שלום דב־בר מקסימון



	
	שלום דב־בר מקסימון
	







א

“משפּחה קטנה יש בּין משפּחות־האָדם שהצניעות חותמה,
ובחותם זה טבוע סגנון־חייהם של בּניה. הצנוע, אם שיעור־קומה לו ושאָר־רוח
לו, עולם בּפני עצמו הוא: שואב הוא מבּארו, ומשקה את אַדמתו שלו; הוא הזורע
והוא גם הקוצר; חמתו מעולפה נרתּיק על גבּי נרתּיק, ואורה זרוע אַך
כּלפּי־פנים; מחביון־נפשו הוא טווה את חוט־החלומות ואורג את מסכת־החזיונות
ובסתר־חייו הוא פותרם ומגשמם; עולמו נברא על־ידיו ובשבילו, כּולו שלו ואין
לזרים חלק בּו. יש אָמנם, ש”דבר ה' כּאש עצור בּעצמותיו" אבל עצור הוא
– ואינו מתפּרץ החוצה".

דברים אלה שכּתב ש. בּ. מקסימון בּיחס לרבּו אַחד־העם
(בּמאמרו “לדיוקנו של אַחד־העם”, שבּו נפתּח ספרו היחיד “גוילים”), נאים הם
גם בּיחס לתלמיד, זה שאמרם.

כּי מקסימון היה בּן לאותה משפּחה קטנה ונעלה שהצניעות חותמה, ובחותם זה טבוע היה כּל סגנון חייו.

הוא היה צנוע ומצניע לכת בּדבריו ובמעשיו, בּדרכיו
ובשביליו. דבּורו היה בלחש וכתיבתו היתה ביראָה. כּאחד חסיד וחרד התהלך
בּתוכנו ולכל צעד שלו היה הד של עולם רחוק, אצילי.

הוא התייחס על משפּחת ר' ישראל בּעל־שם־טוב, והכּרה זו,
שאַף היא היתה מוצנעת בּחובּו כּאור גנוז, היתה ממלאת את כּל ישותו גאון
בּלתּי־מובּע ושמחת רום־היחש.

וכל חייו היו: התאַמצות גדולה לכבּוש את “יצר לב האָדם הרע
מנעוריו” ושאיפה עזה ויוקדת לשפּר את הנשמה, לטהר את הלב, להזדכּך
ולהתקדש.

נין ונכד היה לקדושים – וזיק הקדושה בּער בּו כּנר תּמיד.

ובכל מה שעשה ובכל מה שכּתב ניכּר היה החסיד, הצנוע, השואף אל על.

שם ספרו – “גוילים”,

וההקדשה לאַחד־העם היא “בּדחילו ורחימו”.

ומן השמות אשר בּחר למאמריו – נבחר־נא: חסד של אמת, בּעל
תּפלה, נשמה לבטלה, פּדיון שבויים, חורז מרגליות, שכר מצוה, רעיא מהימנא,
מעלה ומטה, וכדומה.

והסגנון – אַף הוא צנוע וזהיר היה, מזוכּך ומנופּה, שבּו באו לידי ביטוי כחות נפש שנלחמה על תּומה וצדקתה.

והיחס לאישים והופעות, לאידיאות ומושגים היה יחס של חרדת־קודש ואהבת־הזולת.

ותוכן־הדברים וציר־הרעיונות, שעליהם יסובּו הדברים, הם מעולם המחשבה וההסתּכּלות, החיפּוש והתּעייה לשם שמים.

והצבע – לבן ורך.

והקול – שוקט וחרישי ומנחם.

בּאַחת: היה בו בּמקסימון האיש, ויש בּה בּירושתו הספרותית
הצנועה, משהו יפה יסודי ומשהו משיי אצילי. איזו שבּתּיות ונשמתיות. איזה
רעד של תּפילה זכּה. איזה יגון מתוק של נשמה ממורקה.

וכשם שמצאנו רמז לעצמו בּדבריו על אַחד־העם, כּן נמצא קוי־תמונתו בּמסתו הקטנה והתּמציתית בּשם “מעלה ומטה”.

דרי מעלה אין להם רגלים, ואין להם חלק בּמשמני אָרץ.

דרי מטה אין להם כּנפים, וטל השמים כּאַין בּעיניהם עד שירד אָרצה.

ובני תערובת יש, אלה ילידי הזווג של מעלה ומטה והם
יצורים בּעלי רגלים וכנפים כּאחד, ש“פּעמים הם מהלכים ופעמים מרחפים, עתּים
אזרחים ועתּים נודדים”.

אַך גם אלה אינם שווים בּנחלת אָבות.

יש מהם שגדול חלקם בּשל מעלה, ויש מהם שעיקר נחלתם משל מטה, “ויש מהם שקולים, שנחלו משל מעלה ומשל מטה בּמדה שווה”.

ואלה, השקולים, אַף הם מצדם נפרדים לסוגיהם.

יש שקולים בּעלי־קרע, שמעלה ומטה מתרוצצים בּקרבּם תּמיד.

ויש שקולים בּעלי פשרה, הנותנים למעלה את של־מעלה ולמטה את של־מטה.

ויש שקולים בּעלי הרכּבה, המביאים את שני ההפכים שבּתוכם לידי מזיגה ועבודה משותּפת.

ושקול בּעל הרכּבה – הוא רצה להיות כּדמותו של השקול –
תּלמיד בּישיבה של מעלה ומורה בישיבה של מטה, לומד את שירת העתיד (וגם את
שִירת העבר) ומתרגמה ללשון־ההווה. מוריד את האצילות מספירתה, כּדי להשפּיע
מזיוה על דרי מטה. לזה שאַף מקסימון כּל חייו.





בּ

ה“שקילות” הזאת, כּלומר ההתנועעות בּין שנים עולמות או יותר, היא הקו האופייני־ביותר בּדמות־דיוקנו הספרותית.

וראשית־הוכחה הם שמות מאמריו: רבּים מהם נזקקים לוא“ו
החיבּור: “כּפירה והמרה”, “תּושב ונודד”, “איש־העם ובן־העם”, “אני והוא”,
“תּפלה ומחולות”, “שלילה וסתירה”, “מעלה ומטה” וכמה מהם שאין בּהם וא”ו
החיבּור מעידים אַף הם על השתּייכות שני עצמים או שתּי רשויות, כמו: “מן
האוהל אל המחנה”, “בּין ישראל לעמים”, “על הלשון וכהניה”, “בּין הריסה
ובנין” וכדומה לזה.

לאַחר זה בּא בנין המאמרים, המעיד אַף הוא על קרעיות
הרוצה להתאַחות, על פּיזור השואף לכינוס ועל חיפּוש בּכמה קרנות העורג
להגמר – בּמציאָה.

בּרוב מאמריו יש גם הקדמה וגם סיום. ושניהם אינם
קשורים קשר אורגאני בּפנים, בּעיקר; ולפעמים הם אַף מיותּרים. ההקדמה באָה
להוכיח־בּשער, להכניס אל הענין המופשט משהו מתּסיסת־השעה והסיום בּא להתנצל
על המחשבה המופשטת ועל הנסיון שנעשה לקבּוע הלכות ודפוסים. או להיפך.
להקדמה תּפקיד החתימה ולחתימה תּפקיד ההקדמה.

בּהקדמה מתגלה הפּובּליציסטן שנתגרה מן המציאות, בּפנים
מתגלה בּעל־המסה (והוא הוא העיקר) ובחתימה מתגלה האָדם המחפּש, השירי, שחת
מפּני ההלכה ומבקש מפלט בּאגדה.

הנה כמה דוגמות להוכיח את האָמור:

בּ“לדיוקנו של אַחד־העם” בּאָה ההקדמה שאינה מן הענין, בּיחוד לאַחר עבור זמנה.

וכן הדבר גם בּ“חסד של אמת” (אַזכּרה לנשמת ר' שלמה רובּין). ועוד יותר מאשר בּראשון: המאמר נהפך לווכּוח.

ו“בפדיון שבויים”, לזכר בּן־אביגדור, גדולה ההקדמה מן הפּנים.

ו“בעד הערפל”, לדמות־דיוקנו של בּרדיטשבסקי, יש פּרק שלם, הוא הראשון, ששם בּרדיטשבסקי אינו נזכּר בּו.

וכן בּ“חורז מרגליות”, על בּיאליק, וברבּים אחרים.

אבל יש קוים שהם אופייניים עוד יותר משמות המאמרים
ועוד יותר מבּנינם הלא הם הדמיון וההבדלה, הניסוח והניתּוח, ההטעמה
וההפרדה. כּמעט בּאופן מתּימאטי.

כּשהוא מדבּר על הצנוע (בּמאמרו על אַחד־העם) יעמוד על מהותו על־ידי שאלות ותשובות, בּינו לבין עצמו, בּאופן כּזה:

שאלה א': “האם מגדולי הרוח הוא הצנוע?”

ואַחר זו תּשובה, אַך גם היא אינה מוחלטת, אלא זו המתחילה בּ“אם”.

שאלה ב': “האם בּמדרגת פּילוסוף הוא?”

והתּשובה פה אַף היא כּחברתּה הראשונה: “אין הוא להלכה – אבל למעשה…”

ושאלה ג': “האם בּכלל אָמן הוא?”

ושוב אותה תשובה המתחילה בּ“אם”.

שאלות ותשובות ושאלות.

וכשהוא מדבּר על פּרנסים הוא מבדילם לשרי־צבא וגבּורים.

וכשהוא מדבּר על בּעל תּפילה (הוא בּיאליק) אין הוא מצטמצם
ומתרכּז בּביאליק ושירתו, אלא מדריג מדרגות גם פּה: וכן יבנה את
בּנין־מחשבתּו:

"אַרבּע מדרגות בּתפילה: א) תּפילת הקבע של הצבּור, ב) תּפילת הקבע של היחיד, ג) תּפילת־עראי שאולה, ד) התּפילה המקורית.

מדרגות־מדרגות. תּחתּונות ועליונות.

וכשהוא חותר לחדור “בּעד הערפל” ולראות את בּרדיטשבסקי,
הוא מתחיל מן “הקליפּה המקיפה את המושג” ואחותה: “הקליפּה המקיפה את המשיג”
ועובר מיד למיון החביב עליו.

הפּעם יפּול המיון על “המשכּילים־החוזים הנכנסים לפרדס ושונות דרכיהם”.

החוקר נכנס לפרדס מתּוך אהבת־הדעת.

המאמין נכנסה לפרדס על מנת לקבּל פרס.

הצדיק נכנס לפרדס מתּוך שאיפה להתיחד עם יסודו־של־עולם ולהזדכּך על־ידי זה מסיגיו.

והאָמן נכנס לפרדס מתּוך געגועים על זיו־העולם ושירת־הגלגלים.

הרי לנו מעפּילים־חוזים לסוגיהם, מדרגותיהם והבדליהם.

(אבל כּדרכּו בחתימות, כּשהוא נבהל מהכללה של הלכה, הוא
ממהר ומוסיף: "כּל החלוקות האמורות בּזה – של חוקר, מאמין, צדיק ואָמן – לא
נאמרו אלא כדי לשבּר את האוזן).

וב“חורז מרגליות”, המאמר השני על בּיאליק, הוא מבדיל בּין
יחס להשקפה (“היחס הוא ענין פּנימי”, ההשקפה היא ענין חיצוני")
ובין חורזים ובנאים (פראנסיס בּיקון – חורז; דוד יוּם – בּנאי).

וב“בדידות וגדולה”, זה המחקר הסוציולוגי־פילוסופי שלו, הוא מסווג שלשה סוגי בני־אָדם:

הדווי, התּקיף הרחום.

אבל הבּדידות וגם הגדולה מתגלה לא רק בּהופעות יסודיות
ובסגולות בּודדות של האישים. “על־פי רוב – אומר שם מקסימון – מתגלה
הבּדידות בּהרכּבה, אם משני יסודות או משלשתּם כּאחד”.

והוא מרכּיב את הסוגים בּאופן זה:

א־ג) רחום־ודווי,

בּ־ג) תּקיף־ודווי,

א־בּ) רחום ותקיף.

וא־בּ־ג) רחום־תקיף־ודווי.

ומיון וסיום אלה לא הספּיקו לו עד שבּא והרחיבם וסנפם עוד יותר בּ“שלילה וסתירה”, מחקרו השני המעמיק מן הראשון.

מאמר זה בּנוי חוליה בתוך חוליה ודרגה על גבּי דרגה והבדלה אַחרי הבדלה.

בּ“פתיחה” הוא מחלק את בּני־האָדם השוללים והסותרים
לתפקידיהם החברתיים: לנתינים, שוטרים ומהפּכים. אַחר כּך הוא מפרק את
הפּרקים ל: א) עדר ורועה, בּ) פּקידים ומתפּרצים וג) כּהנים
ומתקנים.

אַחר זה הוא מדריג מדרגות של גשוש, בּישור ונבואה.

ולא נחה דעתּו עד שבּפנים הוא נותן לנו טבלה שלמה וזו צורתה :

תמונה 1

השאלה היא: הנחה דעתּו לאַחר שצר צורה גיאומטרית זו?





ג

כּל אלה הדמויים וההבדלים, המיונים והסיווגים, הציורים
והחישובים, מעידים עד מאד לא על דיוק מתּימאטי ולא על קור מחשבתּי חלילה,
אלא על חיפּוש מעמיק ומאומץ למצוא את דרך־המלך בּתּוהו הגדול הסובב אותנו,
בּחיי הסבכים והתּסבּכות ובעולם התּעיות והטעויות.

כּמה פעמים יזכּיר בּכתביו את התּבלין הזה ששמו
התקרבּנות ופעם יוסיף: “כּל הזוכה למנה הגונה ממנו, אוהב את הצדק והחסד
אהבה עזה ממות”.

והוא היה מאלה שזכה למנה הגונה מתּבלין זה ולפיכך אָהב את הצדק והחסד אהבה עזה ממות ואת אשר אָהב בּקש בּגעגועים ויסורים.

ה“דחילו” וה“רחימו” מופיעים בּכתביו לא פעם, בּיחידות ובצבּור.

ובכמה ממאמריו יש משהו מאותה “אש עצורה” שעליה הוא מדבּר בּפתח־ספרו.

בּ“רעיא מהימנא”, זו אַחת ממסותיו המעולות, הוא נותן לנו את דמות משה היהודי ולא כפי שראָה אותו מיכאל אַנג’ילו הנוצרי.

היצירה נשגבה – אָמר אחד־העם על פּסל זה – אבל אין זה משה שלנו.

ומשה שלנו מה היה?

הוא היה גם נביא, גם מחוקק וגם מנהיג.

הוא היה רועה, רועה צאן ורועה אָדם.

אבל היו לו נוסף לזה גם מידות האהבה והשלמות.

משה נושא את עדתו “כּאשר ישא האומן את היונק”.

ו“הבּחינה בצאן” הוא מושג נעלה – ומקסימון נשבּה ליפיו.

והתּפילה היתה מושכת אותו בּחוטי־קסם־ורוך.

החול זר היה לרוחו.

והלעג לא נכנס לרשות־חייו.

הוא היה תלמידו הותיק והחרד של אַחד־העם – ובדבּרו עליו,
בּכתב ובעל־פּה, הורגש כּח־אישיותו של המורה, אבל דרך דמותו של המורה נשקפה
בעניוותה דמותו של התּלמיד.

ולפי שהיה מאמין וחסיד לא עמדה בו רוח־הבּקורת, אַף כּי כתב על סופרים ואישים.

המבקר, ואפילו המבקר המתרשם והאוהב, צריך לראות ולדעת גם
את הצד השני של המטבּע. כּשהוא מגלה את האור בּסופר המבוקר, הוא צריך לחוש
ולהטעים גם את הצל. ויותר מזה: יש ודרך אַחת של תּפיסה לא תספּיק לו ולפיכך
יצטרך לא־פעם להשתּמש בּכמה דרכי־תפיסה ובכמה שערי־כניסה. והוא מתרפּק על
יצירותיו האהובות וממזג את שירת־בּקרתו עם שירת־נפשו של משוררו־מבוקרו. אַך
יש והוא מתקומם נגדה ואינו מקבּלה. יש שהוא משתּמש בּתמימות של ילד ויש
שהוא משתּמש בּחכמה של זקן, יש והוא נכנס למשורר ומתחיל מתנבּא בּלשונו,
אַך יש והוא מתגבּר עליו ומכניס לדבריו פּירוש אַחר, משלו, ומעלה אותם
לספירה אַחרת.

מקסימון לא היה מבקר, אלא מסאי, אסייאיסטן בּלעז, ולפיכך
לא מיצה אַף אישיות אַחת אשר נגש אליה. לא האיש נתגלה לו בכל יפעתו
וססגוניותו, בּכל יסוריו וחיפּושיו, אלא ניצוץ אחד משלו, אידיאה אַחת
שנראתה לו שוכנת בּתוך נשמתו.

ואותה, את האידיאה הזאת, בּקש לגלות ולהבּיע.

שני מאמרים כּתב על בּיאליק, אחד בּשם “בּעל תּפילה” ואחד
בּשם “חורז מרגליות”, ואַף כּי שניהם קטנים הם בּכמותם, כּרוב מסותיו על
אישים והופעות, לא הצטמצם בּהם למצוא את עיקרי יצירתו של בּיאליק, אלא
הרחיב את הדבּור על ענינים מסביב לביאליק. הראשון הוא מסה על
התּפילה, עם איזו רמזים על בּיאליק שהוא בעל התּפילה. והשני הוא
מסה על יחס והשקפה, על חורזים ובנאים, על אבנים ומרגליות בּספרות, ורק חלק
קטן מן המסה מטפּל בּביאליק חורז המרגליות.

הרי שלא החורז עיקר, אלא המרגליות ולא בעל התּפילה, אלא התּפילה.

יש לו רעיון המבקש בּיטוי ולשמו הוא הולך לחפּש אַחרי הוכחות – בּשירי היוצר.

לפיכך לא יזכּיר אלא שלשה משיריו: “המתמיד”, “הבּרכה”
ו“מגילת האש”. כּי באלה, נדמה לו, ימצא אסמכתּא לדבריו. בּ“המתמיד” מה הוא
רואה?

“…ישב (בּיאליק) והפיק מרגליות ענוגות, נקבן וחרזן
בּפתיל־תּכלת עדין ואָרוך; ולסוף, כּשהרגיש, כּי המחרוזת ארוכּה ביותר, עמד
ולקח את שני קצות הפּתיל וענבם בּעניבה מלאָה חן־של־עצבות”.

פּשוט בּתכלית!

וב“הבּרכה”?

“הוא פותח בּתיאור – – – ומסיים בּביאור”

זוהי הבּרכה!

“ו’מגילת האש', שיש בּה בנין, היכל־הטועין היא. כּל
הנכנס לשם ‘טובע בּאור ובשיר’: משתּאה הוא ומשתּומם למראה ההוד וההדר
שבּחדריו ואולמיו; אולם לשוא יבקש להכּיר את תּכנית הבּנין, מוצאָיו
ומבואָיו”.

וכל זה לא בא אלא להוכיח, שבּיאליק לא בנאי היה, כּי אם חורז, חורז־מרגליות.

אבל בּהיות הסופר מקסימון ישר־בּתכלית אין הוא מוסיף עוד לחרוז, כּי "בת קול (ה)יוצאת ואומרת: “דייך!”

וחוש־זהירות זה הוא שמנע אותו מקרוא אַף מאמר אחד על שם הסופר שעליו כתב.

אַחד־העם היה האחד שנזכּר בּשם המאמר־עליו, אבל אַף
הוא בּהוספה: “לדיוקנו”. המאמר על שלמה רובּין נקרא “חסד של אמת”, על
אַברהם רובּינזון – “נשמה לבטלה”, על אַדולף שטאנד ויחיאל מיכל
האלפּרין – “תּושב ונודד”, על ישראל פרידלנדר – “מן האוהל אל המחנה”,
על ש. אַנ־סקי – “איש־העם ובן־העם”, על בּן־אביגדור – “פּדיון
שבויים”, על מ. י. בּרדיטשבסקי – “בּעד הערפל” ועל בּיאליק – כּפי
שנזכּר כּבר – “בּעל תּפילה” ו“חורז מרגליות”.

הוא, שאָהב כּל־כּך להפריד ולהבדיל, ידע גם להבדיל בּין
“אנשים בּעלי אידיאות " ו”אידיאות שאין להן בּעלים“, ואם בּ”בעלים"
לא גילה כחו – הראָה דקות־הבנה בּ“אידיאות”.

בּספירת המחשבה היה מטייל בּחן ומגלה בה גם נואַנסים דקים
ולא פעם השחיז ולטש עד כּדי הברקה. ומתּוך כּך היתה מבריקה לפעמים אַף
דמותו של “בּעל האידיאה”.

שתּי דוגמות:

א) בּדבריו על ליצנים רחמנים (בּ“שלילה וסתירה”) הוא נתקל בּ“הגדול שבּליצני אַנגליה – יונתן סוויפט” וכה יציין את תּמונתו:

“מי שעטו היה אָדון לאמת ועבד לתאווה, שמכר כּשרון גדול
ופורה בּמחיר השבּעתה של נפש קטנה וזוללה; שכּרע לאשר בּז ובזה לאשר כּרע
לו; ששמש כּל מפלגה ומפלגה בּזמן שהיתה היא השלטת ושלח אַחריה לשון מיד
כּשהכּיר בּה סימני כשלון או הסחת־דעת ממנו; – איש שכּל דבר המנכּל כּבודו
היה לפי טעמו. מדווה ושאָר מיני פורעניות מימי ילדות,
תּהפּוכות־אַחר־תּהפּוכות בּארץ־מולדתּו, תּאוות־השררה, אהבת־הבּצע
וצמצום־הרוח – כּל אלה כבשו את יחסנותו ושעבּדו לזמן־מה את כּשרונו למושל
זה או אַחר, שבּידו היו המפתּחות למילוי תאוותו. אבל – יחסן שמחל על כּבודו
אין כּבודו מחול. ובהשיגו את האפשרות, היה כשרונו נוקם בּמיטיביו על
השעבּוד לשעבר, ומבזם ומחרפם…”

וב) בּדבּרו על יחסנים־ליצנים (שם) ובהזכּירו כמה סופרים (יוגינל, דיקנס, מולייר, סוויפט והיינה) יאמר:

"היינה השתּמש בּשלשה עטים – בּאחד סתר, בּאחד בּדח
ובאחד שלל: בּנוח עליו רוח הסתירה, התגדר בּחרב גבּורים יותר מבּכתר של
שירה; כּששב לעצמותו, אָסף סממנים – “שמש, עצים, פּרחים, מים ואהבה”
והרכּיב מהם נפלאות; וכשנסתּלקה ממנו מידת־האהבה, היה “השמש – ענין לחכמי־
השיעור, העצים – טובים להסקה, הפּרחים – לקלאסיפיקאציה והמים –
לחים”.

הרי שלא רק הרעיון החזוי חי פה חיי־אמת. כּי אם גם נושאו
ואישו קם לנגד עינינו בּצבעיו והפכיו, בּשלילתו וסתירתו, בּבדידותו
וגדלותו.

ואַף אָנו – כשאָנו משתּקעים ומתעמקים בּ“גוילים” של
מקסימון – נכּיר ונחוש לא רק בּרעיונות אשר הגה ובאידיאות אשר חזה, כּי אם
גם, וביתר־שאת, בּאישיותו הנעלה והזכּה שתּשתּקף מהם.

גוילי ספר הם של איש אשר חותמו היה הצניעות וברגעי־עליתו הגיע ונגע בשובל־הקדושה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40577