלחמתּו מדור־דור – מלחמת החיים והמות.





ג

כּך נאבקים בּמסתרים ונלחמים בּלי־הרף הכּחות הסותרים
והמתנגדים בחיינו. וכלי־הזיין היחיד והנאמן בּמלחמה זו הוא הכּח
הגופני. רק בּו אפשר להשתּיק, ולפעמים גם לנצח, את נהם השנאָה המפעפּעת
בּחשאי ולערוף את ראש הפּתן של הכְפיה והאונס. ויסוד זה, הכּח, תּופס מקום
ניכּר מאד בּיצירתו על שופמאן. בּמקום התפּשטות־הגשמיות, הידועה בּחיינו
וספרותנו, העמיד הוא את היפּוכה: התפּשטות הרוחניות. אין כּמותו מרגיש
בּממשותו של הכּח הגשמי, בּמשקלו המכריע על הגוף ואבריו. בּידיעה רבּה
ובהנאָה לא מעטה יטפּל בּאַתּלטים. הוא אוהב לראות ולהראות גוף מוצק של
מתגושש. “ענק השרירים, מספר הוא בּרשימתו ״כּח”, התנועע ופסע – קל, נוגע
ואינו נוגע. מרפרף“. רוטה של חיילים באָה לראות בגבורותיו והם מתלהבים מתוך
הערצה עמוקה לגבּור זה. ״אַך זהו כּח־טאָ!” – מתפּעל צ׳ובּוטוב, מבשל
הדייסה. וכן גם ה״קפּרלים". הכּל מתבּטלים מפּניו של זה היודע לזרוק את
המשקלות הגדולות אילך ואילך כאבני־משחק קטנות, השובר בידיו פּרסת־בּרזל
לחצאין כּבצוע את העוגה החלולה, ועוד גבורות כּאלה.

וב״סרגיי ממוטוב" הוא נותן לנו את הכּח הגלום והפראי של
המתגושש ואת הערצת־הכּח העוורת על חובבי־האספּורט הרכּים ומחוסרי־הכּח.
גבּור הספּור הזה, שכנא גרין, הוא מן הפּליטים הרוסים, המתלבּטים בּנכר של
אוסטריה. הוא מבלה את ימיו בבית־המרזח “פּורט־ארטור”, זה קן־הפּליטים
בּני־ארצו. ונפשו נקעה מכּל הסביבה הזאת, מן הריקנות והחולשה שלה. וכשקרא
מודעה על סיעת האַתּלטים שבּאָה לעיר, רעד לבו מחדווה. פּה יראה אתּלטים
מאומות שונות, בּעלי־כּח מארצות רחוקות: צרפתּי, איטלקי, פּולאני, אמריקאי,
יהודי וגם רוסי. לשם סרגיי ממוטוב הרוסי זע בּו לבּו “כּמו עם נפילת השלג
הראשון”. כּי בּעמקי לבּו עדיין משתּמרת הרוסיות שלו – “כּעין גוש מושלג,
ספוג־ילדות”, ומלבד זה הרי היה ממוטוב בּרוסיה… “יודעים אַתּם מה היה
ממוטוב זה בּרוסיה? תּלין! הוא היה תּלין בּסיבּיריה. בּעצמו התפּאר
לפנינו, שהיה תולה לפעמים עשרים וחמשה אנשים בּיום אחד! סחרחר הראש… הרי
לך – סרגיי ממוטוב! חלחלה וסקרנות השתּמשו בערבּוביה. מסביב לדמות־דיוקן
זו, שמהבהבת לפני העינים על גבּי הגרדום, הסתּובב דמיונו זה כמה – עד
שנתגלגל הדבר בּאורח־פּלא והוא יכול לראותה עין בעין. סוף כּל סוף!”

“סוף כּל סוף” ״בּאורח פּלא" סרגיי ממוטוב התּלין – איזה הנאָה משונה, איזה התבּטלות חולנית בּפני הכּח הגשמי הגס!

ובפרטי־פרטים מתוארת המלחמה הגדולה בּלילה הגדול, שאליו
חכתה כּל ה״קולוניה" בּקוצר־רוח, ויותר מכולם שכנא גרין. בּדרך לשם מזדמן
לו שנק, האַנארכיסטן, כּשהוא מובל על־ידי שוטר.

– נאסרתּי ואין איש יודע. לך תיכף ל״פּורט־אַרטור" והגידה
שם… – מבקש האסיר מאת גרין. אַך הוא חושב לו: “יהא כּלוא קצת!” וממהר
ללכת אל “פּלטר הספּורט”. שם– חג וצהלה. הנה הופיעו ועלו על הזירה האתּלטים
החבושים בסינוריהם. הנה קרפיני האיטלקי והנה הכּושי ציפס, בּן אַמריקה
הצפונית “שלבּב בעיניו ובשיניו המבהיקות”. והנה האחים ציגנביץ, ילידי
גאליציה. הורתּח הדם הפּולאני וסער של מחיאות־כּפּים התחולל! ״והמכריז
המשיך: – האַתּליט היהודי – חיים ווילדמאן! נשמעו מחיאות־כּפּים קטועות
ומפוגרות בּצירוף הלצות עוקצות" (והמספּר מוסיף בסוגרים: אילו היה כּל צעיר
מישראל “נער” שכּזה, כּי אָז להתיירא מפּני פוגרומים לא היה צריך כּל
עיקר!).

ולבסוף הופיע הוא. סרגיי ממוטוב, ה״גוי" האמתּי. “התאבּקו
האתּלטים הגדולים עם הקטנים, הקטן פרכּס בּכל אבריו, השתמט מ״תּפיסות”
האויב בּעקיפים שונים, נתלהט, נשם ונשף, הזיע, והגדול עשה את שלו בּנחת,
בּעצלתּים, כּאחוז שינה; יש לו שהות. ולא היו רגעים מועטים, והראשון כּבר
היה מוטל פּרקדן, כּדבעי. אם אין כּח– שוא כּל העקיפים והלהטים!
(ההטעמה שלי. – מ. ר.).

כּשהגיעה שעתּו של חיים ווילדמאן להאבק עם ממוטוב, חשו
הפּולאנים את עצמם בין המצרים. אוי להם מזה ואוי להם מזה. אבל השנאָה אל
המוסקאל התגבּרה על השנאָה, או הבּוז, ליהודוני, ונשמעו קריאות
בּודדות:

– אַל נא תכּנע, חיים! אַל נא תכּנע!

אולם שכנא גרין, מי שהיה ריבולוציונר ועתּה פּליט, דוקא
הוא נמשך כּשבוי אחרי ה״גוי" האמתּי. הוא היה שכּור מכּחו של ה״קאצאפ". לא
הלך לעשות דבר לשם שחרור שנק, אלא הלך בּכל פּעם לראות בּהתגוששות, ופעם
בּשעת הפסקה, כּשהלוחמים ירדו מעל הזירה והתעטפו בּסדיניהם, “קפץ גרין
ממקומו, נדחק בּינות לספסלים, עד שקרב אל מקום עמדתו של ממוטוב, כּדי
לראותו יפה־יפה. אַך, נפלא הדבר, למרות קירוב־המקום, לא עלה הדבר בּידו,
והוא עמד לפני הענק, רואה ואינו רואה.. נושם ונושף ושותת זיעה הסתּפּג
ממוטוב בסדינו בּשקידה יתרה, ובשרו הערום היה עכשיו סומק קצת, כעין יד
הקרדום של טבּחים”.

וכשהלכה כנופיה של רוסים יחד עם ממוטוב, בּנשף־פּרידתו,
למרתּף־היין – נמשך גם גרין אחריהם. הוא לא יכול להשתּחרר מקסם־כּחו של
ה״קאצאפ". הוא חפץ לשבת על־ידו, לראותו כּמות־שהוא ולהסתכּל בּו היטב־היטב.
חבריו, או מי שהיו חבריו, ודאי אָרבו לתלין ובקשו הזדמנות טובה להנקם בּו
על כּל הדם אשר שפך שם, במולדתו־מולדתם. והוא, גרין, נאחז במצודה ושתה לחיי
התּלין. בּקולו נשמעה מעין התרפּסות ובקשת רחמים. “השכל הצלול לחש לו, שכּל
זה אינו אלא תעתועים, דמיון כּוזב, אַך בכל זאת נזדרז להריק כוס אַחר כוס
וחש בּתוך כּך שהיין זולף לא למקום הפּחד. כּך, לפני כמה שנים, שם
בּעיר־מולדתּו, כּשהיה יושב בּלילות בּמסיבּה אחרת, לא יכול להטביע בּיין
את הפּחד הנבזה מפּני הבּולשת, שהיתה עלולה להתפּרץ הבּיתה, וכמו אָז כּן
עתּה העיף גרין את עיניו לרגעים אל עבר הדלת. מי הציץ שם בעד הזגוגית
השחורה? וכמבקש הגנה וחסות בּכח האתּלטי של אָחיו־לסכּנה עכשיו – הקריב
גרין את כּסאו אל סרגיי ממוטוב”.

הפּחד הגדול, המלווה כּצל את החלשים והנרדפים, הוא שעשה
אותם לעבדי־הכּח, והוא שעכר את חייהם ובלבּל את דעתּם. אנשים בּריאים,
שכּחם אתּם, משתּמשים בּו לטובתם הם ולרעת־האחרים, ואילו החלשים והנדכּאים,
המהלכים על קצה האצבּעות ויראים מצל־עצמם, אלה מוציאים את כּחם, החבוי
בּהם, לריק. הם מכלים אותו בּתאוות לא־בּריאות ומתעבים את עצמם
בּענויי־אהבה חולניים. וכל אכזריותם הטבועה בּהם יורדת על – ראש עצמם.
בּמקום ההתגוששות הגלויה והנועזה של בּריאים וחסונים, הגואלים את תּאותיהם
בּמעשים, נוהגים אלה, החלשים והנפחדים, להתגושש בּסתר עם תּאוותיהם
ולהסתּגף בּיסוריהם עד שהם נחרכים בּאש הפּורצת מן הפּנים ושורפתּם.

דניאל קוראן היה בּרוסיה ריבולוציונר וברח לגאליציה, אבל
גם פּה, בנּכר, הוא פּליט וירא מפּני הבּולשת כּשם שירא שם. והוא חי בגנבה.
כּחו לא יצא החוצה, אלא ישתּולל בּו, בּפנים, ויעשה בּו שמות. הוא הלך
ונסתּאב וירד במדרון. ממרחקים לבב יופי ורמז אושר, אבל פּה היו הימים
אפורים וחסרי־ענין ורק אוּרי־התּאוות היו מבליחים בּלב. בּבנות־ההפקר היה
משכּיח את צערו ותוגתו – רק לשעה. ואחר שנתפּכּח מן הסיאוב הזה, הזר והקשה,
נתעורר בּו האני שלו, אשר בּכה על עלומיו. כּי מכּיון שנעקר ממקורו ונתלש
ממולדתּו ומשורש־חייו, שוב לא היתה לו אחיזה וכחותיו נתעכּרו בּו והאפלה
הלכה וגברה בּו מיום ליום. מבּת־הפקר אחת לשניה היה עובר, כּאילו לא הוא
החותך גורל חייו, אלא אחרים או אחרות. גם הוא היה נאבק, אַך האָבקות זו
היתה אַחרת לגמרי, זו המפּילה עלינו פּחד של שקיעה ושל גסיסה. וכך יסופּר
עליו, על דניאל קוראן, בּ״הפּליט":

“בּלילות התגנב אל חדר הבּשול, ששם ישנה השפחה הצעירה, בּת
כּפר צנועה. זו התקוממה בכח והתרתה:,אני אצעק, אני אקרא להגברת!׳. בּיחוד
נטרדה מנוחתו כּשנתקבּלה לתוך בּית־מעונו שפחה טשכית אַחת, ניוניה, נערה
יפה, רעננה וכחולת עינים. ועוד בּערב הראשון, לאחד שבעלת־הבית הזקנה הלכה
לה, התאַבּק עמה קוראן בּחדר־הבּשול בּטכסיסים שונים, נתלהט. עבר על דעתּו
ותעב בּתוך כּך את עצמו. בּינתים נפתּחה הדלת ונושא המכתבים הושיט לו
כרטיס. מיד הכּיר קוראן את כּתב־אחותו וקרא בסקירה ראשונה: “בּלילה שעבר
נתלה אָשר (אחיו). סבול, לפחות, גם אַתּה, אם עוד נשאַר אצלך”…
כּדור־המות חלף בּזמזום אגב רקתו – החטיא! – ומבּלי קרוא הלאָה קפּל קוראן
את הכּרטיס לשנים, תּחבהו לתוך כּיס־חיקו – והמשיך את הקרב עם
ניוניה”.

האם רק תּאות־הבּשרים בּוערת בּו עתּה? לא. תּאוה זו – היא
תאות־הרס, השואפת נקמה. פּה התלקחה בּכל עוזה השנאָה היוקדת לרעננות
ה״גויית“, לכּח המושל והמכניע של הזרים. צריך לנקום את נקמת אשר, זה האָח
הנפלא והנוגה, השתקן והסבלן, אשר נתלה עתּה שם בּרוסיה ה״מולדת”. צריך
לנקום את נקמת החיים האפלים והטפלים שלו עצמו, זה המתגולל בּנכר ומבלה את
ימיו ללא־תועלת וללא־הנאָה. מובן, שתּמונה זו, של קוראן הנאבק עם ניוניה גם
לאַחר שקבּל את המכתּב על תליית אחיו, מזעזעת ומחרידה בּאכזריותה המיוחדת,
אבל בּה התפּרץ בּכל כּחו היאוש של שנים, רעב החיים שלא מצא את תיקונו
ושהחריב את הנפש.

ומובן, מאד מובן, מה היה בסופו של קוראן זה. הוא היה מוכרח
לגאול את עצמו מעול היסורים שהשתּרג עליו והחניק אותו. ולא נשארה לו דרך
אַחרת אלא לאבּד את עצמו לדעת בבית־האסורים שהתענה בּו. ובבוקר, כּשנכנס
הפּקיד לכבּות ולהוציא את העששית, מצא את ה״רוסיאן" תּלוי.

– הוא ידע מה שעשה, – אָמר הפּקיד הראשי שבּא אחר־כּך, – ודאי היה רוצח או מרגל. Рsiа Кгеw.

אמנם כּן. הוא ידע מה שעשה. בּאשר מוצא אַחר לא היה לו. כּי אין תּקומה לחלשים.

כּך עלה גם לדורה, בּספּור “בּשרב”, שבּרחה אַחר קטטתה עם
בּעלה לעיר ק–ב. מדוע לשם? משום ששם התגורר האיש שאָהב אותה לפנים ומשום
ששם היה נהר (“היא תלך אַך להתרחץ, שם…”). ואָמנם שם, בּעיר חלומותיה,
הטבּיעה את עצמה בּנהר.

וכן ליורקה, זו ש״בּשרה לבן בּיותר ופניה עגולים כּל־כּך",
הנערה הרכּה שרק עתה התחילה לפרוח ומיד כּרעה תחת סבל אהבתה (בספּור
“אָח”). היא לא ידעה עוד, אַך הרגישה כבר, כּי לפריחת אביבה יבוא הסוף
ומונדק יחדל אהבתו ממנה ולה לא יהיה כח לשאת את עופרת החיים ו״בבוקר אחד,
בּין חורף לאביב, התנפּלה ליורקה מעל חלון של דיוטה שלישית באחד הפּסג׳ים.
השאירה מכתּב כּתוב אל מונדק:,אני סולחת לך על הכּל, על הכּל. אהבתי את
עיניך הנוגות, ואם לא עלה בידי להתאחד עמהן בּחיי – אפשר שיעלה לי הדבר
בּמותי׳.

דומה, כּי כּל הקרבנות האלה דרושים לסדר־העולם. הם כּאילו
מנעימים וממתיקים עוד יותר את החיים. כּי חורבּן האחד מסייע לבנין השני.
והמות מעמיק עוד יותר את סוד החיים וטעמם.

“מאורע זה, מוסיף המספּר, הטיל יופי חדש, יופי חריף בּערבי
האָביב הבּאים: ברחש הטיולים של הנערות עם מגבּעותיהן החדשות, המופלאות,
בּנהם הרעמים הראשונים, בּטפּות הגשם הגסות על גבּי המדרכה הטהורה לאור
הפּנסים האלקטריים. האהבים החשאיים נתמתּקו עכשיו ונתעמקו יותר – דמה השפוך
של ליורקה הרווה אותם”.

דם שפוך זה, של החלשים והרכּים, הוא הנוזל והנשפּך לתוך
מעין־החיים. הוא המגבּיר את הזרם ומצית את הדם בּאָדם החי והחושק, בּאָדם
החי והסובל. כּי בכּל ומכּל עולה אלינו קול הדם.





ד

מנבכי־נפשנו ומעמקי־חיינו צועק אלינו קול הדם. והאָמן,
שחוש־השמע שלו דק כּל־כּך וחריף כּל־כּך, שומע לא רק את קול הדם של היחיד,
הצועק לטרף האהבה, כּי אם גם את קול הדם של העמים וההמונים. בּיצירת שופמאן
יש יסוד לאומי חזק, ונכון מזה: גזעי. הוא חותר לגלות את ההבדלים הדקים,
החוצצים בּין עם לעם, בּין גזע לגזע. הוא אוהב לראות ולהראות איך “דמים
בּדמים נגעו”. המלחמה הגדולה פּרצה בכח־הרס מיוחד והיא קרעה את כּל
הוילונים, הסירה את כּל המסוות, והראתה לנו את העולם בּערייתו וערוותו. אבל
האוזן המבחינה שמעה גם קודם את קול הדם הטמא המשתולל שם, בּנבכי־עמים
ובסתרי־גזעים. מעתּות בּצבא ומעתּות בּכלא, בּאופל־רוסיה וביוון־הגלות ראה
ראָה את השנאָה הגדולה המפעפּעת בּלבבות ערלים כּלפי היהודים הנפחדים
והנרדפים, כּלפּי בּנות־ישראל החרדות. בּפרוע פּרעות בּישראל נשלח גדוד
חיילים להשכּין שלום ושלווה. אבל כּיצר זה ישכּינו שלום ושלווה חיילים אלה,
שהם עצמם צמאים לדם, שהם עצמם היו מוצאים עונג גדול בּמעט פּרעות. לפיכך
הוליך אותם הקאפּיטאן בעקיפים ובקפנדריות, כדי שיפסחו על כּנופיות הפּורעים
ולא יפריעו להם בּעבודתם. והחייל היהודי מספּר "אפילו הטובים שבּהם, שבּחיי
הקסרקט הם נוחים בּיותר, נתלהטו עכשיו בּאש זרה ופעורי פּה התענגו, התענגו
על כּל הנעשה מסביב.

– א, “חייטשקי”, היאך הן צורחות!

כּי צעקו, צעקו אָז הבּתולות שלנו וקרעו רקיעים.

ובאותה שעה עצמה, כּשבּקרן אחד הרחובות קעקעו ונצלו
בּריונים חנות־מכּולת יהודית, עטו “שקצות” אל השלל, פּצלו סוכּריות וצחקו
בראותן כיצד מתעללים הללו בּיהודי זקן אחד. “פּן תעלוזנה בּנות־הערלים” –
חלף אותי רעד־הדורות ועיני רטבו מתּוך התרפּקות פּנימית על דוד. “וימדדם
בּחבל, השכּב אותם אַרצה, וימדד שני חבלים להמית”.

והוא מסיים בקריאָה אלמת: דוד, דוד, שלנו!…

קול הדם צועק פּה, כּי אין דמי לו.

ואם יש מי שמשתיק את הקול הזה בּהקיץ ובמציאות – הרי הוא
מתעורר ונשמע בּחלום. ואם גם מטשטשים לפעמים הגבולות וכל העמים נראים
כּאַחים וכל האמות וכל האחיות וכל האַחים דומים זה לזה – לא יארך החזון ולא
תארך המנוחה. קול הדמים לא ישתּתּק.

בּ״קול הדמים" כּאילו סרים ההבדלים ונמחים הגבולים בּין
הפּליט היהודי, גבּור הספּור, ובין כּלתו הנוצרית גרטיל הווינאית. לה אָח
ואָחות, גם לו אָח ואָחות. וכן בּית אמה דומה לבית מולדתּו, למרות מה
שעולמות מלאים הפרידו בּין אלה. "כּמו הלז עומד אַף זה בּפרור העיר והאם
הנמוכה מטפּחת לה בּראשה, משתעלת כּאמו הוא, וכמותה היא מרכּיבה משקפים
לחטמה בּשעה שהיא מטליאה איזה חלוק. הכּל כּמו בּביתו!״ ואָחיה דוד
כּאָחיו שלמה: בּיישן ושתקן ונכון לכל מסירת־נפש. וּבּרתּה אחותה כּבתיה
אחותו. “היא באָה מבּית־הספר בּסינרה השחור ומחמת הדחקות שבּבּית אין היא
מדגישה את רעבה, אלא פּונה תיכףאל ספרי־למודה… אותו הטוהר, אותה התּבונה,
אותה הסבלנות. ואַף המילדת, שהחישה בליל־קרח אחד לגרטיל אשתּו, היא ממש
כּ״בּובּה” מֶרֶה בשעתּה. והוא חושב: יסורי המלחמה מרקו ושחקו, כּביכול,
כּל טפל וכל מקרי, החוצץ בין אומות וגזעים, ונשאר אַך האנושי הטהור
בלבד.

אבל דממה זו ודמיון זה שהושרו פתאום בּין עולמות רחוקים
ושונים – לא האריכו. רק לכאורה ורק כביכול נדמה היה, כּי היינו הך וכי רק
האנושי הטהור בּלבד נשאר. אבל בּרגע המכריע, עת אשתו הנוצרית גרטיל היתה
מתפּתלת בּציריה והוא מצפּה בחדר הסמוך (כּי “בגברים אין לנו צורך עכשיו”,
בּארה לו המילדת), אָז הותּר הסבך וקול־הדם התעורר בּכל תּקפו. הוא נרדם
קצת ותיכף "הגיע לאָזניו קול־צעקה רחוק ודק… בּאור יום נוגה מאד, כּעין
זה של לקוי־חמה, שרויה היתה עיר מולדתו והוא רץ לאורך הרחוב על פּני
בּתי־העץ הנמוכים, מוגפי התּריסים. לפניו רצה עלמה והוא ראָה את קשר
קווצותה על מפרקתּה כשזה מטלטל אליך ואילך ועשוי להתפּזר בכל רגע, לפי
שמכבּנת לא היתה נעוצה בּו; ניכּר, שבּחרדתה הגדולה לא הספּיקה לעשות זאת.
– והנה גנת־ילדותו… בּין ערוגות הפּרגים, הפּרגים בלבלובם, צצו לקראתו
שלשה שקצים גדולים, שאחד מהם כּובע־צבא בראשו, נתנו לו מעדר ופקדו:

– כּאן חצוב לך קבר!!

וקול הצעקה הרחוק הולך וחזק… לבּו נקרע לשנים, ולא הקיץ, בּהכּנס חמותו ובשורה בפיה:

– נער!״

כּי בשעה שבּא הנער, זה ה״שקץ" שלו, לעולם, חצב הוא, האָב
היהודי, קבר לעצמו. השלום לא היה שלום. והמנוחה לא היתה מנוחה. היתה
התאַפּקות והתכּחשות עד־אַרגיעה. ומה שהיה סתום ואלם בּהקיץ – פּרץ ונתגלה
בּחלום. הדם לקח את שלו.






ּ


העזה שבּכל התּאוות והעמוק שבכל החשקים היא תּאות־המין,
הוא חשק האהבה. פּה – יסוד היסודות. פּה גם סוד הסודות. פּה תעלה השמש על
ראשנו ופה תהי שקיעתה.

כּצבעי־הקשת בּענן כּן תּתגלה ותאיר ביצירתו של שופמאן,
בּכל גווניה וצבעיה, האהבה. היא – נקודת־היקוד שלו. כּי כּשם שבּה
נאחזים ודבקים החיים, כּן נאחז ודבק בּה כּשרונו הצמא של שופמאן. בּכל הגה
ובּכל ניב, בּכל תּנועה ופעולה – שם היא. כּחה הגורלי אתּנו ובנו, כּי היא
יוצרתנו ומכלתנו. היא – אָשרנו ואסוננו. זהו שיר־השירים אשר לאָדם על אדמות
– מדור־דור. בּו אָנו נולדים וחיים, בּו אָנו חיים ומתים.

ובמלחמת־החיים הגדולה והאַכזריה ובסכסזכי־הסתר שבּין
הכּחות השונים יש דבר אחד, המושך ומשעבּד, הגואל ומשחרר, היא האהבה. ולאורה
הולך האָדם, הסובל והנלחם.

נושא־האהבה – האשה. נושא־הסבל – הגבר. ובמדה שהוא, הגבר,
כּורע תּחת סבלו, סבל האהבה, בּה בּמדה הולך וגדול כּחה היא, כּח האשה.
דומה: בּה מקור האושר והיא נותנת־החיים ואליה ואל שלהבתה נמשך הצמא, חרוך
השפתים, לשתּות ולרוות צמאונו. שופמאן העלה בּיצירתו את האשה למדרגת כּח
עליון, המושל בּנו ומשעבּד אותנו. היא המכוננת צעדינו. ובכּחה ורצונה נלך.
בּרצותה – נצעד על ונעלה מרומי־אושר וברצותה – נצעד מטה ונרד
תּהומות־אָסון. גבורה מיוחדת ניתּנה לה – מימי־ילדותה הראשונים. והיא,
החלשה והרכּה, הענוגה והעדינה, מושלת ומולכת על הגבר, העוז והחצוף, הלוחם
והכּובש.

היא עצמה אָמנם תמימה וחסודה ואינה יודעת דבר, אבל הטבע
הערום הפקיד וטמן בּה כּחות־לאין־שיעור כדי שהגברים, המתחרים והנלחמים,
השונאים והמקנאים, ינהרו כּולם אליה וילחמו זה בּזה – עליה ולמענה, למען
שרב־האושר ומקסם־האהבה הרומזים וקוראים מכל הוויתה. לפיכך אָנו רואים לא
פּעם, כּי דוקא היא, המלכּה והאלילה, ראשונה נופלת קרבּן. כּי באמת לא
היא הגבּורה, אלא בּה תּשכּון גבורת־היופי, המושכת אנשים. וטרם
תּשרוף האש הזאת את האחרים הנגשים אליה, תשרף היא עצמה, נושאת־הקסם, מן האש
הפּנימית שלה.

כּי האהבה, כּיתר האיתנים ויותר מהם, אינה כ״מי השלוח
ההולכים לאַט". אין היא ניתּנת מתּוך מנוחה ואין איש זוכה בּה ­מן ההפקר.
מלחמה עקשנית זו, המתנהלת בּכל שבילי־החיים, מתגבּרת ומתלקחת בּיתר־שאת
וביתר־עוז בּאהבה. וברוב המקרים אין המלחמה הזאת, בספּורי־שופמאן, נטשת בין
שנים, גבר ואשה, כּי אם בּין שלשה: גברים שנים ואשה אחת. אהבה מצד זה
וקנאָה מצד זה. אהבת השנים לאַחת, קנאַת האחד בשני. היא – המזבּח ששנים
כּהנים רוצים להקריב קרבן עליו.

דרך האהבה והקנאָה, כפי ששופמאן רואה אותה, מצויירת באופן
תּמציתי, כּמעט סמלי, בשני ספּוריו הדקים והעמוקים: “אהבה” ו״נקמה של תּיבת
זמרה".

יוסף שמיד ומשה אובסקורוב היו שני רעים מילדותם. ושניהם
חלמו על אהבה. מתּוך חלומות אלה נקשרו האחד בּנפש חברו. ואהבת־רעים יפה
אחדה אותם. “אובסקורוב הקודר, עם הקמטים הפּקחים על מצחו החזק והאנרגי,
אָהב אהבה אבהית את שמיד הרך, הרפה והזקוק לחסות; וזה גם הוא נמשך אל רעו,
אל קדרותו, אל יסוד החושך שבּו”. עברו שנים והנערים נעשו גברים. כל אחד
פּרש לו לדרכּו וחי את חייו בּאופן אַחר ובעיר אַחרת. ובבוקר אחד קבּל שמיד
מכתּב עליז מאובסקורוב: “יש שהאושר משחק לו לאָדם דוקא בּאַחרית
ימיו”, ובסופו: “בּשלהי קיץ זה נבוא להשתּקע בעירך, נבוא – אני ויוליה שלי,
אני ויוליה שלי”.

הם בּאו, אבל עם בואם התחילה שוקעת האהבה הישנה, אהבת
הנערים־הרעים, ובמקומה עלתה והודלקה אהבה חדשה, האהבה לאשת־החבר, ואתּה –
קנאַת־הגברים הגדולה.

הם בּאו והחבר הרך והרפה שמח בחּברו החזק והאנרגי “על שטרח
ומצא יופי זה, שעכשיו הוא מהנה גם אותו”, אבל כּשהיה נפטר מהם, מן הזוג
האָהוב והנחמד, ושמע את נעילת הדלת מאַחריו “הבין, כּי כבר אין שותף לו
בּנשיאת השעמום והריקות הכּבדה. הלה כּאילו השליך את המשא מעל כּתפיו
הרחבות והטיל את כּולו עליו, על שמיד, ובקום האַחווה אָז, בּעיני־הסתיו של
אובסקורוב, הופיע עכשיו, בעיני־האָביב שלו, רק מעין צל של רחמים
בּלבד”.

והוא קנא עתּה בּו ובאָשרו. ולאַט־לאַט נאחז גם הוא בּרשת
היופי של יוליה. בּעיניו עמקה העצבות עוד יותר וברעב היה תר ואורב לכל
תּנועותיה. הוא חפץ להטביע בּזכרונו את “הכּתם הקטן בצד חטמה, את משקעי
לסתותיה, את סנטרה”. כּי חשק בּה. הרת־יסורים היתה אהבתו ותאותו היתה מאד
חריפה, כּמעט חולנית. ובסתר לבּו חשב: מה טוב היה אלמלי מתה יוליה. אם אין
אני יכול לזכּות בּה בּחייה – אַל יזכּה בּה גם חברי. ופעם אמר לה:

– לא תאריכי ימים, יוליה. יודעת אַתּ – כּמה הייתי רוצה ללכת אַחרי מטתך!…

וביוליה נזדעזעה ונתעוררה “הלילית הנצחית”. פּעם בּערב,
כּששכבה על הספּה ואובסקורוב לא היה בּבּית, נגש שמיד אליה ו״קלט לתוך כּף
ידו הכּפופה את סנטרה החד, החביב כּל־כּך, הרחוק כּל־כּך"… והיא לא
התנגדה. וכשנשק לה בּמשקע לחיה "ראָה בּעלטה את עיניה שנתרכּזו ונתמלאו טל
אהבה, ויחד עם האושר הרגעי, החטוף, שהאיר וחמם את כּל הוויתו, נעשה צר לו
על עצמו בּשל כּל אותן הנשיקות המזויפות, שבּזבּז עליהן את מיטב נעוריו.
ואָז הבין את דברי אובסקורוב בּמכתּבו: “יש שהאושר משחק לו לאָדם באַחרית
ימיו”.

אבל אובסקורוב החזק והאנרגי הבין, כּי על אושר זה יש לשמור
ועקר עם יוליה לעיר אַחרת. הוא ברח מחברו בּחפץ להציל את שניתן לו פּעם.
ורק לאחר שבּאה השואָה עליו ויוליה מתה פּתאום בּחבלי־לידה – רק אָז חזרה
אהבתו לחברו והוא טלגרף לו: ״בּוא!"

והוא בּא. הוא בּא להלוויה של יוליה ולחג שלו. “כּמה הייתי
רוצה ללכת אחרי מטתך, יוליה! והריני הולך, והריני הולך”. בּחללו של עולם
היתה הרווחה! ו״ברחשי תודה עמוקים הביט שמיד אל לוע האדמה הצהוב, שבּלע
לתיאָבון את ארון־הקרשים החדש עם היופי שבּקרבּו, זה היופי, שלא נשאר
כּמותו בּין החיים", וכשהתפּרץ אובסקורוב בּבכיתו ההיסטרית: יוליה איננה!
“גחן אליו שמיד ולפתע, בּפּעם הראשונה בּחייו, יחד עם האהבה הישנה,
אהבת־הנעורים, שנתמלא אל רעו עכשיו, גם הבין לו, השיג את בּכיתו הפּראית –
ויבך”.

ועל קבר היופי הזה, ששני החברים אהבו אותו ובכו עליו, שבה אליהם וקמה לתחיה אהבת־הנעורים הישנה.

בּ״נקמה של תּיבת־זמרה" נתרכּך קצת היגון והילל האנושי נדם
מעט, אבל הסכסוך הפּנימי וההתחרות החשאית לא חדלו. פּה יש יותר הבנה ויותר
סליחה, אפילו בּת־צחוק רכּה ונעימה. האחד מן השלשה הוא עוור ואינו רואה.
לפיכך אין החריפות מוכרחה להופיע והכּאב להגלות. כּי האחד מן השלשה, זה
המרומה והנגזל, אינו רואה ואינו יודע.

לפרופיסור־למוסיקה, משה ריין העוור, יש אשה צעירה ויפה –
רגינה. ולו גם תּלמיד ותיק, ליונק, היוצק מים על ידיו. ליונק זה מתפּעל
מגאוניותו של רבּו הסומא, אבל יותר מזה הוא מתפּעל ומתלהב מיפי אשתּו
הצעירה. וגנבת אהבה זו נעשית מתּוך אמנות דקה ובעדינות כּמעט־מוסיקאלית.
אבל לא כּל הבּעלים עוורים ולא כּל תלמיד ותיק יכול לגנוב מאהבת־האַחר בּין
צליל־כּנור למנגינת־תּיבת־זמרה.

וכן מתהלכים אנשים מוכּי־אהבה. כּזאבים משחרים לטרף, כּן
מתהלכים חברי ה״קולוניה" ומבקשים אהבה. וכשבּאָה אסתּר, אחות הצייר מאנדו –
הוצתו כּל חבריו בּאש מיוחדת.

ו״כשהלה הביא אותה בּפעם הראשונה בּערב אל בּית־הקהוה
בּמגבּעתּה, מגבּעת־הלכּה השחורה, ובאדרתה המחוספּסת, גסת הארג, נתאהבו בּה
כּל בּני החבורה בּבת־אחת. ״עוד יש, עוד יש!…" רטטו בחשאי, והם סבורים
היו, שכּבר ראו את כּל מיני היופי ושוב אי־ אפשר להפתיעם בּשום פּרצוף
שבּעולם… – אלהים, אם יש לנו בּנות כּאלה, עוד לא אָבדנו".

וכשאָחיה נשתגע ונשלח למוסד לחולי־הרוח, ירדה חדוה חשאית על כּל החבורה. אסתּר נשארה לבדה והרי היא, כּביכול, בּרשותם.

נוסף ענין לחיים. וכל אחד מתחרה בּחברו – להקדימו בּטוב־לב
לאסתּר, לשרתה, לסייע לה בחפּושי־דירה, בּהמצאת־כסף. נוסעים לשטיינהוף,
מקום שם נמצא אָחיה המשוגע, ובלב – חג. שם אמנם – חבר שיצא מדעתּו, אבל פּה
– יופּי! יופי מפולש, המתלקח כּברק והמטריף גם הוא את הדעת. מסביב לנערה
צעירה זו נתרכּזו כּל הרעבים והצמאים, כּל הנשרפים בּאש־האהבה־והתאוה. כּל
הנערות, שנאהבו בּימי החיים הקודמים, בּזמנים ובמקומות שונים, כּאילו
נצטרפו בּה לאחת. בּה, באסתּר, חזרו ונמצאו עכשיו כּולן, כּולן. שואל
האחד, וקולו רועד:

– מר מאנדו, הכבר ציירתּ את אחותך?

והצייר החולה משיב:

– אני כבר נסיתי כמה פעמים ולא עלתה בידי. מתנדפת בּין האצבּעות!…

– בּפּורטרט זה הלא יכולתּ לכבּוש לך את כּל העולם!

אבל מה שלא יכלו ציירים לתפּוס, ומה שלא יכלו סופרים
משוררים וחלומי־חלומות לכבוש – נתפּס ונכבש על־ידי הכּח הגס שבּא מן
החוץ.

נפלה אוסטריה וכן נפלו גם בּנותיה. הם בּאו, המנצחים
האיטלקים, האַנגלים והסרבּים ו״נצחונם בּלבם והוואליוטה הגבוהה בכיסם. עיר
הדונוי מתקה להם ועיניהם שוטטו בּבנותיה הרכּות בּשנים, העניות המיותּמות,
שתּעו רעבות, לבושות־קרעים ומחוסרות־ גג… הציד היה קל – לאַחר שהרגו
במלחמה את אבותיהן ואחיהן הגדולים… כשּיות נאלמות הלכו אַחריהם, ואם
האַחת סרבה והיתה חוככת בּדבר שעה קלה, לא היה זה אלא מפּני שהתבּיישה
להראות באפס־חלוק".

כּך חוננו המנצחים את בּנות אויבם המנוצח. “נלהבים מהיופי
המפולש, שסאוב־העוני לא יכול דכּאו” הוליכו אותן אל חנויות הבּגדים ומשם אל
בּתי־האוכל הגדולים והנהדרים ומשם… “ובכן נלך? – אומר הוא. והיא עונה
כּמתחננת: נשב נא עוד קצת!…”

כּכה נפלו, מספר שופמאן, קטנות עם גדולות, בּלונדינות
ובּרוניטות, מכוערות ויפות. הסער השכּיב את הקמה יחד עם הדגניות שבּתוכה.
אַללי! נפלה גם אסתר….עוד פּרח נרמס, עוד

מעט יופי נשרף – והרעב, רעב־האהבה, הולך וגדל יותר, הולך ומעמיק יותר.





ו

התחלות נוגות וסיומים מעציבים. מלחמות קשות ומפּלות
גדולות. חפץ־חיים ואפס־כּח. שאיפה לאור – ואפלה כּבדה. האומנם גדול החושך
כּל־כּך? והאומנם “כּלו כּל הקצין”? לא.

שופמאן האָפל והפּסימי אינו אפל כּל־כּך ואינו פּסימי
כּל־כּך. חפץ־החיים־והאהבה התּוסס בּגבוריו, מוסיף קסם מיוחד לכל ספּוריו.
אָנו רואים בּכּל את האש היוקדת של החיים. כּי סוף־סוף רק בשמם ולשמם אָנו
סובלים ומתענים כּל־כּך. ורק החפץ האדיר להיות ולחיות הוא הממלא את דרכּנו
אַבני־נגף וחתחתּים.

שופמאן – סופר מגרה והוא יודע לעודד את כּל החושים של
הקורא. ולעשות אותם ערים כּבשעת־סכּנה גדולה, כּבשעת תּאוה עצומה. וכל זה
בּא אַך ורק מחוש־חיים מיוחד אשר נֵחַן בּו ושבּכחו הוא יוצר. לכאורה, הרי
כּל־כּך הרבּה חטא ויסורים ואופל ויאוש וחוסר־ישע ושנאָה־קנאָה יש בדבריו,
ובכל זה ראה: בּכולם ועל כּולם זורח אור אהבה וחנינה, בּוער חשק חיים
ויצירה. ולאַחר כּל הגלגולים והתּלאות, הכּשלונות והירידות, שהוא מראה לנו,
לאַחר כּל אלה עוד מתגבּר בּנו חשק החיים ואנו מוכנים לעשות גם מגרעיני־שטן
אלה זרעי־בּרכה לצמיחה ופריחה חדשה. דומה כּאילו בחר לו דדך חדשה ואַחרת.
בּמקום המתיקות הסנטימנטאלית והחולפת בּחר לו מרירות קשה ועומדת ועל־ידיה,
על־ידי מרירות נואָשה זו, העיז והצליח להטעימנו את טעם החיים הגדולים ואת
מתק ההנאה שיש בּהם לאַחר מלחמות וכשלונות, לאַחר התאַמצות של כּבּוש.
מאַבני־החצץ של חולשות האָדם ותאוותיו חרז מחרוזת קשה ונעימה, מפחידה
ומנחמת כּאחד. ואותה תלה על צוארנו – להסתכּל בּה ולדלות ממנה את היקר לנו,
את הנחוץ לנו. הוא יודע לספּר בּטון כּבוש, ואפּי כמעט, על יסודי האָדם
ונפתּוליו. אבל מתּחת צעיף החול והחטא, האָבק והסחי שנצטבּרו עלינו, הוא
מגלה בּיד־אָמן זהירה וענוגה את היופי והטוהר השוכנים בּלב. אָמנם כּן,
אכזר הוא: אבל “אכזריות” זו אינה אלא מין גלוי לאהבה ובכי כּבוש על
עלבּונה. כּמה מן התּוגה המתוקה שפוך על הספּורים העדינים והמזהירים
כּ״אהבה“, ״נקמה של תיבּת־זמרה” ו״אָדם באָרץ״!

הערנות הפּסיכולוגית של שופמאן עם חושו המחודש והמגיב קרעו
לפניו את המסכות והמסכים והציגו את העולם “עירום ועריה”, אבל הוא הציץ ולא
נפגע. גם מן הכּיעור מציץ וקוסם אלינו היופי ומן השנאָה עולה ומאירה
האהבה.

וב״אָדם בארץ" עולה שמש חדשה, שמש לאחר סער, ומאירה על
ראשו ועל ראשנו. סערת־גשם נשאָה את חצי הגג מעל הראש והחורבה הישנה עם הרשע
שבּה ועם הרקבון שבּה ועם שתי הנשים־המכשפות נפלה. וכסמל־אור מנחם עולה
ומאירה התּמונה האחרונה.

– מה נעשה עכשיו, מה נעשה עכשיו? – חרד זה אל זה.

– את הילד להציל מכּאן קודם כּל.

והם בּורחים ונצולים מן ההפכה. ומצילים את הילד. “הכּל
מסביב נתבּהר ורגע. הילד פּקח את עיניו וחייך כּלפּי הקשת בּענן, הקשת
השלמה, מאופק עד אופק… בּת־צחוק זו, כּנראה, היתה כּוונת הכּחות העוורים,
שיצרו והרכּיבו, יצרו והרכּיבו ועשו נסיונות משונים… ויצור מתוק זה חולם,
חולם את הדר הטבע מסביב, את זה הרטוב, המסוער, המזוקק”. ושופמאן המתבּהר
מסיים: הכּחות העוורים, שכּנראה אינם עוורים כּל־כּך, השיגו סוף־סוף את
שלהם: אָדם יפה בארץ היפה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40897