אַחַד־הָעָם וָאֳמָנוּת־הָעַרִיכָה



	
	אַחַד־הָעָם וָאֳמָנוּת־הָעַרִיכָה
	







א

עריכת זו, אשר רק מעטים ישבּחוה ורבּים יגנוה – ומהם רבּים
לא ידעוה – לא מלאכה היא, כּי אם מלאכת מחשבת. ולעורך לא די להיות אומן
מומחה וישר: הוא חייב להיות גם אָמן במקצועו, מקצוע גידול הספרות
ושכלולה. עליו, על העורך, שומה להשבּיח את הטעם הטוב ולהרחיב ולהעמיק את
מושגינו; להחסיר את ה״יתיר" ולהוסיף את ה״חסר“; לעורר לחיים את ה״יצר הטוב”
המתנמנם ולהסות את ה״יצר הרע" המתגרה בּכּל; עינו צריכה להיות פּקוחה גם על
כּבוד הספרות והסופרים. הוא ה״שקט" וה״אובייקטיבי" צריך לעמוד מעל כּל
המפלגות והאישים ולהכריע, כּכּתוב השלישי, בין צדדים מתנצחים. הוא אינו רק
“הוא” יחיד, אלא “הוא” מקובּץ בּחינת “הם” בּזעיר־אַנפּין. אם אפילו דמו
רותח בּו – עליו להשתּיקו ולהכניעו למשמעת העליונה, אותה משמעת המושלת
במנהיגים ומצוותּם לסבּול, לחשות ולידום. אם גם אישיות בּולטת הוא, המרגשת
בּחריפות ומסתכּלת בעמקות, חייב הוא לבטל כּמה וכמה רצונות ובני־רצונות
משלו מפּני הרצון גואחד־חעם ואמנו• ת העריכה

המופשט והמעורפּל של הּכלל, אשר הרבּה יחידים בּו. הוא
המולך לכאורה על הסופרים והקוראים, לא פעם ירגיש את כּל העלבּון שבּעבדות.
מכניעים, או רוצים להכניע, הקוראים. משעבּדים, או רוצים לשעבּד, הסופרים.
"לפי שכּל סופר שיש בּו ניצוץ של כּשרון ידרוש דוקא, שיכרעו ברך לפניו
ויבקשוהו בדמעות שיחוס על העורך האומלל וישלח דבר מה״ (״אגרות אחד־העם", ב', 172).

אָנו מדבּרים, כּמובן, על העריכה־בּישראל בּעיקר. כּי אם
קשה ואַחראית עבודה זו בּאומות־העולם – קשה ואַחראית היא פּי־כמה בּישראל.
ובספרות העברית החדשה – כּמעט אַחריות, עם חשיבות, היסטורית לה. אצלנו כּל
הספרות נצטמצמה בעתּונות ודרך התּחנות האלה, של עתּונים שבועיים וחדשיים,
עברו יוצרי ספרותנו עם מתּנם ומשאָם. ועל כּולם ״השלוח"! זה היה כּור־האש,
אשר בּו נצרפו הסופרים העברים מן התקופה האחרונה ואשר בּו מצאו את בּטוים
זרמי הספרות העברית החדשה.

ואחד־העם, אשר הניח מחותמו על המחשבה הלאומית וספרות־הדור, הוא גם היה יוצר ״השלוח" ובונהו. עשרת הכּרכים שערך – מסוף שנת 1896
עד סוף שנת 1902– נכנסו לספרותנו
בּצעדים בּטוחים ומאוששים, בּכח מכריע וכובש. תּכונתו המצוינה של אחד־העם –
לתת חשיבות לכל מעשה ולכל תּנועה שלו – ניכּרת גם בעבודת עריכתו את
“השלוח”. בּחוברות הדקות והמארכות, עם הצבע הירוק של המעטפות, השקיע העורך
הישר והזהיר את מיטב כּחותיו ולפיכך חרד עליהם וחי בהם והחיה אותם; ולפיכך
ראָה בהן גם הדור ערך, כּבוד ומשקל. וגם מרחוק וגם לאחר ימים, כּשאתה מעיין
בּעצם החוברות המנופּות וקורא את אגרותיו בּענין העריכה – תבין ותרגיש את
חשיבות המפעל וטוהר־הכוונה ולבּך יתמלא יראת־כּבוד ליחס כּזה ועבודה
כזו. וכשם שחייו ויצירתו שמשו מופת לרבּים, כּן יכולה גם עריכתו לשמש
מופת. כּי, אם טובה או לא טובה בעינינו השקפתו על תּעודת הירחון העברי אָז,
אין ספק, כּי בדרכי עריכתו, כּפי שהבינה הוא, היה אָמן. שלם עם עצמו ועם
אלהיו. אָמן – ונאמן.

ב

והעריכה לקחה ממנו הרבּה יותר ממה שנתנה לו. היא השביעתּו
תמרורים. גזלה זמנו, מנוחתו – ויצירתו. את שעות־הבּוקר, אלה היותר פּוריות,
נתן לעריכה – ועריכה דייקנית ומיגעת. ובזמן הנותר של היום היה עיף תּמיד
מעבודת הבּוקר – “ושמעתתא בּעי צלותא”, ולפיכך מעט בּכתיבה. המוציאים, הם
בּעלי “אחיאָסף”, דרשו ממנו שירבּה לכתּוב ב״השלוח“, כּי זו, לפי דעתם,
חובת העורך – וגם לטובת הענין נתכּוונו בזה, כּי הכּל חכּו לדברו – אבל
הוא, העורך, לא יכול לכתּוב הרבּה. “וגם אם אַקדיש כּל זמני וכחי לקריאָה
וכתיבה, לא אוכל בּשום אופן לכתּוב יותר מגליון אחד בחודש”. אבל גם
גליון אחד אין ביכלתו לכתּוב, משום שאין השעה מספּיקה. מבקשים עצות
ותחבּולות – להוציא את “השלוח” פּעמים בחודש בּחוברות יותר קטנות ולמסור את
עריכת “השלוח” לידי אחרים, כדי שיהיה הוא, אחד־העם, חפשי לעבודה ספרותית.
אבל “הכּל נשאר כּשהיה” והעריכה קשתה כשהיתה. וממכתּביו לידידיו ומוציאי
“השלוח” עולה בּכי עצור על כּחות־עצמו הנחנקים והולכים לאבוד בּעקב עבודת
העריכה. “צדקת מאד, הוא כּותב לא. קאפלאן מ״אחיאסף”, כּי נותן אני לזרים
חילי ומיטב זמני וכחי אני מאבּד בּתיקון מעשי ידי אחרים. על זה לבּי דוי,
ומרגיש אני, כּי העבודה הזאת משחיתה את רוחי, וסוף־סוף תמיתני מיתה רוחנית,
ואולי גם גופנית. אבל למעוות זה יש רק תּיקון אחד: שאחדל מהיות עורך
“השלוח”. כּל זמן ששמי נקרא על “השלוח”, איני יכול לעשות אַחרת”. והעבודה
מרובּה ומיגעת ולא פעם נמאסת וממאסת את החיים. בּגשתּו לעריכה קווה והאמין,
כּי “טובי הסופרים” ירוצו אליו בגּיל. יעמדו לימינו ויסייעו לו בּבנין
“השלוח”. אבל לא כן היה הדבר. לש. בּרבּש הוא כּותב: "בכלל רואה אני, כּי
לא ציירתי לי במחשבה תחילה אף העשיריה מכּל קושי הענין ולא היה לי מושג
בּרור מסופרי ישראל ומדלותנו הנוראָה מכל הצדדים.

לכתּוב “מאמר” בּ״תמליץ", לצעוק, לחרף, להתהלל בקול רם,
לענות עזות וכדומה – לכל אלה יש לנו ב״ה “סופרים נכבּדים” הרבּה. וכשאתה
פּונה למי מכל הקהל הזה בּהצעה, שיכתּוב איזה דבר הגון, הדורש ידיעה והגיון
וטוב־טעם – הוא משתמט ממך באמתלאות שונות ודוחך בּקש״… והוא מוסיף: “אם
חלילה אהיה מוכרח להוציא ירחון מלא הבל – מסופּק אני, אם אאריך ימים ואם לא
תורידתני העבודה הזאת לבאר שחת”.

ודברים אלה נכתּבו בּראשית עבודתו – עוד טרם הופיעה אפילו
החוברת הראשונה. אבל הוא כבר ראה את עצמו כ״מלך בּלא עם". חפץ להנהיג השקפה
חדשית ולא עלתה לו. הוא פונה על ימין ועל שמאל, מציע, מעורר, מבקש – אבל לא
מתרפּס, כּי זה למטה מכבוד עורך! 1

ולבסוף הוא מקבּל “הבטחות”, שבּרובּן אינן מתקיימות. ומי
שמקיימן – מאַחר; ומי שאינו מאַחר – מגבּב מליצות ומדבּר על דברים ולא על
מעשים ומצמצם חוג־השקפתו ומניח את כּל הענין במטת־סדום. אין המשקיף רואה
אלא את עניני המקום שהוא יושב בּו – ואחד־העם רוצה להרחיב את הגבולים:
לעשות את ההשקפה החדשית – בּבואה לחיי ישראל בּכל העולם. ובּאופן שווה
בּמדה הראויה לכל קבּוץ. וכן הוא מיעץ למשקיפים ולסופרים לברוח מן הויכוחים
על דברים, אלא להסתכּל בּמעשים ולדון עליהם.

וגם בּבקורת קשה היה חלקו. כּמה פּעמים הבטיחו לו סופרים
לכתּוב על ספרים עבריים ולועזיים ולא קיימו. אבל כּשיצאו “הזמן” ו״אוצר
הספרות" – התנפלו כמה סופרים על מציאות אלה, כּאילו היו אלה הספרים
הראשונים והיחידים בעולמנו. “בּדבר בּקורת “הזמן” ו״אוצר הספרות” חזר בּו
פ. אַחר ששמע כּי קאנטור רוצה לעסוק בּזה. אהה, מה רבּה עניות הדעת
בספרותנו. “הזמן” ו״אוצר הספרות״ – זה הוא הנושא האחד, שהכּל רוצים לעסוק
בּו. גם טביוב רוצה לכתּוב על “הזמן” וגם יהל״ל כּותב לי שיכתּוב על
“הזמן”, כאילו זולת זה אין דבר ראוי לדבּר עליו“. בּתחילה אמר לנהוג ״מנהג
העורכים באירופּא”: למסור לסופרים שונים ספרים לבקורת. ומה יצא מזה? “רובּם
הבטיחו ולא קיימו, ומפּני שהבטיחו, לא יכולתי עוד לקבּל בּקורת על ספרים
אלו שבּאָה לידי אחר כך (מעשים שהיו) ומפני שלא קיימו נשארתי קרח מכּאן
ומכּאן. ומני אָז, הוא אומר, חדלתּי מלשלוח ספרים לבקורת ומחכּה אני עד
שיתעורר מי מן הסופרים לבקר ספר זה או זה”. וגם כּעבור ארבּע שנים לקיום
“השלוח” עדיין מתלבּט העורך בּשאלת ההשקפות, שהן מיסודות העתּון ואינו
פּוסק מלבקש משקיפים אחרים אַחר הנסיונות שלא הצליחו. וגם השקפה על
כּתבי־העת המערביים קשה לו למצוא. "רבניצקי חזר בּו ואינו רוצה (לפי דבריו
אינו יכול) לעסוק בּזה. פּניתי לבריינין – ואין מענה, לעהרנפּרייז – ואין
לו פּנאי, לניימארק – ואין לו יכולת… ועתּה צא והוציא בּעברית עתּון
מתוקן כּהלכה!״ ובתור הוספה: “גם בּחלק הבלטריסטיקה עדיין ריקות נוראָה”.

תּחת זה יש לו מאמרים ושירים “אשר על הרוב יקלקלו את קיבתי
עד הקאָה” והוא מתיאש ומתחרט על שלקח על עצמו את המשרה להיות “לאָב ולכהן
לספרותנו העלובה”, ובאחד ממכתּביו הוא משמיע דברים המרעידים לב: "כּל ימי,
הוא אומר, הייתי בּעל דו־פרצופים: שעות ידועות בכל יום הייתי עוסק בהבלי
העולם הזה, ואחרי כן בּשובי לחדרי ולספרי ולשלחני, נהפכתי לאיש אַחר והיתי
בעיני כּכהן גדול העובד עבודה בקודש הקדשים (ההדגשה שלי. – מ. ר.), כּי
אמנם עבודתי בּספרות ובצרכי הצבור היתה בעיני קדושה תמיד, ובכל כּחי הייתי
עמל לעבוד במקדשי זה בּקדושה ובטהרה. ומה אני עושה עתּה? עתּה חללתּי
את מקדשי וערבתּי חול בּקודש, עתּה הייתי לסוחר בּדברים שבּקדושה ואי־אפשר
לי עוד לשמור על קדשי. הנני עוסק בּקריאת מאמרים המלאים הבל, הנני מתקן
ומכין לדפוס דברים שלפנים לא הייתי מסכּים כּלל שראויים הם לראות אור, הנני
נושא ונותן עם סופרים שאין כּל השכּלתם שווה פרוטה. והכּל בשביל
מה?״

הוא קווה, כּי הסופרים ההגונים יעמדו לימינו והתּועלת
הכּללית שצייר לו בּדמיונו תּבוא. עתּה שלא באָה – הוא נכון לבקש לו איזו
עבודה גשמית לפרנסת בּיתו, ואפילו פּשיטת נבלה בשוק “כּדי שאוכל שעה אַחת
בּיום לשוב למקדשי אשר הורס”.

עתּה אָמנם נדע, כּי לא שוא היה עמלו גם בּזה ואַחר
הקרבּנות אשר הקריב, ואחרי בליעת הדברים אשר קלקלו קיבתו, נתן לספרותנו,
על־ידי,,השלוח", דברים מבריאים וּודאיים. אבל גם זאת נדע, כּי כל גרעין
טוב וכל פּרור נקי לא על נקלה בא ולא בשעשועים נמצא. צריך היה אָדם
רב־מחשבה ודק־טעם כּאחד־העם לבלות שעות יקרות לרוב עד שמצא והמציא לנו את
העומד וקיים.

לפיכך נמשכו אליו והעריצוהו גם אלה שהכאיב להם בּקפּדנותו
ה״אַכזרית“. ומכּאן מובן לנו, מדוע זה עמד בּמחיצתו סופר כמיכה יוסף
בּרדיטשבסקי, שונה ממנו ורחוק ממנו בּתכלית. הוא גם נשא בּכאב ובעלבּון את
העריכה הקשה עליו ואת תּיקון־סגנונו – ולא הוציא ראשו מתּחת עולו. אָמנם
לזמן מה הפסיק את עבודתו ב”השלוח", אבל עד מהרה שב. נראה, כּי רגש ההערצה,
הבּא מהכּרת הכּח המכניע שבּאחד־העם, גבר על כּל הרגשות והמתּיק את יסורי
הסופרים בּמשטר ומשמעת שקבע העורך המיוחד בּמינו.

כּן. אחד־העם עורך קשה היה בּלי רחם. וידו היתה על הכּל.
הוא ידע כּי יש סכּנת עבדות בּאדנות זו ולא נתן לרוחו ליפּול תחת עקת
האדיבות והרחמים. ואם בּא אליו אחד סופר וטען בּשם מלאָכו העומד על גבּו
ודופק לו: כּתוב! לא נרתע העורך, שגם הוא סופר, והביא לעד את המלאך שלו
הדופק על שכמו ואומר לו: מחוק! וכן היה “גבריאל כּותב ושמשי מוחק”.

והוא מחק הרבּה – את ההקדמות למאמרים שאינן מן הענין
והמעידות על קרתנות, את המליצות היתרות המאפילות על הענין, את הדברים
הפּוגעים בּכבוד אנשים, את הטעויות והסתירות ושבּושי הרעיון שנשתּרבּבו,
וכדומה.

יש בּאגרותיו כּמה וכמה הערות וּויכּוחים מלאי־דעת והמראים
על בּקיאות גדולה בּכמה וכמה מקצועות. הוא היה זהיר בּמדה שאין כּמותה.
מאמר בּקורת לא ידפּיס עד שיקרא קודם את הספר המבוקר ויכּיר לדעת את הענין
המדובּר. על מראי־מקומות סתם לא יסמוך והוא גם עינו ישים בהם. ואפילו את
מאמריו הוא לא היה מוסר לדפוס רק על דעת עצמו. אחד או שנים מחבריו היו
העורכים החשאיים של העורך הגלוי.

הוא ידע לפני מי ומה הוא עומד – ולפיכך דרש גם מן הסופרים
שידעו אף הם לפני מי ומה הם עומדים. הוא ידע את חולשותיהם הקטנות. וכאיש
מבין וכמורה טוב השגיח על הכּל. הוא חפץ לרומם קרן הספרות העברית וכבוד
הסופרים. הוא דרש מכּולם להתייחס בּרצינות, זהירות ואַחריות לכל ענין.
הספרות העברית אַף היא ספרות ויש להתייחס אליה לא בּפחות כּבוד ודרך־ארץ
מאשר אל ספרות אחרת. יצייר לו בדמיונו כּל אחד הכותּב מימין לשמאל, כּי הוא
כּותב משמאל לימין – וייטב המצב בּרב. ובזה שאינו נותן לסופריו לכתּוב דברי
זלזול הוא מתכּוון לא רק לכבוד הספרות, אלא גם לכבוד הסופרים עצמם, כּדי
שלא יוכלו דברי הזלזול שלהם להשפּילם בעיני הקוראים.

אבל לא אהבה והכּרה קנה לו בדרכיו ועצותיו אלה, אשר השמיע
אותן בגלוי־לב המיוחד לו, כּי אם התנגדות וגם שנאָה. “איש ריב ומדון היה”
לסופרים. וכשבא לווארשה, בעניני “השלוח”, הוא מרגיש, כּי "סופרינו הנכבּדים
פּה שואפים לבלעני חיים. כּולם נהפכו לשונאַי בּנפש, הללו מפּני קונקורנציה
פּשוטה, הללו מפּני שהחזרתי להם את מעשי־ידיהם, והללו מפּני שהתרתי לעצמי
לשנות מן המטבע שטבעו בחכמתם״. והוא מסיים: “אלו הם פּירות עבודתי בּעולם
הזה, ובעולם הבּא… בּודאי חלקי לא גדול בּיותר” (בּמכתּבו לברנפלד). –
והרגשה זו מררה את חייו ועבודתו.

ג

לספרות נכנס כּאורח, אָמנם אורח קבוע ונכבּד מאד, ואילו
לעריכה נגש כּאָדון ובעל. הוא ידע אל נכון את חפצו ושאיפתו. ובכל היתה
התרכּזות, התרכּזות רוחו המרוכּזת. בּמאמרו הראשי לחוברת הראשונה של
,,השלוח" (“תּעודת השלוח”) הוא עומד על כּל הענין לפרטיו. זוהי תכנית לא
לעתּון, כּי אם לספרות. בּמאמר זה צמצם וקפּל, כּדרכּו, את השקפתו על חובת
הספרות והעתּונות העברית אָז. בּראשית באָה הודעתו היסודית, כּי “לא
בית־מדרש לחכמים אָנו מיסדים, שישבו ויפלפּלו זה עם זה ויחדשו חדושים,
בשביל להגדיל תורה או חכמה לשמה; כּי אם לכלל העם אָנו מכוונים
לבּנו שימצא הוא בּמכ״ע זה מזון נאות לרוחו ודברים הנחוצים לו לדעת, בּשביל
לגדור פּרצותיו ולבנות הריסותיו”. ואחר זה הוא מונה סעיפים־סעיפים את
הענינים: א) פּרקי חכמה, ב) פּובּליציסטיקה, ג) בּקורת וד) בּלטריסטיקה.

בּכל הסעיפים, וביחוד בזּה האחרון, הובלטה בבהירות מספּיקה
ה״חיוביות" אשר בּה הצטיין אחד־העם, ואשר עליה קראו מלחמה הצעירים ובראשם
בּרדיטשבסקי. "היצירה היפה שאין בּה אלא יפיה, המעוררת תּנועת הרגש לשם
תּענוג בּלבד״ – זו לא הלהיבתו ובמצב ספרותנו אָז חשב אותה למותרות. ואחרי
כי רוב המשוררים לא הלכו בדרכּו של יל״ג – ״לאחד את השירה עם המחשבה״ –
המעיט את מספּר השירים עד כּדי אחד בּחוברת. ומי שמבקש “פּואיזיה בלבד,
השתפּכות הנפש על הדר הטבע ונועם האהבה וכדומה” – ילך לו ללשונות
העמים.

השקפה זו, שיש להרחיבה ולהוציאָה מגבול ה״פּואיזיה" –
עוררה הרבּה ויכוחים בספרותנו, אבל למרות כּל ההתקפות הצודקות והמלחמות,
המעוררות בּנו עד היום רגשי־חבּה למתקיפים, למרות כּל אלה לא שנה אחד־העם
דעתּו ולא סר מדרכּו – עד הסוף, עד שבא קלוזנר ובעריכתו הכניס את השנוי
הגדול.

בּזה, ובדומים לזה, הראה את “עקשנותו” ותוקף־דעתּו.

ואפילו לאחר שנסתּלק מן העריכה, אין הוא יכול לסלוח
לקלוזנר על תּתּו את שיר טשרניחובסקי בּראשית החוברת. בּתוכן הרי הוא
ממתנגדיו היותר גדולים של טשרניחובסקי2 ובצורה, אין הוא יכול לראות את “השלוח” נפתּח בשיר. אבל אל
יטעה אָדם לחשוב, כּי החניק אחד־העם איזו דעה. “איני כועס על דעות,
כּי אם על מעשים. בּדעות יכול כּל אחד להחזיק בּמה שהוא מאמין לאמת ואם
טועה הוא, נראה לו את טעותו בּמתינות ובדעה צלולה”. אבל העיקר אופן
ההרצאה. הוא מאמין, ובצדק, שאפשר לכתּוב הכּל, אם אַך מבין הכּותב איך
לכתּוב.

לאור דברים כּאלה ודומים להם אי־אפשר עוד להאשימהו
בּחד־גווניות מתּוך צרות־עין וכוונה. הוא, ישר־הלב ואנין־הדעת, לא יכול
לסבּול דברים המתנגדים לאמת וליופי, כּפי שהבין והרגיש הוא. אבל כּלום אפשר
להעלות על הדעת, כּי הוא ישיב אָחור דברים שיש בּהם אמת ויש בּהם יופי, אבל
לא מן הסדר שלו? אַדרבּה, מרוב שקיעה בתקונים, ובכל היסורים הכּרוכים בּהם,
ידע להעריך כּראוי כּל דבר שנתגלתה בּו אישיות הסופר וללודביפּול הוא עונה
בּלעג: “ואתה מה היית סבור, שאעביר קו על דברי כּל אחד מן הסופרים ואָשוב
לכתּוב הדברים בּרוחי ושפתי אני, רק את שמו החתום למטה אָניח לו?” הוא,
האישיות המוצקה, בּקש בּכּל את גלוי האישיות. וכּחוק פּסיכולוגי בּקש את
ההתנגשות, צמא בסתר לבבו לקרב. ודברי הבּקורת עליו שנכתּבו בטעם, קרא
“כּמעט בּעונג”. הוא לא חפץ להיות “אחד בעיר”. ואפילו ממכתּביו החריפים
והמבטלים ל״בני־ריבו" אָנו מרגישים בּהנאָה החבויה שיש לו מענין זה. חנפים
שנא ולחלשים בּז. החרפּה היותר גדולה שראָה בסופר – הוא חוסר סגנון או
סגנון משורבּב. הוא בּקש את הדעת הצלולה המוצאת את בטויה בסגנון בּהיר
ונקי.

הוא ראָה את עצמו כּמי שהושם שומר על אוצרות ספרותנו ועליו
החובה לשמור על היש ולהכניס את שאין עוד. הוא היה אָב לאַברכי־ספרות. איזה
בּטחון בּצעדים ואיזה אמון בּכחות־עצמו! ומה פּלא – והוא הלא הפקד על
החומות!

הוא העלה את ענין העריכה, ואתּה את כּל ספרותנו,
למדרגת־רום. כּצדיק שנותן תּיקון לנשמות תּועות, כּן נתן הוא, העורך,
תּיקון לכמה דברי־יצירה בספרותנו. הוא נתן את כּל מה שהיה לו. לתוך שורות
של אחרים שזר את ניביו, ניבי־נפשו הוא. בתוך משפּטי אחרים שלב משפט אחד
משלו, אשר הכניס אור בערפּלים שמסביב. מי שבּא אליו לא רחוץ ולא נקי – הוא
רחצו והוא עדה עליו את עדיי הבּטוי היפה והנכון. לכבדי הפּה הגיש, בּחובת
העורך־בּחסד, רצפּת־אש ונתן להם “לשון־חכמים”.

הטובים והערים הרגישו וקבּלו את “מרותו” אם גם מרה היתה
להם מרות זו. החלשים והעניים כּשלו ונפלו. וטוב שנפלו. יש והאַכזריות
מוסרית יותר מן הרחמנות, הבּאָה מרוך־לבב. ואם חטא פעם בּאַכזריות יתרה
כּלפּי אחרים, יקרים ועשירים – לא נתקפּחו חלילה. הם את דרכּם מצאו וסגנונם
ניתּן להם. לעומת זאת תּכפּר האַכזריות שלו כּלפּי אלה שלא היתה להם זכות
הכּניסה לספרות. והוא, כּכל עורך ישר, ידע להרחיקם.

הוא האמין בּתעודת “השלוח”, כּמו שהאמין בּתעודת־עצמו
וכמעט כּשם שהאמין בּתעודת־עמו. ומפּני שהאמין ומפּני שהיתה לו תעודה –
יכול להיות עורך ״השלוח“. וכה דבריו ל״אחיאָסף”: “… בשעה שאווכח, כּי
הצדק אתּכם, כּי טובתו החמרית של “השלוח” דורשת להקריב לה קרבּן את צורתו
הרוחנית של “אחד־העם”, אָז מקווה אני לאלהי הרוחות, כּי תקום בּי רוח לרדת
מעל הבּמה שלם בּנפשי, ולא אחטא לעמי ואלהי”.

ואָמנם קמה בו רוח וכשהגיעה השעה להסתּלק – לא חטא לעמו ואלהיו. וגם בּבחינה זו הוא היה ויהיה – מופת.














למ.. י. ברדיטשבסקי הוא כּותב: “מיום צאת ”השלוח“ לא
הפצרתי בשום סופר שיעבוד עמי, כּי אם הצעתי לפני כּל מי שעבודתו נראית
לי מועילה מעט או הרבּה, ומי שלא נענה להצעתי, או נענה ולא עמד בדבורו,
לא הוספתי עוד לבוא בדברים עמו”.  ↩



בין השאר הוא כּותב: "אם ברנפלד מטיל ספק במקוריות
הקולטורא של היהודים בימי בית שני, הרי זה כקיסם קטן נגד הדעות
המסוכנות שמפיץ טשרניחובסקי בשיריו… ואני חושב… כּי רוח השירה
הנסוכה על דעות כאלה מוסיפח עוד על סכנתן והפסדן, כמיני מתיקח שמערבים
בסם־המות לזבובים.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40891