ידיעות הטבע – חלק י



	
	ידיעות הטבע – חלק י
	



חיי הצמח והחיה והאדם

א. החיים למיניהם

כל אשר יזָרע ואשר יוָלד מן הזרע בצלמו כדמותו, כל
אשר יאסוף אל קרבו חמרים חמרים ובהם יגדל ובהם יצמח, כל אשר יגעיל ואשר
יפלט את החמרים במלאת צבאם וכפעם בפעם יחליפם, כל אשר יגדל וירבה
ויזריע זרע ויעשה פרי למינו ויוליד בצלמו כדמותו כל אשר חליפות
וצבא עמו ואשר יזקן ויבול ויגוע – כל אלה חיים הם למיניהם ולהם נקרא
נפש חיה.

כל הצמח למינהו יחיה; אחרי כי צמח כמוהו בצלמו כדמותו
הזריע ויולד אותו, ואחרי כן אסף הצמח הרך אל קרבו כפעם בפעם המרים מן האויר
ומן האדמה ובהם יגדל ובהם יצמח, וכן הגעיל כפעם בפעם את החמרים הנאכלים
ויפלט לעינינו מים ויסוד חמוצי ואת חמריו החליף, ואחרי כן הלך הלוך וגדול
עד כי מצאה ידו גם הוא להזריע זרע ולהצץ ציץ ולעשות פרי ולהוליד בצלמו
כדמותו, ואחרי כן מלאו ימי צבאו והוא בא בימים ויזקן ויבול ויגוע; אכן חי
חי הצמח, כי כל הנפש אשר תמות, אות הוא לה כי הָיה חָיָתָה.

לכן הן לצדק יאמרו החכמים כי זָרָעַ וְיָלֶד. אָכֹל
וְצָמֹחַ, הָמיר יסודות והחליף חמרים, פָּרָה וְרָבָה, גָוֹעַ וָמוּת. כל
אלה אותות המה לחיים; והיה כל נפש החיה החיה על הארץ, מן הזרע נזרעה
ונולדה, והיא תאכל ותגדל ותמיר יסודות ותחליף חמרים ותפרה ותרבה ותגוע
ותמות.

כל אותות החיים האלה נמצא בקרב כל בעלי־החיים למיניהם וגם
באדם; כמשפט חיי הצמח כן משפט חיי החיה והאדם, ואך בזאת נעלים בעלי־החיים
על הצמח, כי להם נתנה גם הרגשה, וגם חושים וחפץ להם, ועל פיהם
ינועו ויעברו ממקום למקום, על פיהם יחנו ועל פיהם יסעו.

יש אשר לא יעלו חיי החיה והאדם על חיי הצמח, וערכם לא יגדל
מהם: אם בעודם ברחם הורתם, או ישנו שנתם או דעתם מטרפת, אז אין יתרון
לבעלי־החיים מן הצמח; אכן סגלה טובה נתן הטבע לבעלי־חיים והיא ההרגשה, ועל
פיה יתרון להם מן הצמח; הצמח איננו יודע כי הוא נמצא, ובעל החיים יודע; גם
חושים נתונים לבעל־החיים ובהם יראה וישמע, יריח ויטעם, ירגיש וידע את כל
אשר סביביו והצמח גם את נפשו וגם את העולם אשר מסביב לו טרם ידע; הנפש החיה
יודעת על פי ההרגשה את נפשה ועל פי חושיה יודעת היא את הארץ אשר מסביב,
ובכן גם רצון וגם חפץ לה לשאול ולבקש דבר אשר ייטיב לה, ולחדול מן הדבר אשר
רעה בו נגד פניה, ועל כן יהיו החיים לרצון לה ולא תחפוץ במותה וצר לה
בצרתה; אכן גם על הצמח יאמר כי צמא הוא למים, ואולם הצמח איננו יודע את
צמאונו וגם את רעבונו איננו יודע, בטוב לו לא יגיל ובעטוף לבו לא יאבל, לא
ידע את נפשו ואת הארץ מסביב לא יכיר, ולו גם רגלים נתנו לו ללכת בהן, באחת
וממקומו לא ימוש, כי אין חפץ ואין הרגשה לו תחת אשר נתנו לבעלי־החיים חפץ
והרגשה וגם כלים מכלים שונים להם, ועל פי ההרגשה יתעוררו כליהם, ואל אשר
יהיה הרוח ללכת ולעבור ילכו ויעבורו.

ובכן נראה כי אמנם דומים חיי בעלי־החיים אל חיי הצמח,
ואולם עוד יתרון להם ממנו על דבר הסגלות הרבות הנתונות להם, ולאדם היתרון
גם מהם כי לו נתנה סגלה חדשה.

אפס לא על נקלה נדע שם לקרוא לסגלה ההיא כי מאז מעולם
נלחמו חכמי דור ודור על אדות השם הזה, ואל המטרה לא באו; האחד יקרא לה
נשמה והשני שכל, ובא השלישי וחקרם והוכיח לעין כל כי הסגלה הזאת
איננה סגלה מיוחדת ומותר האדם מן הבהמה אין, ואך נעלה הוא על הבהמה על דבר
אשר השלים חק הסגלות הנתונות לנפש חיה ביתר שאת; ואולם כל דברי ריבות אלה
לא יתנו ולא יוסיפו דבר, כי אך בדבר השם נלחמו הגבורים האלה בעוד אשר
העצם נכחד מהם.

אכן אנחנו לרגל המלאכה אשר לפנינו לא נשים לב לדברי הריבות
על אדות השמות, ונשים פנינו לקראת חיי הצמח והחיה והאדם, ככל אשר חקרו
החכמים על אדותיהם וככל אשר השינה ידם.





ב. הטבע ״המת" והטבע ״החי"

בטרם נצא לראות במחזות חיי הצמח וחיי החיה והאדם. נלכה נא
בראשונה ונשים עין על פני כל ככר הטבע אשר חכמים יקראו לו ״הטבע המת״,
ונראה במה דומה זה אל הטבע החי, ובמה גדול כח החוקר להבדיל ביניהם ולהציב
גבולם.

אם נשא עינינו ונביט השמימה, נראה מסביב לנו אלף אלפי
כוכבים ורבוא רבבות שמשות ועולמות אין מספר, והם עומדים ממעל וממקומותיהם
לא ימושו; אכן עוד אנחנו חושבים כן והנה זה באו אנשים חכמים חוקרים נדלי דע
ויוכיחו לעין כל כי כל הכוכבים האלה לא במקום אחד יעמודו, כי אם ישוטטו
בשמים אנה ואנה ולא ישקטו ולא ינוחו, ויען כי גם האדמה תחת רגלינו נוע תנוע
כאחד הכוכבים, לכן דעת לנבון נקל כי התנועה היא חק מן החקים הכוללים
אשר בטבע, וזה לנו לאות כי הטבע איננו מת.– הנה כי כן אין דבר בשמים ובארץ
אשר תנועה לא תהיה לו, אחת היא לנו אם נראה את התנועה בעינים ואם
לא.

מלבד התנועה הזאת אשר מקורה לא נדע, נראה גם את האור
אשר לצבא השמים וגרמיהם, ואם כי סגלת האור גם היא לא נודעת לנו היטב, אבל
הנה זאת ידענו כי הכוכבים בשמים עושים איש איש פעולתו בפני משנהו על ידי
האור, ועינינו הרואות כי גם אור השמש עושה את פעולותיו בפני האדמה, להוליד
חום ולעשות שנויים ותמורות, להפריד יסודות חימיים ולהרכיב יסודות חדשים,
וזה לנו לאות כי ככה יעשו כל הכוכבים בשמים – ולרגלי המשפט הזה עלינו לגזור
אמר כי גם ״הטבע המת״ הזה איננו מת.

נוסף על שני החקים האלה, חק התנועה וחק האור נמצא גם חק
שלישי והוא חק הכח המושך אשר ישים משטרו מכוכב עד כוכב ובכל בית הטבע
נאמן הוא; כי הנה הצליחו החוקרים להוכיח לעין כל אשר אין דבר בכל היקום,
דבר קטן או גדול, שהכח המושך לא יצא ממנו או לא ישים בו את פעולתו, איש איש
לפי חמרו, איש איש לפי גדלו; האור יוצא מן הגופים והולך אל כל פנות השמים,
וגם הכח המושך יוצא מאת פני כל הגופים הנמצאים, ואל כל פנות השמים והארץ
תבאנה פעולותיו, כי חקים קימים ואיתנים לו, גם פה בארץ בין דבר לדבר וגם שם
בשמים בין כוכב לכוכב אשר ירחק איש מאחיו רבוא רבבות מיל ואשר מרב המרחק
בינותם יראו לעינינו ככוכב אחד.– ובכן גם הכח המושך הוא חק איתן וקים בכל
היקום ובכל צבא השמים, וגם זה לנו לאות כי הטבע איננו מת.

אמנם אין עוד אתנו יודע עד מה אם גם הכח העלעקטרי והכח
המאגנעטי פורשים כנפים מן העולם ועד העולם להיות מושלים גם הם בכל היקום,
ואולם רב לנו לראות שלשה חקים כוללים, חק התנועה וחק האור וחק הכח המושך,
והם מושלים בכל ועל פיהם יצא ועל פיהם יבוא כל היקום וכל צבא השמים; וכל
אלה לא במקרה נעשו או באפס עצה ותושיה, ונהפוך הוא, כי מדה להם וקצב להם,
משטר וסדרים, ואם נראה את פעולותיהם בעינינו, הלא נחרוץ משפט כי אין כל טבע
מת' תחת השמים.

אם נסב מזה אל מול אחר ונביט לאדמה אשר תחת רגלינו לראות
את תמורותיה ושנוייה יום יום, או נראה אותה על תקופתה סביב לשמש וסביב
לקטרה, – או נראה את האויר הסובב את כל הארץ ותנועתו לא תחדל רגע, – או
נראה את המים ממעל לארץ והמים מתחת לארץ בלכתם הלוך וזרום וכהנדוף עשן
ינדופו להיות לקיטור, – או נראה בקום הרים על פני האדמה ובהמוֹטם, – או
נראה סלעי מגור גדולים ועצומים והם ימירו ויחליפו כלבוש תארם ותכונתם, – או
נראה את הצמח ואת החיה ואת האדם אשר יחיו אך על פי המראות ההם ואשר בלעדיהם
גם הם ינועו וימותו, – אם נראה את כל אלה, הלא נציג בשער משפט כי האדמה וכל
מלואה חיים המה וכי יש דמיון ודמות בין חיי הצמח והחיה והאדם ובין חיי
האדמה וצבא השמים. אם כי שונים החיים האלה ונבדלים איש מאחיו מאד
מאד.





ג. חזות הכל

אנחנו בני האדם יושבים על פני האדמה ועצם מעצמיה אנחנו או
חלק מחלקיה או אבר מן הגוף, ואיך אפוא יוכל האדם לשפוט את משפט האדמה הזאת?
איך ישפוט האבר את הגוף? אכן לוּ היה לאל ידנו להתנשא מעלה מעלה ולהביט
ולהשקיף על פני האדמה מחוצה לה ולראות בסקירה אחת את. כל הנעשה עליה או גם
את כל הנעשה בקרבה ובתהומותיה, ולחזות גם את כל כחותיה אשר ישלטו בה שלטת,
כי אז ראינו את הטבע המת בקומו לחיות לפנינו חיים שיש בהם חפץ.

אבל נניח נא כי יש אשר יוכל האדם לחזות את הארץ בסקירה אחת
מחוצה לה. – מה אתה רואה בן אדם? כדור גדול ינוע בקרב האויר, ואין מניע
אותו מן החוץ; הכדור הזה סובב גם את קטרו, ואין אתה יודע על פי מי היתה
שומה; בקרב הכדור פנימה עצור חום גדול ועצום מאד, ומן החוץ לא יבוא החום
אליו כי בבטנו נולד; סביב לכדור הולך וסובב זרם עלעקטרי, ואין אתה יודע מה
זה; המחט המאגנעטי ואור הצפון איש איש אל מקומו שואף זורח; החום פועל את
פעולותיו על פני האדמה במקום אשר שם אור פני השמש; האדמה שולחת את כחה
המושך למשוך את כל היקום עד הטבור; המים יהיו לנטפי גשם ואחרי כן ינדפו
ויעלו באויר השמימה; נהרות. ונחלים הולכים על האדמה ממעל ובקרבה ישתרגו
ויעבתו ארחותם כעין גידים בבשר; הרוח הולך מן הצירים עד הקו המשוה ולא
ישבות, ומן הקו־המשוה עולה הוא והולך ועל סביבותיו שב הרוח אל הצירים; והיה
לוּ בעיני בשר חזה האדם את כל המחזות האלה אשר יחזה לו החוקר בעיני הרוח,
לו ראה והבין את כל פעולות האדמה האלה אשר אין לה עוזר מן החוץ, כי אז
הוציא משפט לאמר אשר אך רעה היא ואִולת רבה לחשוב כי יש דבר בטבע והוא
מת! – ואף גם זאת: לוּ יחזה האדם חזות הכל בסקירה אחת, וממעל לאדמה
יביט אליה ויראה על פניה מיני צמח אשר עליה יחיו ועליה ימותו, ובהמה ואדם
רב אשר דורם האחד הולך ודור בא ולו יתבונן רגע אחד אל תולדות האדמה אשר
ימיה ימשכו עד יבוא רבוא רבבות שנים, לראות כי המירו מיני הצמח והבהמה
את תבניתם ואת צביונם ברבות הימים, ובהשתנות האדמה השתנו גם יצוריה ומקץ
ימים רבים נולד האדם, כי אז נבין לחלוט אשר לא יבדלו חיי האדמה מחיי כל
הצמח והחיה והאדם, ואנחנו לא נבין ולא נבוא עד תכלית חיי האחד עד אם ידענו
את חיי השני.

אכן לא באלה חלק האדם והוא לא יתנשא למעלה ולא יחזה חזות
הכל בסקירה אחת. – את הצמח ואת הבהמה נוכל לחזות בסקירה אחת, אבל את האדמה
נראה אך לחלקים; תולדות ימי הצמח לא ימשכו בלתי אם ימים מספר, ועד תכלית
ימי אחת החיות נבוא לפעמים מקץ שעות אחדות, אבל ימי חיי האדמה ימשכו עד
רבוא רבבות שנים; הכחות הנסתרים הפועלים את פעולותיהם בקרב הצמח והחיה,
קרובים הם לנו ובעפעפינו נבחנם לרגעים, אבל הכחות הנסתרים בקרב האדמה
נעלמים מעיני כל חי ואנחנו גם את מקומם לא נדע למען נדרשם, והם רחוקים
ממנו; ועל כן נקל מאד לדעת את ההבדל אשר בין חיי הצמח והחיה והאדם ובין חיי
האדמה, וכבד ממנו לדעת את הדמיון אשר ביניהם, וגם החוקרים אך בדי עמל יעצרו
כח להראות את הדמיון ביניהם, תחת אשר על נקלה יעבירו על פנינו את כל ההבדל
אשר בין הטבע ״המת״ והטבע ״החי".

גם אנחנו טרם נצא להעביר לפניך את חיי הצמח והחיה והאדם,
נשים פנינו בראשונה אל הדמות אשר בין חיי האדמה ובין החיים האלה ואחרי כן
נשים לפני הקורא גם את ההבדל אשר בין הטבע ״המת״ ובין ״החי״. אכן צר לנו
מאד כי נטל עלינו גם להתפלסף מעט קט, והדבר הזה לא לנחת רוח הוא לנו,
כי במקום אשר שם תחדל הדעת שם תחל הפילוסופיה, ומאז מעולם יתפלסף האדם
אך על אדות הדברים אשר אותם איננו יודע.





ד. מות וחיים

היסודות אשר מהם יִבּנה גוף הצמח והחיה והאדם, הם היסודות
אשר מהם נבנתה האדמה; ואם נקח לנו את אחד הצמח או גוף אחד בעלי־החיים
להפרידו ליסודותיו על פי החימיה, נראה כי מן האדמה לֻקח ולכן גם אליה ישוב.
– כל חלק מחלקי הצמח או כל נתח מבעלי־החיים במשקל ליטרא אחת יכיל את
היסוד־החמוצי ואת היסוד־החנקי ואת יסוד־המים ואת יסוד־ הגחלים וגם מעט
גפרית ומעט פֿאַספֿאָר ומעט שיד ומעט ברזל ועוד יסודות אחרים, והיה כי יבוא
בעל־החימיה להוציא את היסודות האלה למענהו, איש איש לבדו, ואחרי כן ישקלם
במאזנים ימצא כי יעלה גם משקלם לאחרים ליטרא אחת, לא ימעט ממנה ולא יעדיף
עליה, אחרי כי בקרב הצמח החי או בנתח נפש החיה לא נמצא דבר אשר לא יהיה בין
היסודות הנפרדים ההם ולא נפל מהם צרור ארצה; כל היסודות החיים האלה לֻקחו
מן האדמה ואל האדמה ישובו אחרי מותם, ויען כי ימשכו ימי חיי כל היקום בארץ
זה רבוא רבבות שנים, כאשר יבין כל משכיל אל דבר, לכן דעת לנבון נקל כי כל
היסוד־החמוצי והיסוד־החנקי ויסוד־המים ויסוד־הגחלים וכל היסודות האחרים אשר
לפנינו, כל אלה כבר היו חיים בשכבר הימים, ועוד יבואו הימים והם ישובו עוד
הפעם להיות לנפש חיה, וכן לא תחדל התמורה עד עולם.

אמנם נמצאו יסודות בקרב האדמה והם לא נמצאו עוד בקרב הצמח
והחיה, והחוקרים אמרו להוציא משפט כי לא כל היסודות באדמה מסוגלים
להיות לנפש חיה ויש בהם יסודות אשר לא יציבו להם יד בחיים, ואולם החוקרים
האחרונים הוכיחו כי הראשונים שגו ברואה אך יען אשר קצרה יד האדם למצוא
את כל היסודות למיניהם בקרב הצמח והחיה; הנה כי כן מצאו את הנחשת בקרב עשב
השדה וגם את הצינק מצאו בקרב צמח אחד, וכן ילכו מחיל אל חיל ויש תקוה כי
ברבות הימים תהיה לאל ידם למצוא בקרב הצמח והחיה את כל היסודות הנמצאים
בקרב האדמה, אחד לא יעדר; ואולי יהיה יסוד אחד מן הששים וחמשת היסודות אשר
יִפקד מקומו בין החיים, אז עלינו לזכור כי אנחנו כיום הזה לא נדע את כל
מיני הצמח שהיו לפנינו ואשר כבר תמו נכרתו, וכן לא נדע עוד את הצמח אשר
תוציא האדמה בימים הבאים, וגם את בעלי החיים שהיו לפנינו ואשר יהיו אחרינו
לא נדע, ומה אפוא נתפלא אם כיום הזה יבצר ממנו למצוא את אחד היסודות מן
היסודות הנמצאים בקרב האדמה? הן חמרים חמרים רבים נמצא כיום אשר בין המתים
נחשבים והם היו לפנים נפשות חיות, כאשר יעידו לנו כל הרי השיד והרי
הקרטיקון וכברות הארץ אשר חיות־היציקה היו שם לעפר. כי מה המה ההרים
הגדולים האלה וכברות הארץ רחבות הידים אשר לפנינו? הלא אך שרידי פליטי
קליפות וקונכא אשר לפנים ישבו בהם בעלי־חיים ובמותם נשארו הקליפות האלה
והיו לשיד ולקרטיקון; ואנחנו בעינינו עוד נראה כיום כי במות החלזון ישאיר
אחריו את נרתקו ואת קליפתו, ואם נצבור אותם אל מקום אחד יהיו להרים גדולים,
הרי שיד והרי קרטיקון; ובכן אתה רואה כי השיד אשר יכסה קירות חדרך חי גם
הוא כמוך, וגם הקרטיקון אשר בידך לכתוב בו חָיָה לפניך, ואם תחגור על עיניך
קרן־חזות גדולה, ומצאת את הדבר הזה נאמן לפניך. – גם יש אשר נמצא כברות ארץ
רחבות ידים אשר עליהן יבנו בני אדם את בתיהם ויטעו את כרמיהם ויעשו להם
גנות ופרדסים, וכברות ארץ אלה נפשות חיות הן, ותחת כפות רגלינו תתהלכנה
רבוא רבבות אינפוזאריות (חיות־יציקה) חיות וקימות; הנה כי כן הוכיח החוקר
הגדול עהרענבערג כי הרחוב ״קארלסשטראַססע״ אשר בעיר ברלין, וכן גם חלק העיר
״לואיזענשטאדט״ בנויות על פני גלים נצים של אינפוזאריות חיות.– אבני־אש
הנופלות מן השמים אבנים מתות הן, והחוקרים הוכיחו כי הן נפשות חיות אשר
נהפכו לאבן; איים רבים ינשאו על פני מימי הים ועל פני סלעי אלמוגים גבוהים
ורמים, והאלמוגים האלה הם הקליפות והנרתקים אשר לפנים ישבו בהם בעלי־חיים,
והסלעים היוצאים מן המים ואשר אניות רבות מנופצות אליהם, גם הם חיו בשכבר
הימים ועוד חיים הם לפנינו. – גם צורי נחלים רבים יודקו ויוּמָסו
ויבואו מעט מעט אל תוך מיני צמח רבים לחיות בהם ולהיות לאלגביש, ואנחנו
נמצא לפעמים מיני חציר על פני השדה אשר בהעבירנו את כף ידנו על שפתם ונכרת
הבשר, כי יבוא בו האלגביש הנמצא בקרב החציר ויפצעהו.

הנה נא ידענו כי היסודות המתים יהיו ליסודות חיים והחיים
יהיו למתים; יסוד־החיים הוא האדמה המתה; הטבע החי והטבע המת נצמדו איש אל
אחיו, והמליצים הקדמונים אשר היו בשכבר חשו בנפשם את הדבר הזה, וישכילו
לקרוא: עפר אתה ואל עפר תשוב! עד שקמו גם החוקרים האחרונים ויתנו אותותם
אותות כי כנים כל הדברים האלה.





ה. מעלות החיים

המות והחיים נצמדים יחדו; מן המות יצאו החיים ומן החיים
מות. אבל איככה יהיה כדבר הזה? איך נֻפַח רוח חיים באף החמר המת להקימו
ולהחיותו? – שפתי החוקרים והחכמים נאלמו דומיה ובפיהם לא נמצא מענה, ועד
היום הזה אספנו בחפנינו אך השערות והנחות לבד; בקומנו לצאת בשדה הזה יסע
לפנינו אך עמוד ענן לבד לנחותנו בדרך ואת עמוד האש לא נראה – ובכל זאת
נקומה נא ונצא לראות בשדה הזה, אולי נצליח ואולי נציל דבר אמת, עד בוא
הימים אשר טובים יהיו מימינו וחוקרינו ימצאו חזון.

האדמה איננה חמר מת כי אם חמר חי וקים אשר בכח העצור בו
יחיה כפעם בפעם יסודות מיסודותיו – אבל התוכל האדמה להוליד צמח חדש אם צמח
ישן לא היה לפניו? לא! אך מן הזרע אשר הותיר אחריו הצמח שהיה בשכבר
הימים תעשה האדמה את הצמח החדש וגם משפט בעלי החיים ככה הוא, כי לא יראו
חיים בלתי אם על פי הזרע אשר יהיה לפניהם; אכן לא נשגה אם נשפוט כי ימים
היו על פני הארץ, זה רבוא רבבות שנים, והאדמה עצרה כח לברוא ולהוליד גם את
הזרע אשר לצמח ואשר לחיה. – והיה אם נניח כי האדמה הולכת מחיל אל חיל
וממעלה אל מעלה, וחיי הצמח והחיה הם המעלה העליונה ממעלות חיי האדמה עתה,
אז נצליח להבין גם את תולדות הזרע בקרב האדמה. – החיים ותולדותיהם יהיו
בעינינו אך מעלות מעלות לבד אשר בהן נעלה ממעלה עד מעלה: מן המים וחמצי
הנחלים ואמאניאק, שהם חמרים מתים, יאכל הצמח והיה לנפש חיה; מן הצמח יאכלו
בעלי־החיים והיו גם הם לנפש חיה ולא יגועו ברעב, וככה נראה מעלות בחיים, כל
מעלה עולה על אחותה שהלכה לפניה: בראשונה חמצי־גחלים ומים ואמאניאק, ואחרי
כן מיני צמח, ואחרי כן בעלי־חיים; ומדוע אפוא לא נחרוץ משפט כי היו ימים על
פני הארץ ומעלות היו לחיי האדמה גם לפני המעלות האמורות אשר אותן לא נדע,
או כי יש יום ומעלות תהיינה גם אחרי שלש המעלות אשר נמצא כיום?

עוד ענין אחר נתון לחכמים לענות בו, ולפלא בעינינו כי
חוקרינו לא שמו עוד לב אליו כראוי לו: הצמח באכלו את מזונו לא יאכל יסודות
בודדים כי אם מָרְכָּבִים; המצי־הגחלים אשר יאכל הצמח עשוים בין החימיה
על פי שני יסודות, יסוד גחלים ויסוד חמוצי; המים עשוים יסוד־מים ויסוד
חמוצי; האמאניאק גם הוא יסוד מִשנה הוא, יסוד־מים ויסוד חנקי; ואם כי הצמח
עומד אל מול פני האויר הסובב אותו, ויש לאל ידו לקחת כפעם בפעם מקרב האויר
יסוד חמוצי ויסוד חנקי כאות נפשו, ובכל זאת לא יאכל הצמח את היסודות
הבודדים האלה לחברם יחד בידיו, כי אם יחכה עד אשר תשים החימיה את היסודות
ההם אל פיו אחרי אשר בראשונה תרכיב אותם בידיה. – והיה אם נשים עתה אל לב
כי האדמה עושה מעשים חימיים, הלוך ועשה, ורגע לא תשבות והחימיה תשלוט שלטת
בכל היקום, אין דבר אשר לא תשלוט בו או אז נביא לבב חכמה לאמר, כי ההרכבה
החימית היא המעלה הראשונה במעלות החיים וחיי האדמה שהיא אֵם החימיה הם
החיים הראשונים. – ואלה הן המעלות: א) חיי האדמה עושים את מעשיהם להרכיב את
היסודות הבודדים, רגע לא ישבותו; ב) היסודות המרכבים באים אל פי הצמח,
ובזאת באו אל המעלה השנית ממעלות החיים; ג) הצמח יהיה לאכלה לפי
בעלי־החיים, ובזאת עלו היסודות עוד מעלה אחת ממעלות החיים; ד) והאדם יאכל
את הצמח ואת החי והיה לנפש משכלת, ובזאת עלו היסודות ובאו על גרם המעלות,
וזאת היא המעלה העליונה אשר במעלות החיים כעת. – כל הדברים האלה נשענים אך
על אדני הדמיון וההגיון לבד, ובכל אלה יראה הרואה כי רוח האמת צרורה
בכנפיהם; אך הנה באה העת לעזוב את אדמת הפילוסופיה הזאת ולהשליך את ההשערות
וההנחות אחרי גו ולכן נסב נא מזה אל מול אחר ונשמע את אשר תשים הדעת
לפנינו, כי באורה גם לנו אור זרוע.





ו. הבדל בין החמרים החיים והמתים

הנה נסינו עד כה לערוך לפני הקורא את הדמיון אשר בין הטבע
החי והטבע המת, והוא מצער מאד, ואולם עתה שפתנו אתנו לשום לפניו את
ההבדל אשר בין החמרים החיים ובין החמרים המתים והנה כביר מצאה ידנו. –
החמרים המתים יִבּדלו מן החיים גם בהולדת אותם; החמרים המתים יבדלו מן
החיים גם ביסודותיהם שהם לא יִחֻבְּרו כיסודות החיים; החמרים המתים
יִבּדלו מן החיים גם בתולדותיהם ובקיומם; החמרים המתים יבדלו מן החיים גם
בצורתם ובקומתם; החמרים המתים יבדלו מן החיים גם בצביונם הפנימי – אלה המה
ראשי אפני ההבדל אשר בם יבדלו איש מאחיו, ואנחנו נשית לב לדעתם.

החמרים המתים יסודות בודדים הם, כמו הברזל, הזהב, הנחשת
העופרת, היסוד החמוצי, היסוד החנקי ועוד, כל אלה בודדים הם, וכל אלה לא
יוָלדו בארץ, כי מראש מקדמי תבל ישנם ואין איש יודע איככה נבראו
ומתי נולדו; ואולם לא כאלה חלק החמרים החיים כמו הצמח והחיה, כי יסודותיהם
לא בודדים בם כי אם מרכבים, והם לא מראש מקדמי ארץ ישנם כי אם לעינינו
יִבּראו ולעינינו יִוָלדו יום יום; – החמרים המתים יהיו לפעמים גם הם מרכבים על פי שני יסודות, כמו המלח, אשר בו יתחברו
החלאר (שהוא מין אויר) והנתריום (שהוא מין מתכת), ועל פי ההתחברות החימית
היו למלח; ואולם ארחות ההתחברות הזאת שונים ונבדלים מן החיים, כי המלח, וכן
כל החמרים המרכבים, מתחברים יחדו בנקל ברגע אשר נביא שני יסודות יחדו ונשים
להם מדה נכונה, אבל יסודות הצמח ויסודות בעלי־ החיים לא יתחברו התחברות
חימית ולא יקומו לחיות בלתי אם בהנתן להם גם זרע אשר על פיו ילכו
היסודות להתחבר, והיה כל הצמח אשר לא נשים לו זרע לא יצמח, וכל החיה, מן
התולעת ועד הראם, אשר ביצה לא תהיה לה, לא תחיה זרע על פני הארץ; – החמרים
המתים יבדלו מן החיים גם בהתחברות היסודות: הצמחים כרֻבּם כן יהיו על פי
שלשה יסודות, על פי יסוד־גחלים ויסוד־מים ויסוד־חמוצי, ושלשת היסודות האלה
יהיו לחמר אחד והחמר יהיה לצמח; ואולם שונים מזה החמרים המתים, כי בם לא
יתחברו לנצח שלשת היסודות ההם, ואך שנים שנים יתחברו, כלאים יהיו בראשונה,
החלאר והנתריום יהיו למלח, והיסוד־החמוצי ויסוד־המים יהיו למים ולנצח לא
יתחברו שלשה יסודות יחדו או ארבעה וחמשה, ואם נמצא חמר בין החמרים המתים
אשר יסודותיו שלשה או ארבעה וחמשה, אז נדע כי לא התחברו השלשה או הארבעה
יחדו עד אם בראשונה התחברו איש איש עם משנהו, שנים שנים, ואחרי כן התחברו
התחברות אחת.

הנה כי כן נבדלים החמרים המתים מן החיים גם בתולדותיהם
ובקיומם: החמרים החיים יחיו לפנינו וילכו מחיל אל חיל וישלימו חק עד בוא
יומם ויגועו וימותו; והחמרים המתים לא ישונו ולא יצמחו, לא יגדלו ולא
יצערו, לא יכלו ולא ימותו; החמרים המתים אשר נשמור עליהם לבלתי שים בם כל
פעולה מן החוץ, לא ישונו לעולם, תחת אשר הצמחים והחיה יגועו וימותו, אם לא
נשים לפניהם מזון ואם לא יחליפו את חמריהם יום יום; – וגם בצורתם ובקומתם
יבדלו החמרים המתים מן החיים: החמרים המתים לא ישנו ולא ימירו את תכונתם גם
בהמיר צורתם; אם נלטוש את האבן ונעשה אותה לכדור או לעמוד או לקוביא, לא
תשנה ולא תמיר האבן את תכונותיה ואת סגלותיה, ובכל המראות ההם אבן היא כאשר
היתה, ואם תודש ותודק לעפר לא תחדל מהיות אבן; ואולם לא כמוה חלק הנפש החיה
כי לנפש החיה נתונה צורה ומדה נכונה, ואם תשלח יד להשחית את הצורה הזאת, אז
תמות הנפש ותגוע, ולכן לנצח לא ימירו הצמח והחיה את צורתם; וגם בזאת יבדלו
החמרים המתים מן החיים, בקומתם, כי שונים החמרים המתים איש מאחיו בקומתם,
יש אבן שיש גדולה ויש קטנה, תחת אשר החמרים החיים יצמחו ויגדלו עד השלימם
חק קומתם ושם יעמודו, וכל תלמיד לומד בבית הספר יודע מה משפט הקומה אשר לכל
בריה ובריה; – אכן ההבדל הכי גדול אשר בין החמרים והחיים הוא צביונים
הפנימי: החמרים המתים יֵחלקו לשלש מחלקות, לחמרים איתנים או לנוזלים או
למיני אויר והחמרים החיים לא יהיו אח מאחת מאלה, כי אם שלשתם יחדו; האדם
איננו חמר אחד מוצק, כאשר יאמין הרואה ברגע ראותו אותו, כי אם ארבעה חלקים
נוזלים וחלק אחר איתן וגם אויר רב נמצא בגופו והאויר הזה לא יהיה בו כמו
בקרב ספוג למלא את פרציו ואת סדקיו, כי אם נמצא בקרב איתני הגוף ובקרב
החלקים המוצקים אשר בו, ובנין נפלא כזה לא נמצא לעולם בין החמרים
המתים.

נוסף על כל אלה נמצא גם את הבדל האלגביש והצלעים אשר
מצאו החוקרים הכי נכבדים בימים האחרונים: כל האיתנים מן החמרים המתים עשוים
כלם מעשה אלגביש, ואם נדק את אחד החמרים עד אשר דק, נראה כי החלקים הכי
קטנים אשר בם יהיו עשוים כמין שטח או קו או זוית, משפט אחד
לאבן ולמתכת ולמיני מלח; ואולם אם נתבונן למעשה החמרים החיים נמצא כי עשוים
הם מעשה צלעים ואם יודש ויודק החמר החי עד אשר דק, לא נראה בו כל שטח וכל
קו וכל זוית כי אם צלע לבד כאשר תראינה עיני הקורא בפרקים הבאים וזה מעשה
הצלע: עור דק ומצער עשוי כעין כדור או כעין אבעבועה אשר נוזלים בה, וגרעין
קטן. עשוי גם הוא מעשה כדור, נמצא בעבר האחד; וצלעים כאלה נשענות אשה על
פני אחותה, והיה כל בנין הגוף אשר לצמח ואשר לבעלי־חיים מעשה צלעים
כזה.





ז. מה זה אָרגאַן?

ארגאַן הוא אבר. – החמר אשר איננו חי. הוא חמר אשר חלקיר
הבודדים לא יתנו ולא יוסיפו דבר לשלמותו, והחמר החי הוא מעשה ידי אמן
אשר כל החלקים בו מתאחדים להיות לדבר אחד שלם. האבן אשר תודק לעפר,
והיה כל גרגיר עפר אשר בה גם הוא אבן, ואם תבקע אבן גדולה לשנים, תהיינה
לפנינו שתי אבנים שהן קטנות מן הראשונה; ואולם אם נחצה את אחד מיני הצמח או
אחד בעלי־החיים, לא יהיו לנו שנים במקום אחד, ואך יש אשר ברבות הימים יצמח
הצמח הנחצה ויהי לצמח שלם, או יש בין התולעים אשר יחצו ואשר יהיו ברבות
הימים לשני תולעים ולכן יאמרו החכמים כי החמר החי הוא דבר שלם ובעל אברים
(אָרגאַנים), ואם ידבק אבר אל אבר והיה לדבר שלם, והחמר המת הוא דבר אשר
אברים אין לו; החמר החי עשוי כמכונה אשר חלק אל חלק ידבק בה, ואשר נשחיתנה
בהסירנו ביד חזקה חלק אחד ממנה, והחמר המת לא ישנה את תכניתו ולא נשחיתנו
גם אם נפרוץ בו ונחלקו לחלקים; בקרב החמר החי יתאחדו כל החלקים והיתה לכלם
תכלית אחת, ולכל חלק וחלק מלאכה מיוחדת ועבודה מיוחדת, והכל עולה למקום
אחד; ובקרב החמר המת לא יתנו ולא יוסיפו החלקים הבודדים דבר לשלמות החמר;
בקרב הצמח נראה את השרש בעשותו את מלאכתו, ואת הגזע בעשותו את מלאכתו, ואת
הענפים בעשותם את מלאכתם, ואת העלים בעשותם את מלאכתם, ואת כל המלאכות האלה
לא יעשה איש איש לנפשו ולפיהו כי אם לנפש הצמח הצומח, וזאת היא חלוקת
העבודה אשר אליה ישאו את נפשם גם כל בני החפש והדרור בדורנו אשר יחפצו
להרים קרן בני אדם המתענים תחת יד אדונים קשים ולהושיעם ממצוקותיהם על פי
חקי חלוקת העבודה.

ובכן תראינה עינינו כי אָרגאַנים (אברים) נתונים לכל הצמח
הצומח; השרש הוא אבר אחר הגזע הוא אבר שני, הענף הוא אבר שלישי, העלה הוא
אבר רביעי וכן כלם, וכל האברים יחדו דבקים איש באחיו והיו לדבר אחד שלם,
ולדבר כמוהו נקרא ״אָרגאַניזמוס״ (דבר בן אברים, דבר בן אָרגאַנים); ככה
יקראו לכל נפש חיה, אם מן הצמח או מן החי, ״נפש אָרגאַנית״ (בעלת אברים);
ולחמרים המתים אשר כל אבר אין להם יקראו ״חמרים אנ־אָרגאַניים" (אשר אין
להם אברים) לכל הצמח הצומח ולכל החיה אשר בארץ נקרא שֵם ״יצורים אָרגאַניים״.

הנה אלה המה ראשי דברי ההבדל בין היצורים האָרגאַניים ובין
היצורים אשר אינם אָרגאַניים, ואחרי הדברים והאמת האלה נוכל להעביר לפני
הקורא את תולדות הטבע האָרגאַני; אכן טרם נעזבה את שיחתנו זאת עלינו לגלות
בראשונה את אזן הקורא ולהודיע אותו מה ראו החכמים על ככה להבדיל גם את
היצורים האָרגאַניים לשתי מחנות, לשום פדות בין יצורים שפלים ובין
יצורים רמים. – כי הנה יש יצורים אָרגאַניים אשר חלקיהם מצומדים איש אל
אחיו ברפיון יד ויש יצורים אשר התחברו חלקיהם בחזקה ולא על נקלה יזהו איש
מרעהו; אם נכרות ענף מענפי צמח לא יבול הצמח ולא יתם לשחת, וזה אות כי
חלקיו לא יתחברו בחזקה ולא מפי החלקים יחיה הצמח, וגם תולעים רבים יש אשר
נבַתר אותם בתָוך והם יוסיפו לחיות ולא יגוועו לשחת, כי על כן גם חלקיהם לא
בחזק יד יתחברו יחדו, ולכל אלה נקרא ״יצורים שפלים”; ואולם לא כאלה חלק
הבהמה והאדם אשר מות ימותו או אשר יבולו באפס תקוה אם נגזור עצם מעצמיהם או
נשחית חלק אחד בהם, כי חלקיהם התלכדו בחזקה ולא יתפרדו, ולהם נקרא שם
״יצורים רמים״ אשר בין היצורים האָרגאַניים.





ח. הצמח הקטן

אל אדמת הנפשות החיות נשא הפעם את רגלינו, והצמח הוא
הראשון אשר נפגע בדרך, כי עומד הצמח ראשון במעלות חיי היצורים האָרגאַניים
ולכן עליו יהיה המשא ראשונה.

החוקרים לא עצרו כח לבוא עד תכלית בנין הצמח עד אם עשו להם
קרן־חזות עשויה בטוב טעם ודעת הרבה, להביט על פיה ולראות את השבכים מעשה
שבכה אשר יתלכדו יחד ויהיו לצמח; על פי קרן־החזות נוכל לראות את הצמח הכי
קטן אשר אך צלע אחת לו וגם את הצמח הנכבד ממנו אשר תתלכדנה בו צלעים רבות,
וגם את האלון נראה אשר אלף שנים עברו עליו וכל כחו אך ברבוא רבבות הצלעים
אשר התלכדו בו, להתאים אשה אל אחותה ולהיות לעץ גדול ורם. – הצמח הקטן אשר
לו אך צלע אחת נבדל מן הגדול אך בזאת כי הקטן לא יאריך ימים אחרי כי אך צלע
אחת לו ואין בו חלוקת העבודה האמורה לתת עבודה לכל אבר ואבר כמעשה אשר יעשה
הצמח הגדול אשר צלעים רבות בו והן יחדו נתנו יד להאריך את ימיו ולעשות אשה
אשה את מלאכתה, ואם נתבונן אל העץ החסון אשר לעינינו נמצא כי העץ מאריך
ימים על הארץ אך בכח רבוא רבבות הצלעים אשר בו, כי אשה אשה מהן תקח חלק
כחלק מן העבודה, וגם הצלע המתה פועלת פעולתה בקרב העץ, כאשר תראינה עיני
הקורא בפרקים הבאים, ומפיהן יהיה העץ ויזקין ויאריך ימים.

מִבְנֶה הצמח הכי קטן הוא צלע אחת, ומיני צמח כאלה נמצאים לרב מתחת למים, ולהם יקראו בשפת החכמים ״אלגים" (Algae), והם נמצאים גם על פני מיני צמח רבים וצומחים על ראשיהם, ועל
פני בעלי־חיים רבים נמצאים ועל פני יסודות צמח רבים, ועל פני אבנים אשר
מזרם הרים ירטבו, ועל פני עץ רקבון ועל פני חציר גגות ועל פני גגות עץ וגם
על פני סלעי מגור. – לפעמים יתאונן האָכר באזנינו כי אמלל יְבוּל שדהו אחרי
אשר עלתה ״חלודה" על פני יבולו, או כי היתה ״שרפה״ לפני קמתו; ״החלודה״ או
״השדפה״ הזאת היא כאבקת החלודה אשר תעלה על הברזל, והיא תעלה ותכסה את עין
השבלים אשר בשדה, דק מחספס, ועל נקלה נצליח להסיר בידים את האבק הדק הזה,
כי ביד יוקח, וכהסירנו אותו כן ישוב שנית ולא יחדל להשחית את יבול שדותינו
לבלתי תת לצמח לצמוח. בת מי היא ״החלודה״ הזאת? החלודה הזאת היא רבוא רבבות
מיני צמח קטנים, איש איש בן צלע אחת, והם נתנו יד והיו לאבק פורח לצמוח על
ראש השבלים ממעל; בבואם ובכסותם את פני השבלים תהיה המגפה בשדה, וכל אִכּר
יודע כי מחלה עזה, מחלת השדפון והשחפת, באה על ראש היבול לנגוף אותו והמחלה
הזאת תבוא מעת אל עת על הענבים להכות אותם חרם וגם על תפוחי־האדמה תבוא,
כאשר יראה כל הרואה על פי קרן חזות, והאדם האוכל את תפוחי־אדמה אלה, נכונו
גם לו תחלואים יש אשר נראה גזרי עצים וגגות עץ או אבנים על הבאר או משוכת
נדר או סלעים רמים, והם מכוסים אבק דק וירוק למראה, ובבקר ובערב רטוב הוא
כשכבת הטל. בן מי הוא האבק הזה? האבק הזה הוא חֲבוּר רבוא רבבות מיני צמח
קטנים, אשר עין האדם איננה שולטת בהם לראותם בלתי אם על פי קרן־חזות, והם
עשוים איש איש צלע אחת הפורחת באבעבועה. גם על פני עסיס רמונים או
צוף־דבדבניות או ממתקי השזכין והפגעין אשר תעשינה הנשים, אשה אשה בית אישה,
יעלה לפעמים האבק הזה, וכל הממתקים יעבשו לעיני בעלות הבית ועלה בהם רקבון,
ועיניהן רואות וכלות מבלתי מצוא עצה, כי עלו רבוא רבבות מיני צמח קטנים
בעלי צלע אחת וישחיתו את אשר מצאו; גם בקסת הדיו אשר לא שמנו עליו עין
פקוחה ימים אחרים, יצמח הצמח הזה, ולפעמים גם על פני הבגר אשר פשטנו מעלינו
זה ימים רבים, ולפעמים גם בקיר החומה.

על פי קרן־החזות ראו החוקרים את מיני הצמח האלה, איש איש
לבדו תחת אשר בעצם העין לא נוכל לראותם עד אם התקבצו כאחד רבוא רבבות
במספר; החוקרים העבירו אותם תחת שבטם למיניהם, וישימו להם סדרים נכונים,
וימצאו גם את תולדותיהם ואת דברי ימיהם ויורו זאת ברבים.





ט. הצלע הבודדת

מה משפט הצמח בן הצלע האחת אשר לבדד תשכון, ומי ישים אל
פיו אוכיל? לענות דבר על השאלה הזאת, עלינו לשום לפני הקורא את משפט בנין
הצלע, כאשר הוא, ונעיר את אזנו גם על דבר כה טמיר ונעלם אשר יחיה גם בקרב
הצמח וגם בקרב כל בעלי־החיים למיניהם.

הצלע היא קלף עור עשוי כדור נבוב ועגול, כעין אבעבועה, וגם
בקרב הצמח עשויה היא ככה, ותוכה רצוף קלף שני שהוא יסוד הצמח, והעור
החיצוני הוא כעין שומר לראש העור הפנימי; תוך הצלע נמלא טל נוזלים זך כמים,
ומשפטו כמשפט הדם אשר בנפש החיה. – הצלע הזאת עשויה עגולה, מעשה כדור, ואך
יען כי רכה היא מאד, לכן כאשר תבוא צלע שניה להשען אליה, תלחץ אשה אל אחותה
והיו שניהן שטוחות ואם ארבע צלעים תרבצנה על הצלע האחת מארבעת עבריה, ונוסף
עליהן גם שתים צלעים אחת מלמעלה ואחת מלמטה, אז תמיר הצלע התיכונה את
צורתה, ולא תהיה עוד עגולה כי אם כעין קוביא אשר ששה עברים לה, פנים ואחור,
ימין ושמאל, מעלה ומטה; אם צלעים רבים מאד תתלכדנה אשה אל אחותה בקרב הצמח
האחד, וחדלו כלן מהיות עגולות והיו שטוחות; ואך אם צלע אחת לבדד תשכון בקרב
הצמח האחד, אז תראינה אותה עינינו עגולה ועשויה מעשה כדור או מעשה
ביצה.

אבל איככה תאכל הצלע האחת הזאת, ואיך יבוא אל פיה
אוכיל? – על זאת ישיבו החוקרים דבר אשר תועלת עצומה תצא ממנו לכל איש היודע
אותו ואשר על פי נסיון קל תצלח לעשותו: קח לך שלחופית מקרב אחת החיות ומַלא
אותם מים טהורים ואת פיה תסתום ותשים עליו חותם צר, ואת השלחופית תשים בכלי
אשר בו מי־מלח או מי־צוקער, וראית מקץ זמן מצער כי הלכו הנוזלים להחליף איש
איש את מקומו דרך קיר השלחופית, והמים הטהורים באו ויחדרו אל תוך המים
המהולים יותר מאשר יבואו המים המהולים אל תוך הטהורים; למחזה הזה יקראו
החוקרים ״עֶנְדְאָסְמָאזֶע״ או ״דיפוּזְיָאן"1.

ערך התמורה הזאת גדול מאד לנפש כל בעלי־החיים, וגם הבהמה
והאדם יחיו על פיה, כי יבוא המזון אל תוך האצטומכא, והאצטומכא תעשה אותן
לצרף עסים והעסיס הזה ילך דרך נקבי עור האצטומכא ועור הגידים והיה בם לדם,
ולולא הכח הזה שהיה לנו כי אז יצא המזון מקרבנו כל עמת שבא ומאומה לא נשאנו
ממנו. – הנה כי כן נמצא כי כמשפט השלחופית כן משפט הצלע אשר בקרב הצמח!
הצמח הקטן אשר אך צלע אחת לו המלאה מיץ נוזלים, שוכן לבדד על ראש צמח גדול,
וקירות הצלע האחת הזאת נוגעים אל קיר הצלע אשר לצמח הגדול, ובמקום אשר שם
יגעו איש אל אחיו יחליפו שם את נוזליהם, והצלע האחת תינק מן הצמח והיה לה
הצמח הגדול למקור חיים ולמעין נובע. צלע אחת כזאת תזרע זרע ותוליד צלעים
חדשות, ואכלו גם הן על ראש הצמח הגדול, ובהתאסף צלעים רבים כאלה, תהיינה
״לחלודה״ או ״לשדפה״ על פני תבואת השדה ועל פני הענבים ועל פני
תפוחי־האדמה; וגם על פני נפש חיה תרבצנה הצלעות האלה, לאכול ממנה ולנגוף
אותה, כמעשה אשר תעשינה הצלעים הרובצות על פני הביצים אשר לתולעת המשי
להשחיתן ולכלותן.





י. הצלע האחת תצמח ותגדל

לרגלי הדיפוזיאָן (התמורה) האמורה תראינה עינינו מחזה אשר
לא על נקלה נמצא פתרונים לו: הצלע תצמח ותגדל מרגע אל רגע לארכה ולרחבה
על פי המזון הבא אל קרבה, אבל איככה יהיה כדבר הזה, ומי יצמיח
ויגדיל את הצלע? הלא יאמר הקורא לחרוץ משפט כי לרגלי המזון אשר יחדור לתוך
הצלע, ירחבו ויתפשטו חלקיה, ומשפטה כמשפט הכיס אשר ירחב וילך הלוך וגדול
מדי נוסיף למלאות אותו, ואולם לו היה כדבר הזה כי אז התפשט העור וילך הלוך
ודק כמשפט הגוּמִי אשר ילך הלוך ודק מדי נוסיף להאריך ולמתוח אותו,
והצלע הן לא תודק, ונהפוך הוא, כי עור הצלע יחזק גם בעביו וילך הלוך ועב,
ולכן אפוא ראו החכמים כי גדולה המלאכה לפניהם עד אשר תמצא ידם להתחקות על
שרשי הדבר הזה וכי לא בנקל יצלח חפצם בידם.

בימים האחרונים עשה הדוקטור מאריטץ טרויבע בעיר
ברעסלויא נסיונות רבים בדבר הצלעים אשר יוכל האדם לעשות לו בידים ואשר יד
הטבע לא תהיה בהן לברוא אותן, והנסיונות האלה נחמדים מאד, כי גם מהן תצא
תורה לדעת לעות דבר: ביד חרוצים הדביק טפת דבק (ליים) נוזל אל ראש בד
זכוכית ואת טפת הדבק הזאת טבל במי חומצי־בורסקי וכרגע עלה עור דק על פני
הטפה סביב לה, כעור מעֻבּד, ותהי לעיניו צלע אשר תוכה דבק וקליפתה עור
מעֻבּד, אשר לא שונה בתכניתה מן הצלע אשר בקרב הצמח, והנה פלא: הצלע הזאת
העשויה בידים, תצמח ותגדל גם היא לארכה ולרחבה וכן לעביה, לא שונה דבר מן
הצלע אשר יד הטבע תעשה אותה! אז אמר טרויבע למצוא פשר לדבר הזה ויוכיח
לאמר: הדבק הנטבל במי חמצי־בורסקי אשר נהפך לעור, עשוי נקבים דקים עד למאד
אשר גם חלקי הדבק ואטמי חמצי־הבורסקי לא יעצרו כח לחדור לתוכם, והעור עומד
לשטן להם לבלתי התחברם יחדו, ואך המים אשר אטמיהם קטנים מאטמי הדבק ואטמי
חמצי־הבורסקי, יוכלו לחדור אל תוך הצלע, ובבואם אל תוכה כן יאריכו את נקבי
העור וכן ירחיבו את מדתם, ואז יוכל חלק מחלקי המצי־הבורסקי מחוץ וחלק מחלקי
הרבק מבית לחדור אל תוך כל נקב, ובתוך הנקב יתחברו יחדו ויהיו כעין עור
מעֻבּד, ועל ידי חלק העור הזה אשר נוסף, גדלה מדת הקליפה; אז נסתמו מחדש
נקבי העור הקטנים, ואך המים לבדם יחדרו לתוכם, והם ירחיבו שנית את הנקבים
ויפנו מקום חדש לחלקי חמצי הבורסקי ולדבק והחלקים האלה יעשו גם אתה חלקי
עור חדשים; וכן גם שלישית ורביעית, והצלע תצמח ותגדל מרגע לרגע.

אכן כל הדברים האלה לא יבארו לנו את מעשה הצמיחה כי אם
יתארו אותו לעינינו, וכאז ובעתה לא נדע עוד את סבת המעשים הנעשים. מלבד
זאת נראה גם את ההבדל הרב אשר בין הצלע העשויה בידים ובין הצלע אשר יד הטבע
עשתה אותה כי הצלע בת הטבע תגדל ותצמח אך עד מועד היות לה מדה נכונה ואחרי
כן תחדל ותלך לעשות מעשים אחרים, אשר לא כאלה חלק הצלע העשויה בידים; הצלע
בת הטבע, אם צמח היא בן צלעים הרבה, ובראה צלע שנית בצלמה כדמותה, ואם צלע
בודדת היא, ובראה זרע ועשתה אותו לנפש חיה; הנה כי כן נמצא כי הצלע הבודדת
בת הטבע תצמח ותגדל עד היות לה מדה נכונה, ואז תראינה פתאום על פניה נקודות
נקודות דקות והן תהיינה לגרעינים של זרע, ולפתע פתאום תמליט הצלע גרעיני
זרע כאלה רבים מאד על פי כח צפון בה אשר לא נדע שחרו, וגרעיני זרע אלה אשר
תפלט הצלע הבודדת נודעים בשם פולים" (Pollen).
והגרעינים האלה יהיו כעב ענן לכסות את עין כל הצלע, וכל גרעין וגרעין יהיה
גם הוא לצלע חדשה ולצמח בפני עצמו, ואם נביט על מחנה גרעינים כאלה נחזה
אלפי שריגי גידים דקים משורגים ומסבכים ועולים לעינינו, והגרעינים האלה
ינשאו על כנפי הרוח, והפיץ אותם הרוח בכל הארץ לרבוא רבבותיהם, ובכל מקום
אשר יבואו יביאו אתם רוח קטב ומשחית והיו למשא על כל יושב הארץ, ועל המים
יחנו, ועל כל מקום אשר שם ימצאו מזון לנפשם יהיו, ואם לא ימצאו לפניהם כר
נרחב להיות להם למחיה, ומתו רבוא רבבות מהם, ואין רואה ואין שם אל לב – אלה
תולדות הצלע הבודדת.





יא. יצורים ארגאניים רמים

הנה העברנו לפני הקורא את משפטי הצלע הבודדת אשר גם היא
תקרא בשם ״צמח", יען כי ארגאנים לה ויען כי תוליד זרע בצלמה כדמותה, ואולם
הצמח הזה הוא מן הארגאנים השפלים, ואנחנו נעבור מזה ונשים עתה פנינו אל
ארגאנים רמים ממנו. המין אשר נעביר עתה לעין הקורא הוא צמח בן חלקים הרבה
אשר נקרא להם משפחת־צלעים.

לפעמים תראינה עינינו ירוקה שעל פני המים (כן יכנוה בעלי
התלמוד), והיא נימין דקים ששטים על פני המים העכורים הנה והנה ואם נתבונן
אליהם נמצא כי הם המה צלעי צמחים אשר ידבקו איש אל אחיו על פי פתילים דקים,
והצלעים האלה לא תעשינה כמעשה הצלע הבודדת להמליט כי אם תשלחנה כפעם בפעם
פתילים דקים החוצה ובראש הפתיל תקום צלע חדשה ותהי בת לאמה, והצלע הזאת
תשלח גם היא פתיל ותוליד צלע חדשה, והצלע הראשונה לא תמות עוד ותראה גם
שִלשים וגם רבֵּעים, צאצאים וצפיעות, וכן תקום לעינינו משפחה גדולה, היא
משפחת הצלעים, אשה אל רעותה מצומדת על ידי הפתילים והנימין, והנימין האלה
שטים כקצף על פני המים, ולפעמים יהיו לעינינו למחנה גדולה, והם אחוזים
וסבוכים איש באחיו ועשוים שבכה מעשה רשת. – היצורים האלה קטנים מאד ולא על
נקלה יכלו החכמים לבוא לחקרם, ועל כלם יכבד מהם לדעת על נכונה את משפט
הנימין והפתילים האלה, כי בבקשם מצאו אשר לא ימותו ולא יתמו בני המשפחה
הזאת גם אם נקצץ את הפתילים בבוא המועד הנכון, והפתילים המקוצצים יהיו גם
הם למחנות ולמשפחות משפחות לבד.

אכן חיים נאמנים וטובים לא יהיו בלתי אם בקרב הצלעים אשר
יהיו לצמח גדול אשר לו יאתה שם ״צמח״, ואנחנו באמרנו גדול ירזמון מלינו אך
אל הצמח אשר איננו בן צלע אחת לא שונה דבר אם יהיה הצמח קטן כירק דשא המכסה
את פני אחד הסלעים או גדול מארז אשר ישגה בלבנון, כי כל אלה מיני הצמח גם
הם אך צלעים המה אשר התגודדו במקום אחד. ואשר לפעמים יעלה מספרן לאלפים וגם
לרבבות על פני העלה האחד; והצלעים האלה שונות הן מן הצלע הבודדת אשר ראה
הקורא בפרק האחרון, כי הן תעשינה גם שרש וגם חטר וגם ענף ועלים. – הצלעים
האלה בבנינן ובצביונן פנימה דומות הן אל הצלע הבודדת האמורה, כי גם הן
עשויות אשה אשה לבדה בעין אבעבועה עגולה אשר קליפה דקה לה מחוץ ותוכה רצוף
קלף שני; הקליפה החיצונית איננה מעלה ואיננה מורידה, והקלף הפנימי אך לבדו
ישלח וישובב את הנוזלים הבאים אל תוכו, ומלאכתו היא כמלאכת הלב אשר
בקרב בעלי־החיים השולח את הדם על תקופותיו ומשובב אותו;
והקלף הפנימי הזה הוליד את הקליפה החיצונית ומשפט הקליפה החיצונית הזאת הוא
כמשפט הקליפה או הנרתק אשר ישב בו החלזון, כי החלזון יוציא זעה מקרבו,
והזעה תעלה ותנדוף ותתקשה ותהיה לשיד ואחרי כן לקליפה ולנרתק, וכמוהו גם
הצלע וקליפתה החיצונית, כי הקלף הפנימי יפלט זעה והזעה תתקשה ותהי לקליפה.
במות הצמח תהיה הקליפה החיצונית הזאת לנימין ולפקיעים, ומפקיעי הפשתה יעשו
בני אדם את הבד, ומבלויי הבד יעשו אחרי כן גם את הניר.





יב. הצמח הצומח

כאשר יגדל מעט הצמח ויאריך את מדתו כן יתכוץ הקלף הפנימי
והיה כעין חיץ, וכל הרואה את הצמח מחוץ יאמין כי הושם מועקה במתניו, ואם
נביט אל תוכו נראה כי התחלקה הצלע לשתי מחלקות, והמחלקות האלה הולכות להפרד
אשה מעל אחותה ותהיינה לשתי צלעים, אשה על יד אחותה; בכל אחת מן הצלעות
נמצא קלף מיוחד העושה את פעולתו לתת מהלכים לְהַטָל החודר מן החוץ דרך
נקבי הקירות ללכת על תקופותיו בקרב הצלעים, ולרגלי הדבר הזה תלכנה הצלעים
הלוך וגדול עד היות להן המדה הנכונה ואז תחלקנה כל הצלעים, ומספרן כפול
יהיה מבראשונה, וכן יפרו וירבו ויהיו למחנה גדול ועינינו תראינה אותן בדמות
צמח צומח.

למען דעת את מעשה הצמח הצומח באר היטב, נפן נא אל אחר
הַזְרוּעִים אשר נשים אותו במעבה האדמה ונראה מה יהיה משפטו: אם נקח את
גרעין הזרע נמצא עליו קליפה קשה, והגרעין הזה הוא צלעים הרבה אשר נצמדו
יחדו והיו לאגודה אחת, ואם נבקע את הגרעין נראה את הזרע טמון בו במקום
הראוי לו, וכל איש אשר יקח לו עדשה אשר ככה במים ויבקענה לשנים, יראה בה את
הזרע גלוי לעין; הזרע הזה צפון בקרב הגרעין. ובראשית הימים יחיה אך על פי
חלקי הגרעין אשר סביבו ואשר יהיו לו לאכלה, כי החלקים האלה נבראו להיות
למאכל לפי הזרע; ואם כי בא האדם ויאמר כי ברא הטבע את הדגן למען אשר אל
פיו יבוא והוא יאכלנו ואולם לא כנים הדברים האלה, כי הטבע ביום
בראו את הדגן הכין אותו להיות למאכל לפי הזרע הצפון בו, והדגן הוא כַחֲלב
השדים אשר תתן האשה ליונק שדיה, בעוד אשר היונק לא יעצר כח להביא בידיו את
אכלו, וגם הזרע בקרב הדגן יאכל את הדגן כל העת אשר לא יוכל להביא את חיית
נפשו מקרב האדמה. – והיה אם נקח את גרעין הזרע ההוא ונטמון אותו בחול הרטוב
במים ונשית אותו אל מול פני החום, נראה בו כדבר הזה: יסודות המזון אשר
לגרעין ישונו על ידי החימיה, כי דגן הגרעין יהיה לצוקער, והצוקער הזה
הרטוב בחול יומם ויהי לנוזלים, והנוזלים יחדרו לבוא אל תוך צלעי הזרע
לצַבּות אותן, והצלעים האלה תלכנה הלוך וגדול, ותחת כל צלע וצלע בודדת תקום
צלע משנה, וכן יכפל מספרן והיו למחנה גדול, ועשו שרש למטה וגזע למעלה, וכן
תלכנה הלוך ורב, עד אשר יגדל הזרע ועלה מתוך הגרעין, ושלח את שרשיו אל תוך
מעבה האדמה ונשא ראש וצץ ופרח והיה לפרח.

אלה תולדות כל מיני הצמח ״מן הארז אשר בלבנון ועד האזוב
אשר בקיר״; ולכן נחשוב למשפט כי בנפש חפצה ישמע הקורא לנו, אם נוסיף על
דברינו עוד דברים אחרים.





יג. נטיעים מגודלים

הזרע אשר בקרב הגרעין דרוש לתחלת מעשה הצמח להוליד את
הצלעים הראשונות ואחרי היות הצלעים הראשונות יהיה הזרע אך למותר, כי גם להן
לבדן נתון הכח להוליד כצלמן בדמותן, ותפרינה ותרבינה בהיות דרכן נכון
לפניהן ואם מעצור לא יושם להן. ולכן אנחנו רואים כי יכרות איש שתיל משתילי
אחד הצמחים, או נצר או נטע, ושם אותו במעבה האדמה, והשתיל הזה אם קטן הוא
לעינים צלעים אין מספר בו, וגם אם שרש מתחת אין לו יחדרו טללי המזון בכח
״הדיפוזיאן״ אל תוך קירות הצלעים, והקלף הפנימי אשר בקרב הצלע יתן להם
מהלכים לצאת על תקופתם בקרב הצלע, ואז תגדל הצלע ותחלק ותהי לשנים, ועשתה
שרש למטה לינוק על פיו מזון מקרב האדמה וגם פרי למעלה.

ואיך איפוא יעלה המזון מקרב האדמה מתחת לבוא עד ראש הצמח
אשר ממעל? – לפנים חזו להם בני האדם מחזות שוא ומדוחים ויחשבו למשפט כי
כעלות השמן בקרב הפתילה הבוערת באש כן יעלה המזון בקרב הצמח מן השרש ועד
הראש או כי כח נסתר נמצא בקרב הצמח, כח יניקה, ועל פיו היא שומה, והנה באו
החוקרים החדשים ויוכיחו לעין כל כי אך יד הדיפוזיאן שולטת פה שלטת, ללכת
מצלע אל צלע; טללי הצלע אשר בקרב השרש יחדרו אל תוך הצלע הקרובה אליה,
להחליף ולהמיר את החמרים, והצלע הזאת המקַבלת את הטל תעביר אותו אל שכנתה
הנשענת על ידה, וכן ילך מצלע אל צלע, עד אשר יחלק ויתפרד בקרב כל הצלעים
אשר לצמח והצלע הראשונה אשר במעבה האדמה לא תחדל מאסוף מזון חדש, להוליך
אותו על תקופותיו, והתקופה הזאת לא תחדל רגע, ולכן יגדל הצמח ויצמח. – נראה
כי אגודת צלעים רבות, אשר נקרא לה שם זרע, תאכל את המזון אשר מסביב לה בקרב
הגרעין, בהיות עליה יד החום ויד המים, ואז יגדלו ויצמחו צלעי הזרע ויפרו
וירבו וישלחו שרש למטה ופרי למעלה; ולא אך בקרב האדמה יעשה הזה כמעשים האלה
כי אם גם בקרב כוס מים אשר השמש יחמם אותם; ואם נשים מים על פני שעורים
ונניח אותן למשמרת בחדר חם להיות שם כיום תמים על יד התנור, נראה כי השעורה
נכתה והזרע אשר בקרבה ישלח שריגים ונימין אשר יעשו שרש ופרי, ודנן השעורה
יהיה לצוקער, והיה בידי עושי־שֵכר לעשות בו את השכר למינהו; ואם במעבה
האדמה ינוח הזרע, אז יינק את המזון גם מקרב האדמה והיה מטע להתפאר.

אכן העולה על כל המעשים הנעשים הוא מעשה הקלף הפנימי אשר
בקרב כל צלע, כי על פיו היא שומה לברוא צמח מן המזון, וסוד זה צפון עוד
ממנו ולא נדע במה כחו גדול.





יד. חמרים מתים יֵהָפכו לחמרים חיים

איך יֵהפך חמר מת לחמר חי? איך יֵהפך המזון והיה לצמח? –
עוד שלמים וכן רבים מן החוקרים יפטירו בשפה ויניעו ראש ורז זה אגס להם כי
לזאת יקרא חידת החיים, וכל הימים אשר לא תמצא ידנו לבוא עד תכלית כחות רבים
מכחות הטבע לא נוכל לגשת אל החידה הזאת למצוא פתרונים לה, ולכן נשים פה
לפני הקורא אך את הנגלות לנו, והנסתרות לבנינו הבאים אחרינו.

המזון הבא אל פי הצמח עשוי משולש: מים וחמצי־נחלים
ואמאניאק, ושלש אלה נודעים לנו היטב; המים עשוים על פי יסוד־מים
ויסוד־חמוצי (שהם שני מיני אויר), חמצי־הגחלים עשוים על פי יסוד־חמוצי
(שהוא מין אויר) וגחלת (שהיא יסוד איתן), והאמאניאק עשוי יסוד־מים
ויסוד־חנקי (שהם שני מיני אויר); ומלבד שלשת היסודות האלה ישנם עוד יסודות
אחרים הבאים אל פי הצמח, כמו פֿאָספֿאָר, גפרית, ברזל, ועוד מיני מתכת
ומיני מלח אחרים, ואולם אנחנו לרגל המלאכה אשר לפנינו לא נשים אליהם לב כי
מצער הם, ונשים פנינו אך אל שלשת היסודות האמורים שהם אבן הראשה. – אם ישאף
השרש את שלשת היסודות האלה אל קרבו יהיה לנפש חיה ויגדל ויצמח והיה לצמח,
ועינינו תראינה כי שלשה יסודות מתים נהפכו לחיים, אם כי ידענו גם ידענו
כי המים וחמצי הגחלים והאמאניאק מתים הם מחוץ לצמח, גם אם בלולים נעשה
אותם ונחברם יחדו התחברות חימית, ואך אם יפגשו חד את אחד בקרב הצמח או אז
יֵעָרה עליהם רוח חיים להחיותם ואנחנו לא נדע שחרו, כי ידי האדם לא תוכלנה
להראות נפלאות גדולות כאלה, ואך הצמח לבדו יעשה מעשה אשר לא יֵעשה להפוך
חמרים שאינם ארגאניים ולעשותם ארגאניים, ועינינו הרואות כי הקים לו הטבע
בית חרשת המעשה בקרב הצמח פנימה לעשות שם את החיים, ואם לא נחפוץ
להאמין בנפלאות ולהלוך בגדולות מה שאחרי הטבע כאשר עשו קדמונינו, נטל עלינו
לחרוץ משפט כי יש כחות בטבע אשר יהפכו לחמרים מתים נשמת חיים ואך על פיהם
יקום דבר; והיה אם נחקור חקר בדבר כחות הטבע האלה לא נמצא גם הפעם פתרונים
ומאומה לא נשא במחקרנו, עד אם נחלוט כי יש בטבע ״כח חיים״ או ״כח חיוני״,
כאשר יקראו לזה בעלי המחקר ועל כל רזי החיים אשר לא נוכל לבוא עד תכליתם,
נפרוש את השמלה הזאת, ומצא לנו.

אכן הנה באו החוקרים אשר בדורנו וגם את ״הכח החיוני״
השליכו אחרי גו, כי לרגלי חקירות רבות ונאמנות מצאו כי יש בטבע מחזות רבים
אשר עד כה קראו להם ״כח חיוני״, והנה גם הם לא בכח הזה יהיו ולא מידו קרנים
להם. – בקרב כל בעלי־החיים נמצא חום בן מעלה ידועה, והחום הזה לא יעדיף על
המדה ולא ימעט ממנה כל הימים, אם בחרף ואם בקיץ. אם במדינה חמה ואם במדינה
קרה, והחוקרים מאז מעולם הואילו לחלוט כי זו כחו ״כח חיוני״ הוא, עד שבאו
חוקרים חדשים ויוכיחו כי אך לרגלי מעשי החימיה בקרב הגוף יהיה כדבר הזה ועל
פיה היא שומה; –החוקרים את חקי ״הדיפוזיאָן״ או חקי ״הענדאָסמאָזע״, האמינו
כי המזון יבוא אל תוך הצמח על פי ״הכח החיוני״, ובמצאם את הדיפוזיאָן נוכחו
לדעת עד מה שגו ברואה; – וכן נמצא דברים לרב בקרב הארץ אשר לפנים מצאו להם
פתרונים, אך על פי המלה הנפלאה ״כח חיוני״, ועתה כשמלה פרושים הדברים האלה
לפנינו ועינינו הרואות כי שגינו; ולכן יש תקוה כי יבאו הימים, ואנחנו נשליך
את ״הכח החיוני״ ממנו והלאה, כי כחות הטבע ומעשיהם החימיים יהיו לעינינו
פרושים כשמלה, ואנחנו נבין במראה.





טו. חידת החיים

נתחקה נא על שרשי המעשה הנעשה בקרב הצמח.– אם נניח כי יש
לפנינו צלע אחת לקוחה משרש צמח אחד, והיא מוקפת אדמה אשר בה נמצאים שלשלת
היסודות האמורים והם חודרים דרך קירות הצלע לבוא אל תוך הצמח, הלא נחשוב
למשפט כי גם בקרב הצמח פנימה נמצא את שלשת היסודות האלה כאשר מצאנום בחוץ,
ואולם אחרת תראינה עינינו עתה: אם נִשְׂחַט את הצלע אחרי אשר באו היסודות
אל קרבה, יצא ממנה מיץ צמח אשר תכונתו שונה מאד עד המים ועד חמצי־הגחלים
ועד האמאניאק אשר יחבר בעל־החימיה בהתחברות חימית, ואם כי גם מן המיץ הזה
יוכל בעל־החימיה להוציא את שלשת היסודות למיניהם, אבל הוא בידיו לא יוכל
לעשות מהם מיץ כאשר עשתה הצלע; ולרגלי הדבר הזה תראינה עינינו כי פה בסתר
הצלע יושב כח היצירה להפוך את המתים לחיים, לתת אָרגאַנים לחמרים שאינם בני
ארגאנים מדי עברם את קירות הצלע, ובמה אפוא גדול כח הקיר הזה?

קיר הצלע עשוי שנים, קלף חיצוני וקלף פנימי, ואנחנו ידענו
היטב כי הקלף החיצוני איננו עושה כל מאומה ואך לקלף הפנימי כל המלאכה, ובכן
נבוא להלוט דבר כי כל הימים אשר לא נמצא פתרונים לדעת את הכחות הפועלים
בקרב הקלף הפנימי, לא נמצא את חידת החיים. – אכן עלינו לזכור כי שלשת היסודות גם הם בטרם יבואו אל הצלע פנימה, עשויים
איש איש על פי החימיה אשר הדביקה שני מינים יחדו: (המים עשוים יסוד־מים
ויסוד־חמוצי, חמצי־הגחלים עשוים יסוד חמוצי וגחלת, והאמאניאק עשוי יסוד־מים
ויסוד־חנקי); ומי יודע אם לא הדבק הזה, עודנו בחוץ, ובו צפון הכח להוליד
ולהחיות, והוא בבואו אל תוך הצלע יתעורר ויצא לפעלו, כי חכמינו בנעריהם
ובזקניהם, לא מצאו עוד חזון לדעת את הנעשה ברגע אשר יתחברו שני יסודות
התחברות חימית, ואם כי מצאה ידם לקחת יסוד־מים ויסוד־חמוצי ולעשות לעינינו
מים, אבל עוד בחשכה יתהלכו ולא ימצאו חזון בלתי אם בחרצם משפט כי לרגלי ״כח
מושך” או לרגלי ״התקרבות חימית״ נעשה המעשה, והכח העלעקטרי והחום עושים בזה
את פעולותיהם – ובכן עלינו לחרוץ כי המזון, עודו בחוץ, כח בו לברוא
ולהוליד, ובבואו אל תוך הצלע פנימה, יתעוררו כחותיו ויצאו לפעלם. ואם אמנם
עוד יכבד ממנו להבין איך יולידו שלשת היסודות האמורים את כל מיני הצמח
הרבים השונים והנבדלים איש איש מאחיו כי צלעי החטה אוכלות גם הן את המזון
אשר תאכלנה צלעי התפוח, ואך הפרי אשר יעשו יבּדל איש מרעהו, גם זאת יאמרו
החוקרים כי הקלף הפנימי אשר בתוך צלעי הצמח בעוררו את כחות המזון לפעלם,
יתן להם הליכות שונות, ובזאת תהיה החטה לחמים והתפוח לפרי תפוח.

לרגלי הדברים האלה נביא חשבון ודעת כי שלשה יסודות ישנם
בקרב הארץ, מים וחמצי גחלים ואמאניאק, והם יעצרו כח לעשות את כל הצמח
למינהו, ואולם הכח הזה לא יצא לפעלו עד אם תעורר אותו אחת הצלעות אשר לצמח,
ואז יהיו שלשת היסודות לנפש חיה, ודמות תהיה להם כדמות הצלע אשר עוררתם,
בצלמה כרמותה.





טז. משפט הצמה הצומח

למען תת לפניך דבר ברור ודבור על אפניו, לא הזכרנו אליך
בלתי אם את המזון אשר יקח הצמח מתוך האדמה, ועתה הנה בא מועד להזכיר
אליך כי גם מן האויר הסובב אותו יאכל הצמח, וגם האור וגם החום
דרושים למעשהו, ואחרי אכלו ואחרי שתה, ישוב להקיא חמרים אשר שאף ומשפטו
כמשפט כל נפש חיה. אכן שונים מיני הצמח איש מרעה: וכל אחר צופה הליכות ביתו
לרגל המלאכה אשר לפניו; הצמח העשוי אך צלע אחת לבר עושה את כל המלאכה
לבדו להחיות את נפשו וכל עמלו אך לפיהו; מיני הצמח אשר יחיו איש עם רעהו
משפחה אחת, יודעים לחלק את המלאכה ביניהם ולתת עבודה לכל הצלעים, עבודה
אחת לצלע האחת ועבודה אחרת לצלע השנית; ואולם הצמח אשר צלעותיו רבות
למאד והוא חסון ועצום, בו נראה את חלוקת העבודה לכל משפטיה, כי החלק האחד
עושה מלאכה השונה ממלאכת השני, וכל עמלם יחדו יהיה לפי הצמח אשר תחת כנפיו
יחסו. — למען שים את הדברים לפניך באר היטב, לנו התפוח למופת:

אם תטע גרעין תפוח במעבה האדמה, תראינה עיניך ברבות הימים
עץ תפוח צומה מן האדמה, ולו שרש למטה וענפים למעלה ועלים יסבוהו מסביב
והעלים יציצו ציץ ויעשו פרי ויהיו לתפוחים, ובקרב התפוחים גרעיני תפוחים
חדשים – ומה משפט כל המעשה הנעשה? לפנים חזו להם חוקרי הטבע מחזות שוא
ומדוחים וחשבו למשפט כי בקרב גרעין התפוח נמצא בכל עת עץ תפוח קטן מאד אשר
לא שולטת בו העין לראותו וזה הקטן גדול יהיה ויעשה פרי רב, ותקטן עוד זאת
בעיני החוקרים המהבילים האלה ויוסיפו להגיד כי גם כל תפוחי העץ ההולך
להוָלד כבר מוכנים ועשוים בקרב הגרעין הראשון, ובקרב התפוחים החדשים גם הם
נמצאים גרעינים חדשים עצים חדשים ובם תפוחים חדשים ובם גרעינים חדשים, עד
סוף כל הדורות, עד שבאו החוקרים החדשים וינסו להראות כי שגו הראשונים
ברואה, ויוכיחו לעין כל כי בקרב גרעין התפוח הראשון לא נמצא דבר בלתי אם
אגודת צלעים רבות, אשר כל צלע וצלע אחרי אכול ואחרי ושתה תהיה לשנים, וכן
תכפלנה הצלעים את מספרן באין מעצור, עד קום לעינינו עץ גדול ורם.

אכן כאשר תכפלנה וצלעים את מספרן, לא יקום לעינינו מין צמח
עגול סביב אשר צלעיו שלוחות אל כל העברים, צמח גדול ועב גם יחד, כי סדר
וקצב נתן הטבע לצלעים החדשות אשר תִּוָלַדְנָה, והן התלכדנה אשה אל
אחותה; השרש אשר מתחת יצמח מתחת לאדמה, וסעיפיו המשורגים ישרכו ארחות דרכם
וישלחו שריגים אל כל מקום אשר ימצאו שם מחיה טובה לפניהם, ולא לרצונם ילכו,
כי אין להם כל רצון וכל חפץ, ואך העפר אשר שם מחיה ואשר כלו משקה, לו יתר
שאת ויתר עז להצמיח את השרש לכפול את צלעיו, ושם תמצאנה הצלעים מקום רחב
ידים להחצות לשנים, ועינינו תראינה כי אל המקום אשר שם יהיה גוש עפר אליו
ישלח השרש סעיפים.





יז. בנין העץ

אל המקום אשר שם יהיה גוש עפר אליו ישלח השרש סעיפים,
ובמקום אשר שם יהיה אויר צח ואור וחום, שם יעלה העץ ויצמח, והיה כי ישאלך
איש לאמר, מדוע לא יצמח העץ עגול סביב ולא תחלקנה הצלעים גם לארכן וגם
לרחבן להיות לכפה רעננה רחבת ידים על פני האדמה, ומדוע יחזק העץ בקומתו
יותר מרחבו? וענית ואמרת כי האויר המקיף את העץ יכיל גם הוא מחיה וכלכלה
בעבור העץ, כי נמצאים גם בו חמצי־נחלים ואמאניאק ומים, ולכן יעלה העץ אל
המקום אשר שם ימצא תנובתו וגם האור והחום הבאים מלמעלה עוזרים על יד הכלכלה
הטובה, לשאת את ראש העץ, ועינינו תראינה כי הצמחים הנתונים באגנות ומוצגים
על פני החלון אל מול אור השמש וחומו, הם יצמחו ויגדלו ויציצו ציץ נחמד
למראה, והציצים האלה ישתרעו וישלחו פארותיהם אך אל המקום אשר משם האור יאתה
– כי האור והחום עושים פעולות נאמנות בפני הצמח, אם כי לא באו עוד החוקרים
עד תכליתם לדעת אל נכון את סגלות האור והחום.

הן תראינה עינינו כי כחות רבים עושים את פעולתם בקרב הצמח
למינהו לתת להם מעמד, אבל עוד נבצרה ממנו מזמה לדעת על פי מי היתה שומה לתת
למיני הצמח תאר וצביון, לשנות תאר פני הצמח האחד מתאר פני הצמח השני, ובמה
אפוא גדול כח האחד להיות נבדל מן השני ולהתנכר באותותיו? החוקרים הואילו
לחלוט כי כח נסתר צפון בקרב הצלע לתת תאר וצביון גם לצלעים הנולדות ועל
פיהם יקום הצמח, ודמות לו כאשר ערכו לו הן; ובכן אפוא נראה עץ עולה מן
האדמה למינהו, ולכל מין ומין תאר אחת ותמונה אחרת, וגם בימי החרף כאשר נשים
עין על פני העצים בעמדם לפנינו חשופי ענף, נדע להבדיל בין האלון ובין
הערמון, בין התפוח ובין האגוז וְעֶמְדַת העץ ומשפטי ענפיו ודבר קליפתו
יבדילו כפעם בפעם בין עץ לעץ, וכל הדברים האלה יהיו על פי הכחות השולטים
שלטת בקרב ואם כי לא באו עוד החוקרים עד תכלית הכחות האלה לדעת אותם, אך
הנה פעולתם נגולה לפניהם, וגם אנחנו על שרשי רגליהם נתחקה.

בקרב מיני הצמח אשר אינם בין היצורים השפלים, נמצא את
חלוקת העבודה לכל משפטיה וחקותיה: שרשי העץ ינצחו על מלאכת הכלכלה כי
הם ישאפו את המזון מקרב האדמה ויפרו וירבו, ובלדתם לא יולידו צלעים בצלמם
כדמותם לבד, כי אם יעשו צלעים אשר תהיינה לגזע בקרב העץ, והצלעים האלה
שונות גם בצורתן מצלעי השרשים, כי הן לא עשויות כעין כדורים כי אם כעין
קנים דקים וארוכים, סגורים גם ממעל וגם מתחת, והם ינוחו איש על פני אחיו,
ודרך קירותיהם ילכו וישובו טללי העץ. וכאשר ירבה מספר הצלעים הארוכות האלה,
כן יחזק גזע העץ בעביו וכאשר תוליד כל צלע צלעים חדשות כן יגדל הגזע ונשא
ראש למעלה, עד היות לו מדה נכונה ואז תחדל הצלע להוליד בצלמה כדמותה, ושלחה
סעיפים אל כל רוח והגזע יבדיל לו ענפים מסביב לסוכך אותו באברותיהם; אז
הפרינה ותרבינה גם הצלעים בקרב הענפים ועשו גבעולים, ומן הגבעולים יוצאות
צלעות חדשות והיו לעלים, והעלים יהיו לציצים והציצים יהיו לפרי ובכן תראינה
עיניך כי גם העלים וגם הציצים וגם הפרי עשוים מעשה צלע, ואך שונה מעשה
הצלעים כפעם בפעם, אם בכה ואם בכה, אם להיות לציץ ואם לפרי.





יח. חיי העץ

חיי העץ לא נבדלים מחיי הצמח בן הצלע האחת, ואך בזאת יבדלו
איש מאחיהו, כי נמצאים בקרב העץ רבוא רבבות צלעים אין מספר, תחת אשר זאת
הקטנה צלע בודדת היא, ולכן גם תוצאותיהם שונות. גם הצמח הדל אשר לו אך הצלע
האחת יאכל את אכלו, ויצמח, ויצמיח צלעים חדשות לעשותן לצמח חדש כמעשה העץ
הגדול, אבל חיי צמח דל בשר כזה דומים אל חיי האיש היושב על אי רחוק ושמם,
וחיי העץ דומים אל חיי איש היושב בעיר המדינה; הבודד יביא בנפשו לחמו ובעצם
ידיו יעשה את כל המלאכה אשר עליו לגמור, והוא יהיה לנפשו גם אופה וגם
מבַשל, גם חַיָּט וגם סנדלר, גם בונה וגם רופא, ועליו
כל המלאכה אשר לפניו, תחת אשר בעיר יעשה האיש אך מלאכה אחת אשר ברכותיה
תעלינה לראש כל אחד ואחיו גם המה יעשו איש איש מלאכה גם בעבורו ובעבור כל
יושב העיר או המדינה, והיה האחד לאופה ואָפה לכל בני העיר, והשני
לִמְתַפֶּר כסתות וְתִפֶּר לכל העיר, והשלישי לסנדלר והנעיל את כל אשר
סביביו, איש איש יקח חלקו מן העבודה אשר לפני האדם, והיתה העבודה מחולקת
לחלקים; וגם משפט העץ ככה הוא: צלעי השרש תשאפנה את המזון ונתנו אותו לכל
עדת הצלעים אשר בקרב העץ, והעבודה הזאת מוטלת אך עליהן לבד ולאחרות אין בה
כל חלק ונחלה; הצלעים האחרות עושות גם הן מלאכה ועשו גזע עב לשאת עליו את
כתר העץ, כאשר תראינה עינינו.

לפעמים תראינה עינינו עצים ביער אשר בקרבם עולה רקבון
ותוכם נחר, ובכל זאת יעשו גם עלים וגם פרי, וזה אות כי המזון העולה מן
האדמה, לא יעלה דרך הגזע אשר בתוֶך כי אם דרך המערכה אשר מתחת לקליפה
החיצונית, ואם נשחית עץ בקליפתו זאת לגזור אותו ואת המערכה העליונה סביב
סביב אז ימות גזעו בארץ ולא יוסיף לשאת פרי, כי המערכה הזאת אשר מתחת
לקליפה היא הַמְנַצֵחַת על כל המלאכה; אפס לא יארכו ולא ימָשכו ימי
המעשה האלה, בלתי אם ימי הקיץ לבד, ובהחל ימי החרף יתעבו קירות הצלעים והטל
אשר בם יאבד ותחתיו יקום חמר איתן והיה לעץ לחטוב אותו, ולתקופת השנה תקום
מערכה חדשה על פני המערכה אשר נהפכה לעץ, והמערכה הישנה תצלח אך לשאת את כל
הבנין, ואם נכרות עץ, יש לאל ידנו לספור את כל המערכות אשר קמו בקרבו שנה
שנה, מערכה סובבת מערכה, ולפי מספר המערכות האלה אשר בקרב העץ נדע מספר
לימי שני חייו.

אלה הם מעשי הגזע וצלעיו – אכן עבודה נתונה גם להעלים, כי
נוסף על המזון הבא אל תוך העץ מתוך האדמה, ישאף העץ אל קרבו גם חמצי־גחלים
מן האויר, ולכן נתונים לו עלים רבים אשר פיפיות להם יעצרו כח לשאף את
חמצי־הגחלים אל קרבם ולהעביר אותם אל תוך העץ. ומלבד אלה ינצחו העלים גם על
מלאכה אחרת להוציא את החמרים הנבאשים מן העץ, כי העלים יפלטו מים ועם המים
יצא גם יסוד־חמוצי – ובכן עיניך הרואות כי גם העלה הוא אזרח נכבד בממלכת
העץ, וגם הוא לא ילך בטל מבלתי עשות מלאכה, ועל חשבון אחרים לא
יחיה.





יט. מפלאות מפעלות הציץ

על פי התחברות הצלעים אשה אל אחותה, נבין לחיי העץ מיומו
הראשון ועד יום הציצו ציץ ועשותו פרי והנה לא עצמו חידות חיי העץ הגדול
מחידות חיי הצלע הבודדת ואולם כבואנו אל מעשה הציץ והפרי מחרישים משתאים כי
שם נכונו לנו חידות אשר לא תמלא האזן משמוע אותן ואשר פתרוניהן נעלמו ממנו
ולא נדע שחרן. – כל צמח וכל עץ יציצו ציץ למיניהם בבוא עתם, והציץ עשוי גם
הוא שבכת צלעים הרבה, לא שונות מן הצלעים אשר לעלים; אבל תכלית מיוחדת
נתונה אל הציץ. להבדילו מן העץ ולעשותו לעץ שני אשר אין לו דין ודברים עם
העץ הראשון. והתכלית המיוחדת הזאת לא מקרב הצלעים תבוא כי אם מחוצה להן, כי
דבר מן החוץ יבוא אל העץ לתת בו את שכנתו להפרותו ולהרבותו ולעשותו
לפרי.

אם תכרות שתיל קטן מן העץ ונטעת אותו בעפר מן האדמה, וראית
כי השתיל הקטן הזה יעשה עץ; כי בקליפת השתיל נמצאים צלעי שרשים ובעצם השתיל
נמצאים גם צלעי גזע וצלעי גבעולים וצלעי עלים, והשתיל הקטן יכיל עץ שלם אשר
דבר לא נעדר בו ואם מקום תפנה לו להכות שרש ולשלוח סעיפים, ורבו צלעיו עד
לאין מספר והיו לעץ חדש; וככה יש לאל ידנו לנטוע עצים מעצים שונים, אבל עץ
כזה לא יעשה פרי לנצח; העץ הזה יציץ ציץ ואך פרי לא יעשה, ועינינו
תראינה יום יום כי נוציא מיני צמח רבים על פי השתילים אשר שתלנו באגנות,
וכל פרי לא נשא בעמלנו; ואך בזאת יעשו פרי, אם יבוא חמר מן החוץ להפרות
ולהרבות אותם ובא אליהם ונתן בם את שכבתּוֹ – הן זרים ונפלאים הדברים האלה
באזניך והם נכונים כנכון היום, ככל אשר ראו החוקרים וככל אשר בחנו את
פעליהם, וגם אנחנו נתחקה על שרשי הדברים:

הציצים שונים הם למיניהם. יש ציץ אשר אם נבקש בכוסו
בתוֶך נמצא את מעוריו, והם יהיו אות לנקבה; וכלי אבק סביב למעוריו,
והוא אות לזכר; והאבק הזה עשוי גם הוא אך צלע לבד ובקרב הצלע סגור טל,
והיה כי יערה האבק הדק הזה את מקור הנקבה ודבק באשתו, או אז יחיה זרע
ועשה פרי. אכן יש אשר יהיה ציץ על פני אחד העצים והאבק יפְקד בו,
ואז לא יעשה הציץ הזה פרי עד אשר יבוא אבק מקרב ציץ שני ונתן את שכבתו
ברעותו; ויש אשר יהיה ציץ ואותותיו אותות נקבה, וגם הוא לא יעשה פרי עד אם
יבוא הרוח או הרמש אשר על העץ, ונשאו בכנפיהם את אבקת הזכר אשר בקרב ציץ
שני והיא תבּנה ממנו. – ובכן עינינו הרואות כי זכר ונקבה ברא הטבע גם את
הצמח, והצמח לא יוליד בלתי אם בתת האבק את שכבתו במערה הציץ, ולפעמים
יְלָוֶה בן הצלע האחת אשר לעץ אחד אל בת הצלע השנית אשר לעץ שני, ושתי
צלעים שונות תתחברנה והולידו ועשו פרי.





כ חידת עולמים

חידה היא ותהי לחידה! ציץ זכר וציץ נקבה חיים איש איש
במעונו, ואין תכלית לחייהם ואין מטרה להם, בלתי אם בנגוע החלק מן הציץ האחד
אל החלק אשר לציץ השני, ובזאת מלאו את תעודתם ותכליתם שלמה – האם לא לפלא
יהיה הדבר הזה באזני הקורא? ותהי המעט לנו גם זאת, והנה רואות עינינו כי
לפעמים יהיו בגן שני עצים הרחוקים איש מאחיו, ואבקת הציץ האחד הולך אל מערה
הציץ השני כל הדרך הרחוקה, למלא את תפקידו ולפקוד את נוהו; ונפלאות כאלה
נראה רק בקרב הטבע החי, ואין בכל הטבע המת משלו! – הציצים אשר אותות
זָכר להם נושאים שלל רב ועטיניהם מלאים אבק הרבה עד מאד, ולפעמים נראה
כי אלפי רבוא רבבות גרגירי אבק כאלה יעלו בתהו ויאבדו ומאומה לא עשו בחייהם
ואך גרגיר אחד יעלה ויגיע אל מערה הציץ אשר אותות נקבה לן ודבק אליו
ועשה פרי; ואיככה יהיה כדבר הזה? הרוח יצרור בכנפיו את הגרגיר הבודד,
או רמש יבוא ונשא אותו על כתף, והטילוהו אל מקום תעודתו, והגרגיר ימלא את
משלחתו באמונה; אבל הן לא לאלה נקרא פתרונים, הן לא נוכל לחרוץ משפט כי
הגרגיר הנברא לעשות פרי, לא יוכל למלא את תפקידו בלתי אם בבוא אליו הרוח או
הרמש להטילהו אל מערה ציץ הרחוק ממנו מילים הרבה, ואם לא יטילוהו, ועלה
הגרגיר הזה בתהו ויאבד, ותעודתו לא מלא?

חידה היא ותהי לחידה! החוקרים בנעריהם ובזקניהם עמלו
להערות את מקור החידה הזאת, ולא יכולו; כי שונה החידה הזאת מן החידות
האחרות, – הן גם לפתח הצמח חידה רובצת, הן גם בקרב הקלף הפנימי תראינה
עינינו את המיץ החי הנעשה על פי חמרים מתים הבאים אל קרבו ולא נבין
למראה, אבל לחידה הזאת מצאנו שם ופתרונים וקראנו בשם ״חימיה״, ואמרנו כי
היא חימיה אשר יד האדם קצרה מלעשותה, והחימיה הן לא רחוקה עוד ממנו, ולכן
יש תקוה ואנחנו נבין גם למעשה הקלף, כי בעלי־החימיה הולכים יום יום מחיל אל
חיל ומעשיהם כבר פרצו בארץ ויהיו לברכה; הנה כי כן נקרא ״חידה״ לכל עלילות
האור והעלעקטריות והמאגנעטיות והחום, יען כי עד תכליתם לא באנו עוד אבל
כחותיהם ופעולותיהם הן נגלות לעינינו ואנחנו יודעים את ארחם ואת רבעם;
ואולם לא כאלה חידת הציצים! כי מה אפוא נגיד בראותנו שני עצים רחוקים איש
מאחיו מילים הרבה, והם נותנים יד יחדו להוליד פעולה אחת? הן בזה לא נראה את
היד הגדולה, יד החימיה, וגם הפיזיק לא תעשה בזה דבר, ואך יד נכריה
שולטת פה שלטת, והיא מושלה גם בקרב החיה ובקרב האדם ביתר עז וביתר שאת, ולה
יקראו ״אִינְסְטִינְקְט", לאמר: ״חפץ טבעי” או ״התעוררות” או ״מעשה בלי
הרגשה״.

אכן הנה נסו חוקרים רבים להשמיע בקהל כי גם בקרב הטבע המת
נמצא דמיון להתחברות זכר ונקבה, כמו הציר הצפוני והציר הדרומי אשר לכח
המאגנעט, והעלעקטריות המחייבת והשוללת, מיני ״היסודות״ ומיני ״המלח" אשר
לחימיה; ואולם כל הדברים האלה היו אך השערות לבד אשר צוף שכל מליהן ותוכן
נחר. ולכן ניטיב אם נודה כי לא ידענו, ונשא לבבנו אל דור נולד אשר ילך מחיל
אל חיל, לחשוף ולגלות את כל רזי הטבע, ולא אנס ממנו גם רז זה – ואם עינינו
לא תראינה עוד את כל המעשים הנעשים וראו בנינו אחרינו וטוב להם.





כא חידת החיים וחידת המות

ימי הציץ וימי הפרי הם הכי נכבדים בימי חיי הצמח, והם ימי
בכּורי החיים; בימי הציץ נראה את פני הצמח והנה כחו במתניו ואונו בקרבו,
וכאשר יגמל ועשה פרי יחדל לצמוח, וכאשר יגדל הפרי ירפה כח הצמח, וכאשר יגמל
הפרי ונשל מן העץ או מן הצמח אשר יהיה; אז יחלו ימי הזקנה, והצמח ילך הלוך
ושחוח, ויגוע וימות; ואם עץ הוא הצמח, ושב לחיות בשנה השנית ולחדש את ימיו
כקדם אלה תולדות חיי הצמח! ותכליתם מה היא? – מה הנה רואות עינינו כי
לעשות פרי נברא הצמח, ובכלותו את מעשהו זה יעבור מן העולם ויסוף ויכלה;
בראשונה יבוא בו רוח חיים וגדל ועלה למעלה, וכל חייו ומעשיו אך לו לבדו,
ואחרי כן יציץ ציץ והבסר יגמול והיה נצה, ואחרי כן יזבלנו גרגיר האבק ונתן
לו הריון. ואז יחדל הצמח מעשות לנפשו ועשה אך למען הפרי אשר בבטנו וכאשר
יגמל הפרי ויצא לאור באור החיים, אז יסוף הצמח מעל פני הארץ וחדל וחייו
יתמו; ושב הפרי גם הוא והוציא זרעו אשר בו למינהו, והיה גם הזרע הזה לצמח,
והצמח לציץ, והציץ לפרי חדש כי אלה המה חקות היחים2.

גם הפעם יניד החוקר בראשו, ואם נשאל את פיו אולי יתן לנו
פתרונים לחיים נפלאים כאלה, ואמר ״לא ידעתי״; כי עוד לא באו חוקרי הטבע עד
תכלית הכחות הרבים השולטים שלטת רבה על סביבותינו וגם הפיזיק וגם החימיה
עוד נעלמות ונסתרות מנגד עינינו ולא נדען, אפס קצהן נדע, ואיך אפוא נדע פשר
דבר בהתחקותנו על שרשי הצמח הצומח? – הנה נעלמים ונסתרים מנגד עינינו דברי
ימי הצמח וחייהו וכן נעלמים ונסתרים מנגד עינינו גם דברי ימי מותו, אם כי
רבות חזו בו החוקרים והם יודעים את המחזות ועד תכליתם לא באו.– צלעי השרש
תחדולנה לעבוד את עבודתן, הקלף הפנימי אשר בקרב הצלע ילך הלוך ועב והיה לעץ
והמזון לא יעצר עוד כח לחדור דרך נקביו, ובעת ההיא יקיאו גם הגזע וגם העלים
מים מרבה להכיל ויבשו והיו לעץ נרקב או לקש או למסוס נוסס, ומיני האויר אשר
בם יעלו מעליהם, ובית־חרשת המעשה אשר בם, ששם נברא טל חיים על פי
חמצי־נחלים ואמאניאק ומים היה למעי מפלה, וכן חדלו חיי הצמח וכן התמו. – כל
הדברים האלה גלוים לעיני החוקרים ואותם יום יום ידרושון, אך עד תכליתם לא
באו עוד ולא ידעו להגיד בשלמי כח החיים ובשלמי הדביקם המות; הפרי הוא תכלית
חיי הצמח, וכאשר יגמול הפרי ימות הצמח, והפרי יוליד דור חדש בצלמו כדמותו,
ויאסף גם הוא ויגוע, וצאצאיו יולידו גם הם אחריהם.

תקופת חיי הצמח היא כתקופת חיי האדמה רגע לא ישבותו; את
זאת ראו החכמים ונתון אל לב, ומי יודע עד מתי עוד ינששו כעורים קיר, עד
בואם אל הנחלה לדעת לעות דבר.





כב. מן הצמח ומעלה

חיי הבהמה נעלים הם מחיי הצמח, וחיי הצמח הם ראשית המעלות
אשר במעלות החיים.– תכונת החיים עוד נסתרה מנגד עיני החוקרים חקרם לא
באו עוד לדעת להגיד איככה יהפכו חמרים מתים והיו לחמרים חיים? ועוד שלמים
וכן רבים ישנם אשר יורו ברבים את תורת ״הכח החיוני" אשר על פיהם יאמרו
לעות דבר, וככה יאמרו: כמשפט הטבע המת אשר כח מושך נתון לכל חמריו וכמשפט
הכח הדוחה הנתון לחמרים רבים וכמשפט הסגלות הרבות הנתונות לחמרים שונים
בטבע ואשר נקרא להן ״כחות הטבע" כן יהיה משפט ״הכח החיוני”, והוא לא יזבול
את החמרים המתים כי אם יִלָוֶה אליהם כפעם בפעם לתת באפם רוח חיים והיו
לנפש חיה וחיו לפנינו, וכאשר יצא ״הכח החיוני״ הזה מקרב החמרים ההם יהיו
לדוממים; ולפי הדברים ההם יציגו בשער משפט כי יש נפש או נשמה באף
כל היקום, אבל דברים כאלה יהיו לזרא באף כל החוקר באמת, כי מה יסכון לנו
״הכח החיוני״ הזה אם נאמר לפתור חידות אחדות על פי חידות אחרות הגדולות מן
הראשונות שבעתים?

״הכח החיוני״ לא ידמה אל הכח המושך אשר בטבע, ולא דרכו
דרכו: לרגל ״הכח החיוני״ לא נדע גם עתה לבאר לנו דבר אחד מדברי הטבע,
תחת אשר ״הכח המושך״ נאמן לפנינו בכל פנה שאנחנו פונים והולך לפנינו כפעם
בפעם לנחותנו בדרך ולא בגד בנו למיום הִתוַדעוֹ אלינו ועד היום ועל פיו נדע
לבאר מחזות לאלפים ממחזות הטבע. זה לנו מאתים שנה מיום אשר מצא האיש הנפלא
ניוטאן את חקות הכח המושך ומאז ועד היום לא ראינו עוד מחזה אחד בטבע
אשר יעצר כח לערות את יסוד החקים ההם, וכל חדשה אשר ימצאו החוקרים כיום וכל
הכוכבים הכפולים אשר מצאו וכל מזרי הרקיע אשר ראו התוכנים וכל הדברים אשר
לא ידע עוד ניוטאן אותם ואשר אך חכמינו בדורנו מצאום, כל אלה הורו לדעת כי
חקות הכח המושך הם כדרבונות וכיתדות התקועות במקום נאמן אשר לא יזיזן כל
רוח בעולם. אכן לא כן חלק ״הכח החיוני״, ותהי עוד להפך, כי מחזות רבים
ממחזות הטבע אשר לפנים אמרו עליהם כי אך ״הכח החיוני״ הוא כחם, הם נגלו
לפנינו כספר והחוקרים מצאו להוכיח כי לא היה בזה הכח ההוא; ואנחנו נזכיר
בזה אל הקורא אך את חקות ״הדיפוזיאן״ וחקות החום אשר בדם על פי שאיפת האויר
וחקות העלעקטריות בקרב העצבים (נערווען) והעורקים (מוסקעלן) אשר מצא
דיבאָאַ־ריימונד; כל אלה חקות הם אשר מאז מעולם שמו להן ליסוד את ״הכח
החיוני״, עד שקמו החוקרים החדשים וימצאו את תכונתם.– ולכן יהיה ״הכח
החיוני״ להחוקרים הטובים כעשן לעינים ולא יפנו אליו ולא ישעו בו.

אכן גדולים מעשי הטבע בנתנו חמרים מתים אל פי הצמח,
ובבואם אל תוכו והנה הם חיים! ועוד מעט ועינינו תראינה כי אך הצמה לבדו
עושה נפלאות גדולות כאלה. תחת אשר החיה והאדם לא יעצרו כח לאכול חמרים מתים
ולהיות לנפש חיה, וכל המאכל אשר יבוא אל פיהם גם הוא עשוי אך על פי חמרים
חיים, והחיה והאדם בונים את גופם אך על פי הצמח הבא אל קרבם, – הצמח בונה
את גופו על פי חמרים מתים והם יהיו לנפש חיה בקרבו, והחיה והאדם לא יבנו את
גופם בלתי אם על פי הצמח (או על פי בשר הנברא מן הצמח), והצמח אשר בקרבם
יעלה במעלות החיים, מעלה אחת למעלה.





כג. חיי החיה

יש אשר יהיו בעלי־חיים והם לא יאכלו בלתי אם צמח לבד, ובהם
יתחשבו כל בעלי־החיים אשר אתנו בבית; ויש אשר לא יאכלו בלתי אם בשר לבד
ובהם יתחשבו כל חיתו טרף והם מלבד הבשר יאכלו גם את החָלב ואת הביצה
וכדומה; ויש אשר יאכלו גם צמח וגם בשר יחדו, ובהם יתחשב האדם. הצמח וגם
הבשר הם חמרים חיים ובני ארגאנים, ואך הם לבדם יצלחו להיות למאכל לפי החיה
והאדם, כי אין חיה בארץ אשר תאכל חמרים מתים שאין להם ארגאנים, ואך הצמה
לבדו יאכל חמרים מתים והם יהפכו בקרבו לנפש חיה. למען שים את הדברים באר
היטב לעיני הקורא, נשים נא עתה פנינו אל אחת החיות אשר הצמח לבדו יהיה לה
לאכלה, אל הסוס או השור או התרנגול וכדומה, ונתבונן אל הדבר אשר בינם ובין
הצמח; אכן טרם נלך מזה עלינו להוכיח בדברים באר היטב כי החיה היא צמח
שנהפך לנפש חיה.

הן נפלא הדבר הזה לאזן שומעת והוא נכון כנכון היום, כי
הוכיחה החימיה לעין כל אשר לא שונים חמרי אחת החיות מחמרי המזון הבא אל
תוכה והחמרים האלה נושאים יחדו בד בבד; למשל: אם המית את הסוס אשר לך ואת
נבלתו הבאת לפני בעל החימיה אשר יהיה בשעריך, למען אשר יבקר האיש בין העור
ובין השער, בין הבשר ובין העצמות, בין השנים ובין הפרסות, בין הדם ובין
העצבים, לדעת את היסודות החימיים אשר בקרב כל אלה והגיד לך כרגע את מכסת
היסוד־החמוצי והיסוד־החנקי ויסוד־הגחלים. ויסוד המים אשר בם וגם את מכסת
הברזל והגפרית והפֿאָספֿאָר והקאלציום והנתריום וכדומה; והיה אם תביא לפניו
עתה גם מספוא ומים ואת כל המאכל אשר יהיה לסוס לאכלה, ומשקל כל אלה יהיה בד
בבד כמשקל הסוס אשר הבאת לפניו, והגיד לך בעל־החימיה גם הפעם את מכסת
היסוד־החמוצי והיסוד־החנקי ויסוד־הגחלים ויסוד־המים ואת מכסת הברזל והגפרית
והפֿאָספֿאָר והקאלציום והנתריום אשר בקרבם, ומשקלם יהיה בד בבד כמשקל
הסוס. – ובכן עינינו הרואות כי משפט יסודות הסוס הוא כמשפט יסודות המזון
הבא אל פיו, דבר לא נעדר; וכמשפט הסוס כן יהיה משפט כל החיה אשר על פני
הארץ, יסודות החיה לא יבדלו מיסודות המזון ברב או במעט; וגם תורת החיים,
אשר החוקרים יקראו לה ״הפיזיולוגיה״, תורנו לאמר: האצטומכא אשר בגוף החי
תעכל את המזון הבא אל תוכה ותדק אותו עד אשר דק מאד ומשם יבוא אל תוך המעים
והיה בם למיץ חָלָב טהור, ואשר לא טהור יִבּדל ממנו והיה נכון לצאת
החוצה, והמיץ יעבור משם וילך דרך נקבי העור אל תוך הגידים הדקים, ומשם אל
גיד־הדם ההולך אל הלב, ואחרי כן יהיה לדם, והלב יעביר את הדם אל כל
חלקי הגוף, והדם יהיה לגוף: לבשר ולעצמות, לעין ולמוח, לעצב ולעורק,
לעור, לשער ולפרסה, וכל אלה יחד יהיו לסוס.

ובכן ראתה עיננו כי המספוא היה לדם, והדם היה לסוס; הדם הוא המספוא אשר נהפך לדם, והסוס הוא מספוא אשר המיר את מראהו.





כד. בין הצמח ובין החיה

הן חיות יש בארץ אשר הבשר לבד יהיה להן לאכלה, ולכן אולי
יהיה דבר עם לבבך לחשוב כי התפרדו הללאות ואין קרסים בין הצמח והחיה לחבר
אותם יחדו, וידעת היום כי שגית גם הפעם, כי האריה האוכל את השה על קרבה ועל
כרעיה, גם הוא לא יתן אל פיו בלתי אם את היסודות אשר לשה והם הן מן הצמח
לֻקחו, כי השה אוכלת צמח היא, והצמח היה לבשר, והבשר היה למאכל לפי
האריה; וכמשפט האריה כן משפט כל האוכלים, כי יסוד כל המזון הוא הצמח. –
״כל הבשר חציר!״ כן קרא הנביא ברוח קדשו בעמדו לשחר למוסר את אזני שומעיו
ביום הקהל, והדברים האלה נכונים הם כנכון היום, ומי אפוא יגלה את העפר מעל
עיני האיש הגדול הזה, וראה כי לא אך דברי מוסר עברו מבלי משים על דל שפתיו,
כי אם דברים נאדרים הנוסדים על מוסדות הדעת והחקירה. כל הבשר חציר! ובלעדי
הצמח לא תקום נפש חיה להתהלך בארצות החיים; אל חיי הצמח נצמדים חיי החיה,
ואל חיי החיה נצמדים חיי האדם, וּבשַׂר האדם גם הוא אך חציר; ואם כמו זר
יהיה הרעיון הזה לרבים מן הקוראים אשר לא נסו בו ולא הסכינו לשמוע אותו,
הנה מקום אתנו להראות כי יש חיות בארץ אשר תעמודנה ״בין הצמח ובין החיה״,
ואשר עד היום הזה לא ידעו החוקרים להציב גבולותיהן לדעת להבדיל בינן ובין
הצמח.

החתול אשר עמך בבית שונה מאד מן הירק אשר יושב על
שלחנך לאכול אותן האין זאת? אכן לא גדולים מעשי תבונתך אם תדע להבדיל בין
שני אלה יחדו, ואולם התפאר נא עלינו כי נשים לפניך בריאה חדשה אשר בכל
חכמתך ותבונתך לא תדע להבדיל אם צמח היא או נפש חיה: יש אשר במים דלוחים
ועכורים נמצא כדורים קטנים מאד הירוקים למראה, והם לא יֵראו לעין בלתי אם
על פי קרן חזות המלוטשת שבעתים, והיה בהיות לפניך נטף מים אחד תלוי בראש
מחט ומצאת בו כדורים כאלה למאות; הכדורים האלה שטים בקרב הנטף במעגלה והם
עשוים קליפות קטנות מעשה רשת והקליפות חלולות מבית וכדורים קטנים מן
הראשונים שטים בתוך הקליפות, ולעת קץ יפתחו הכדורים הראשונים את סגור רחמם
ויקיאו את הכדורים הפנימיים אשר נולדו ואחרי כן יסגרו שנית ועין הרואה לא
תכיר בם כי נפתחו, והכדורים החדשים ישוטו גם הם במים במעגלה, ויגדלו ויהיו
לנפשות אשר אין להן כל שיח וכל שיג עם הראשונים ואחרי כן יולידו גם הם
ויקיאו כדורים בצלמם כדמותם, ופה אין להם לאכול בו וגם יתר האברים אשר לנפש
חיה אין להם, וּנְסְבַּת תנועתם נסתרה מנגד עינינו ולא נדע בשלמי היא;
הכדורים האלה דומים מאד אל הצלעים אשר לצמח, ואך בזאת יבדלו, כי לא ינוחו
במקום אחד לצמוח עליו ואך יתנודדו וינועו מבלי הרף ותקופתם לא תחדל – ולכן
נפלגו החוקרים זה בכה וזה בכה, זה אומר כי הכדורים האלה חיות הם,
ואותות בידיו להראות כדבר הזה, וזה אומר לא כי צמח הם, וגם בידיו אותות
ומופתים; ומי יודע אם לא בתוֶך יעמדו היצורים האלה, בין הצמח ובין
החיה, את מעלות חיי הצמח עזבו ועד מעלות חיי החיה לא באו עוד.

אכן אל נא יבהל הקורא ברוחו לחלוט כי הכדורים האלה
בעלי־חיים הם כי על כן לא נצמדו אל מקום אחד לצמוח עליו, כי עוד מעט
ובעיניו יראה אשר יש בעלי־חיים רבים בארץ והם גם הם נצמדים אל מקום אחד, לא
שונים מן הצמח הצומח. חיות רבות וקטנות מאד נמצאו בין האינפוזאריות (חיות
היציקה) והן נצמדות אל חוט פתיל דק אשר פעם יתכוץ ופעם ישתרע, ובהתכוץ החוט
ובהשתרעו, כן תלכנה אתו גם החיות ההן וגם תעצורנה כח לנטות ימין ושמאל בכל
המקום אשר החוט מגיע; וחיות כאלה נמצאות עשרים או שלשים במספר על פני החוט
האחד, ועין האם היושבת בראש משגחת אליהן, והיא לא תט ימין או שמאל ולא
תָנוע ממקומה; וזה האות כי חיות הנה, כי פה להן לאכול ואצטומכא לעכל ואברים
אחרים, ובכל אלה אתה רואה כי נצמדות הן אל מקום אחד כמשפט הצמח הצומח על
הארץ.





כה. תולדות בעלי־החיים

לא אך החיות הנאמרות נצמדות אל מקום אחד כמשפט הצמח, כי
עוד חיות רבות קטנות עם גדולות, אשר איים רבים וגדולים יקומו על פיהם בלב
ים, גם הן נצמדות אל מקום אחד. – בלב ימים מתנשאים במדינות החמות איים
גדולים וארצם ארץ נושבת; ומי עשה את עפר הארץ הזאת ויבן את אדמתה? הלא
השרצים הקטנים הנקראים "פוליפוס” (מרבי־רגלים)! כי השרצים האלה מקיאים קיא,
והקיא יֵהפך לאבן ולקליפה מוצקת; השרצים האלה יחיו לפלגותיהם משפחות משפחות
לבד, וקליפותיהם אשר יעשו, תתחברנה יחדו, ורבוא רבבות שרצים יהיו לאבן אחת
ואל קליפת האבן יהיו השרשים מצומדים; וכאשר ירבו ויפרצו, כן תגדל האבן
ותצמח ותהי פוריה וענפה ומטות עוז לה, כאחד העצים בגן אשר לו רב דליות,
והשרצים הזקנים ימותו והשאירו את קליפותיהם לדור נולד, ובניהם אחריהם יקימו
בתיהם על פני קבריהם והיו לדור חדש, והאבן תלך הלוך וגדל, מן הקרקע אשר בים
ועד פני המים ממעל ושם תשתרע ורחבה ונסבה למעלה והיתה לסלעי אלמוגים,
והסלעים האלה יהיו למגור לכל יורדי הים באניות כי אניות רבות תְּנֻפַצְנָה
אליהם; אז יגדלו הסלעים והיו לאיים גדולים בלב ים, ומרבי הרגלים

נצמדים אליהם ואחוריהם לא יראו בלתי אם פניהם לבד, ושם להם אברים לצוד בם אכל לנפשם.

מלבד חיתו פוליפוס אלה נמצא עוד רבים אשר יצאו מתחת יד
הצמח ועד ממשלת החיה לא באו עוד – והיה אם ישים עתה הקורא אל לבו כי גם
החיות הגדולות אשר בארץ לא תהיינה בלתי אם על פי הצמח אשר יבוא אל פיהן,
וכי חמרי הצמח הם חמרי כל החיה אשר בארץ, או אז תעלה המחשבה על לבו לחשוב
למשפט כי החיה היא הצמח אשר השלים חקו ויעל מעלה אחת במעלות החיים,
ולרגלי המחשבה הזאת יבָקע רעיון חדש בקרב לבו, לאמר: מי יודע אם לא היו
ימים וכל בעלי־החיים אשר כיום הזה עוד טרם היו, ואך הצמח לבדו היה בארץ,
והצמח הזה השלים את חקו מעט מעט ויהפך על יד על יד ויהי לבעל חיים,
בעלי־החיים גם הם הלכו להשלים את חקם וכאשר עלו מעלה נברא מהם האדם? – ואם
קטן הרעיון הזה אליך הקורא ומוזר בעיניך, הנה ראש מחקרי החוקרים הוא, וכל
החוקרים הגדולים אשר בארץ הגו בו באמונה וימצאו גם עדים אשר יעידו לו לאמר:
אבנים ישנות נמצאות בארץ אשר עקבות הצמח נִכּרים בהן, ועקבות בעלי החיים
חסרו, וזה אות כי היו ימים בארץ, זה רבוא רבבות שנים, ואז פרץ הצמח לרב
בארץ, ובעלי־החיים עוד טרם היו; ויען כי הצמח יוכל להיות לארץ גם באין
בעלי־חיים, ובעלי־חיים לא יוכלו להיות באין צמח, לכן לא משאות שוא ומדוחים
יחזו להם אלה אשר יחשבו כי מבטן הצמח יצאה כל הנפש החיה. וזאת שנית להם
לעד: כי נמצאות אינפוזאריות (חיות־יציקה) בארץ, אשר אם נצוק מים על פני
עלים יבשים, או עשב או חציר הנתונים אל תוך כלי, ונניח אותם למשמרת עד אשר
יבאשו המים עליהם, אז תראינה עינינו על פי קרן חזות חזקה רבוא רבבות חיות
קטנות בקרב כל נטף מים, והן חיות היציקה.

ובכל זאת לא נוכל לחלוט ולהקים דבר על פי שנים עדים אלה!
תולדות בעלי־החיים נסתרות מנגד עינינו, ודברי הימים מקדם כספר החתום לנו
ולא יצלח איש לקרוא בו; ובדבר חיות היציקה הנולדות על פי יציקת המים הוכיחו
החוקרים החדשים למדי כי ביצות קטנות נמצאות על פני העלים והעשב והחציר ההם,
והביצות האלה לא תֵראינה לעינים, ועל פיהן תחיינה החיות האלה, והחיות האלה
פרות ורבות מאד מאד.





כו. בְאֵין הורים

החוקר עהרענבערג הוכיח למדי כי חיות היציקה יוצאת מקרב
ביצים; ואולם חיות אחרות נמצאות בארץ אשר עליהן יאמר כי באין הורים
תבאנה לאור באור החיים. – כי יש אשר נמצאים תולעים חיים במעי הבהמה והאדם,
או ילדים יחלו במחלת התולעים או אנשים מלאי ימים יחלו במחלת התולעת־הבודדת
(באנדוואורם, Taenia) והתולעת הזאת נפש חיה היא
וארכה אמות אחדות, ומי אפוא הביא את התולעים האלה אל קרב המעים? הן דרך
אחרת אין למעים זולתי דרך הפה והאצטומכא ובם לא עברה התולעת מעולם, ואיככה
אפוא קמה בקרב המעים? הן לא נמצא את התולעת־הבודדת בכל מרחבי הארץ זולתי
בקרב המעים, ומן המעים וחוצה להם לא תחיה, ומי אפוא הביאנה עד הלום? האמת
נכון הדבר כי באין הורים נולדה במקום הזה ואנחנו לא ידענו? ולא אך את
התולעת הבודדת מצאו חוקרי הגוף, כי אם גם תולעים אחרים ושונים מאד ואב ואם
אין להם וגם ביצה לא ילרתם כי מצאו אותם בקרב הכבד ובקרב המוח אשר
לבעלי־חיים שונים, ומי אפוא הולידם? – יש אשר תבוא מגפה על הצאן, ועינינו
תראינה כי באחוז אותן השבץ תרקדנה במעגלה סביב סביב, והמחלה הזאת באה להן
לרגלי תולעים אשר נולדו במותן ונודעת בשם מחלת הרקידה (דרעה־קראַנקהייט),
ואיככה אפוא באו התולעים אל תוך הצאן אם לא נהלוט כי נולדו בקרבן באין
הורים ובאין ביצה?

אכן לו היה כדבר הזה, כי אז היה לנו אור הדש לראות את
ראשית היצירה ולדעת איך נולדה הנפש הראשונה; והנה בא החוקר זיעבאָלד וימגר
לארץ את כל ההשערות האלה, וכל הבנין אשר בנו להם בעלי הדמיון מט ויפול. –
בטוב טעם ודעת הוכיח זיעבאָלד כי כל התולעים הנמצאים במעי כל נפש חיה, גם
הם מביצים נולדו, ואך הליכות נפלאות היו להם עד אשר באו אל קרב המעים
פנימה; אז אמר להוליד את התולעת־הבודדת גם במעי הכלב, תחת אשר עד היום ההוא
לא היתה בלתי אם במעי האדם לבד, ויקח לו כלב ויאכילהו פרקי מוח ממוח הצאן
שחלו במחלת הרקידה, ותהי התולעת הבודדת במעי הכלב ההוא; ואחרי כן הוכיח
לעין כל כי התולעת בעודה במוח הצאן או בְּכָבֵד השור, קטנה היא כגרגיר קטן,
ובבואה למעי הכלב תהיה לתולעת בודדת גדולה וארֻכה, ועוד הוסיף להוכיח
כי עוברת התולעת את האצטומכא ולא תעֻכּל בה ולא יאונה לה כל און עד
בואה אל תוך המעים, ושם תגדל ותהיה לתולעת כלילה ושלמה. – על פי מחקרי
זיעבאָלד נבין כיום הזה כי התולעים בהיותם קטנים מאד. יחדרו לבוא לתוך הבשר
אשר לכל בשר, ומן הבשר יבאו אל תוך הדם, והדם ישלח אותם אל המוח ואל הכבד
ואל יתר החלקים אשר בגוף, ופרקי המוח ופרקי הכבד האלה אם יהיו למאכל לאחת
החיות, יולידו בה תולעת בודדת גדולה וארְֻכּה אמות רבות, ועל פי הביצים
אשר בה תגדל ותפרץ מאד מאד, ועל פני כל המעים נפלה. ובכן אנחנו רואים כי גם
התולעים לא יחיו בלתי אם הורים או ביצים החיו והולידו אותם.





כז. תולדות חיי החיה על פני האדמה

ימים רבים היו לחוקרי הטבע ללא אמת וללא משפט, וישפיקו
בילדי נכרים לאמר כי יש אשר יוָלד יצור ואב ואם לא יהיו לו, עד שקמו
החוקרים החדשים ויוכיחו בטוב טעם ודעת כי אך משאות שוא ומדוחים הָנחלו
להם החוקרים ההם ולא יהיה כדבר הזה עד עולם; ולכן כאז ובעתה עוד לוטים
בעלטה דברי ימי ראשית החיה, ואך זאת עלתה בידם להוכיח למדי כי לא כל החיות
הנמצאות על פני האדמה עתה נמצאו גם בימים מקדם, וכי המינים השונים קמו
ויהיו לעתים שונים, מין אחר מין. – האדם גם הוא נחשב בין המינים אשר נבראו
באחרונה, ועל פי חקירות רבות הצליחו החוקרים להוכיח כי כל מיני בעלי־החיים
נבראו במשטר וסדר, מין אחר מין.

בקרב קליפת האדמה, שהיא אם כל חי וקבר לכל היקום, נמצאים
עוד עתה שרידי פליטי כל היקום וכל הנפש אשר היו עליה בשכבר הימים; גם
קליפות וגם קשקשים, גם עצמים וגם שנים, גם פרסות רגל וגם צלמי חיות שונות
נמצאים בקרב האדמה, וכל אלה נהפכו לעפר על פני קרקע האדמה וקרקע הים ואחרי
כן היו לאבן מוצקת; גם שרצים שלמים נמצאו, והם סגורים בתוך אבני אלקטרון,
כי לפנים היה במקום האבנים האלה שְׁרָף נוזל ונגר ואחרי כן התקשה ויהי
לאבן; וכל האבנים האלה שונות מאד למיניהן, וימי שנותיהן שונים מאד, כי
הבינו החוקרים להבדיל בין אבן לאבן, ולערוך את ימי שנותיהן על פי רכסי
ההרים אשר מצאו; וככה הצליחו לדעת באר היטב כי בעת אשר אבני־הפצלות כסו את
פני האדמה, צמחו עליה מיני הצמח אשר היו לאבני־נחלים, ועל פני אבני הפצלות
ההן קמו מערכות אבנים אחרות והן היו למעון לצמח ולבעלי־חיים; וככה הצליחו
להבדיל בין האבנים החדשות ובין הישנות, ועל פיהן יקימו דבר להורות מי
מבעלי־החיים היו מן הראשונים ומי מן האחרונים. – על פי כל החקירות האלה צלח
חפץ החוקרים בידם לבאר באר היטב כי בימים הראשונים היו על פני האדמה מיני
צמח ובעלים חיים אך מן המינים השפלים, וברבות הימים קמו מיני צמח
ובעלי־חיים מן המינים הרמים, ואך במערכות האבנים העליונות נכרו גם עקבי
מיני הצמח והחיה הנמצאים בארץ בימינו עתה, ושרידי פליטי האדם נמצאים במערכה
העליונה, וזה אות כי האדם נברא באחרונה, ובכן אפוא נראה כי עלו היצורים
מעלה מעלה: בראשונה נבראו המינים השפלים ואחרי כן המינים הרמים. הנה כי כן
נראה כי מרבי־הרגלים (פוליפוס) נחשבים על היצורים השפלים, כי יצורים כמו
אלה יחיו גם אחרי אשר נגזור אותם לגזרים, כמשפט הצמח הצומח אשר אם נכרות
ממנו ענף או שתיל לא ימות גזעו; אחרי היצורים האלה קמו יצורים רמים מהם כמו
החלזון ובעלי הקונכא ודומיהם, אשר עצמות אין להם בקרב כי אם מחוץ בדמות
נרתק וקליפה; אחרי כן קמו היצורים אשר פרקים וחוליות להם, כמו הסרטן והעקרב
ודומיהם; אחרי כן קמו היצורים אשר עצמות להם בקרב, והם בעלי השדרה, כמו
הדגים והצפרדעים והצבים; אחרי כן קם העוף למינהו, ואחרי כן נולדו היונקים
המולידים בצלמם כדמותם, ואחרי כן – בימים האחרונים – נברא
האדם3.

אנחנו לרגלי המלאכה אשר לפנינו, לא נוכל להרבות מלים, ורב
לנו אם יראה הקורא ולבבו יבין כי מינים רבים היו בימים מקדם מן היצורים
השפלים, והם עלו בתהו ויאבדו ועתה כמעט אבד זכר להם ויתנו מקום למינים
חדשים וליצורים רמים מהם; ואף גם זאת יראה כי אין לנו כל אות ומופת להוכיח
כי יצאו יצורים רבים מקרב יצורים שפלים, ואנחנו כיום הזה נדע את
תולדות חיי החיה ואת מקורם לא נדע.





כח. ההרגשה והתנועה אשר לבעלי־חיים

אין מקום אשר עליו יאמר כי הוא זה הגבול בין עולם הצמח
ובין עולם החיה, כי יש חיות דומות אל הצמח מאד מאד ויש אשר לא נדע למי הן,
הלנו בעלי החיים אם למיני הצמח? ובכל זאת נבדלו חיי החיה מחיי הצמח מן הקצה
אל הקצה. – הצמח יאכל ויוליד בצלמו כדמותו ומלבד שני הדברים האלה לא יעשה
דבר תחת אשר בעל־החיים גם אכול יאכל וגם הוליד יוליד, ונוסף על אלה גם
הרגשה וגם תנועה לו, ובשתי אלה יִבּדל מן הצמח עד מאד כי לרגלי
שתי הסגלות האלה יוצאים חוצץ גם כחות אחרים, והכחות האלה יעלו מעלה מעלה,
לפי תכונת כל חיה ער האדם הגדיל. – אכן מצאו החוקרים את ההרגשה ואת התנועה
גם במערכות הצמח, כי ירגיש הצמח את האור המתוק ולפי האור יט את עליו ואת
ענפיו. וגם תנועה לו, אחרי כי גרגיר האבק אשר בציץ ירחיק לפעמים נדוד וילך
עד הציץ השני הרחוק ממנו; ואולם שונה משפט ההרגשה והתנועה הזאת, כי הן לא
על פי החפץ והרצון תִוָלַדנה כי אם על פי ״ההתעוררות" אשר יתעורר הצמח,
כמשפט עורקי הבשר אשר יתעוררו אם נתגרה בם על פי זרם עלעקטרי, תחת אשר
בעל־החיים יוליד הרגשה אשר ידע אותה בנפשו ותנועתו תהיה על פי הרצון
והחפץ.

אבן־הפנה להרגשת בעל־החיים היא הדעת וראשית דבר התנועה
הוא הרצון, ובכן טוב עשינו לוּ אמרנו כי מותר החיה מן הצמח הוא הדעה
והרצון; ואולם עלינו לזכור ונתון אל לב כי גם הדעה וגם הרצון הם דברים אשר
עד היום הזה לא נדע עוד את תכונתם, אם כי כל איש יודע אותם ויחזם מבשרו, כי
לא הצליחו עוד חוקרי הטבע להערות את מקורם ואך “הפילוסופים” לבד התעשקו על
אדותם איש עם אחיו, ואנחנו לא נוכל להשפיק בילדי נכרים אלה כי נכריה לנו
עבודתם ולזרא היו לנו הפילוסופים והתפלספותם גם יחד. הפילוסופיה מעודה ועד
היום לא עשתה ולא גלתה עוד דבר אשר יהיה לברכה בקרב הארץ, ואין לנו גם
המצאה אחת אשר נאמר עליה כי היא זאת או כי על פי הפילוסופיה היא שומה, תחת
אשר חוקרי הטבע לא רעו רוח כי אם עשו נסיונות ויבחנו ויראו פעליהם בעיניהם,
לכן ניטיב לעשות אם תחת ״ידיעה״ נקרא בשם ״הרגשה״ ותחת ״רצון" נאמר
״תנועה״, והקורא ידע מהיום והלאה כי בדברנו בדבר ההרגשה אשר לבעלי־חיים
ירזמון מלינו אל הרגשתם הבאה על פי דעתם בנפש, ובאמרנו תנועה נחשוב את
התנועה. אשר יעשה בעל־החיים לרצונו ולחפצו.

גם הצמח יחיה – אבל חייו אינם חיים, כי לא ידע הצמח שהוא
חי ולא יבקש את חייו, ולכן יצמח ויגדל ויגוע וימות, והוא לא ירגיש דבר, וגם
גיל וגם מכאוב וגם רעב וגם צמא לא יהיו לו; אכן שונים ממנו חיי בעלי־החיים,
כי גם הילד במעי אמו יחוש את הכאב בבשרו, וכל חי יבקש חיים וירחק מן המות,
ודין ודברים לו עם העולם אשר מסביב לו; גם הצמח יחיה – אבל הצמח לא ינוע על
פי חפצו ורצונו, תחת אשר בעל־החיים ינוע ויתהלך גם הנה והנה, פעם בכה ופעם
בכה, כאשר יהיה הרצון ללכת שמה ילך, והטבע נתן לו אברים ללכת ולנוע בהם,
לרצונו ולחפצו – כיום הזה והחוקרים אינם יודעים עוד את מקור הסגלות הטובות
האלה, ובעת אשר שפתם אתם להגיד אותיות לאחור ולחשב את תנועות אחר הכוכבים
סביב לשמש, הנה לא ידעו ולא יבינו להגיד מראש את תנועות הזבוב אשר יבוא
לעופף על פני השלחן; ואך אחת היא אשר הצליחו למצוא הפעם ולדעת אי זה המקום
בקרב הגוף ששם נמצאו שתי הסגלות האמורות ושם מכון לשבתן.





כט. מקום ההרגשה בגוף בעלי־החיים

מקום ההרגשה והתנועה בגוף החי הוא המקום אשר שם יתלכדו כל
העצבים יחדו והיו לדבר אחד, ולו נקרא מוח; המוח יחוש וירגיש, נתון הכאב
והשמחה, הרעב והצמא; והיה בעלי־החיים אשר אינם ממערכת היונקים ומוח אין
להם, והיתה להם השדרה במקום המוח; כי זאת אפוא חקרו החכמים אשר מקום ההרגשה
הוא בקרב ראשי העצבים ובקרב המוח ובקרב השדרה, אם כי האיש החולה באצבעו לא
יאבה האמין כי לא בקרב האצבע נמצא הכאב ומקומו במוח, ואולם הנסיונות אשר
בעינינו נראה יום יום מעידים לנו כדבר הזה.

בבתי־החולים ובבתי החפשית נראה יום יום אנשים חולי יד או
חולי רגל או כל מכה ומדוה אשר יהיו, והרופאים לא ימצאו מזור להם בלתי אם
בהמול להם חלק הבשר אשר עליהם יכאב והיה ביראם לנפש החולה כי יגדל כאב הפצע
אשר יפצעו את בשר החולה עד מאד, יפילו עליו תרדמה על פי סמי רעל אשר ישקוהו
או על פי סם "חלאָראָפֿאָרם” והסמים האלה יקחו ממנו את הרגשתו ואת תנועתו
למען אשר לא ירגיש ולא ידע את הכאב החלאָראָפֿאָרם הוא סם חימי נוזל ונגר
אשר יושם בקצה מטפחת ואת המטפחת ישימו אל מול פני החולה או יעבירו אותו על
אפו או למו פיו, ועלה האד מן הסם ובא אל הפה או אל האף ומשם אל הריאה,
ובקרב הריאה לא יעשה דבר; מן הריאה יבוא אל תוך הדם וגם שם לא יעשה דבר; עם
הדם יבוא אל הלב וגם שם לא יכביד אכפו על הדפק; ומן הלב ירוץ על תקופתו דרך
הגידים וכל פעולה לא תצא לרגלו, עד אשר יבוא אל תוך המוח, ופתאם והנה
חדלה ההרגשה מקרב המוח; אז יוכלו הרופאים לגשת אל הנרדם ולכרות ממנו יד
או רגל, או למול את בשרו או לנסר את עצמותיו בשכינים אשר בידיהם והוא לא
יחוש ולא ירגיש ומשפט חייו ברגעים ההם כמשפט חיי הצמח אשר גם הוא לא יחוש
ולא ירגיש דבר, וככלות כל המעשים אשר יעשו הרופאים, וביראם לנפש החולה כי
החלאָראָפֿאָרם יחל לעשות פעולותיו גם לרעה, יביאו לו מעט אמאניאק. ובהריחו
בו, יתעורר מתרדמתו וייקץ ולא ידע דבר מכל הנעשה, ולולא הכאב הנולד ברגעים
ההם לרגלי המחץ, כי אז לא ידע האיש גם עתה כי עשו לו דבר; ולוּ יצליחו עתה
החוקרים למצוא תחבולה לחבש את המחץ ולרפאותו בקרב רגעים מעטים, כרגעי
החלאָראָפֿאָרם, כי אז לא היה כל מכאוב וכל נגע להנמולים גם אחרי הקיצם
משנתם.

אכן עוד שלמים וכן רבים יאמרו כי אמנם יש כאב להחולה הנדהם
והוא אך הרגיש לא ירגיש אותו בהנתן לו סם חלאָראָפֿאָרם, וגם המחץ והבשר
הנמול יכאב עליו מאד ואך תרדמתו גדולה וחזקה עליו ולכן לא ידע אותם; אבל לא
יצדקו האנשים האומרים ככה, כי לא כן, ואנחנו לא נָוָאֵל לאמר כי האיש
הישן על משכבו יתענג על ספר יפה אשר נקרא לפניו, או יתענג אם נשים לפניו
תמונה יפה המרהבת בת עין, כי אין כל תענוג לאיש הישן, אחרי כי אין לו כל
הרגשה להרגיש את התענוג; וככה לא יהיה גם כאב להחולה, אם מוחו אין אתו, כי
מקור ההרגשה הוא המוח ואם עליו באה שואה, לא ירגיש האדם ולא יחוש דבר. –
נוסף על אלה נמצא עוד אותות רבים אשר יוכיחו לנו כי מקור ההרגשה הוא המוח,
וחלי האצבע הוא אך הנסבה אשר על פיה יחוש המוח את הכאב, כאשר תראינה
עיני הקורא בפרק הבא.





ל. אי זה מקום הכאב?

לפעמים נראה אנשים פצועים השבים משדה מלחמה, או אנשים
נמולים אשר מלו הרופאים את בשרם ויכרתו ממנו רגל וכרעים ושוק, והמה יתאוננו
באזנינו גם אחרי המעשה כי יחושו מכאוב בכף הרגל או בבהן או ביתר חלקי האבר,
אף כי האבר כבר נכרת ואין, ואנחנו לא נאמין למשמע אזנינו ונשאל את נפשנו:
ההשתגעו האנשים האלה, אם ישקרו לנו, כי יאמרו אשר יש להם מכאוב בכף הרגל או
בבהן והכף והבהן כבר נכרתו מהם ואינם? הדבר הזה היה לפלא מאז מעולם, ורבים
האמינו אמונת הבל כי יש דין ודברים לאברים איש עם אחיו גם אחרי אשר התפרדו
איש מעל רעהו, עד שקמו החוקרים החדשים וימצאו פתרונים לאמר:

אם יגוף איש בשרו או יפצע אצבעו, אז יהיה הפצע הזה הסבה
לכאב יען כי פתילי העצבים אשר באצבע נפצעו גם הם, והעצבים הולכים אל המוח,
וכל אשר יעבור עליהם יעבירו אליו, ושם בקרב המוח תקום הרגשה להרגיש את הכאב
הזה ושם מקומו, ואך לרגלי ההרגל אשר יתרגל האדם דבר יום ביומו ולרגלי הדעת
אשר בנפשו לדעת על פי ההרגל כי האבר הפצוע הוא סבת הכאב, יתעורר בו כח
דמיונו לחשוב למשפט כי בקרב האבר ההוא נמצא גם הכאב, אם כי מקומו במוח;
וכמשפט הדבר הזה כן משפט העין והאזן. – גם העין לא הראה את הדברים אשר סביב
לנו, כאשר יחשוב האדם, ואך על פני הקיר הפנימי אשר בקרב העין משוחה תמונת
כל הדברים הנמצאים אשר ישלחו את קרני אורם אל תוך העין, והקיר הזה עשוי
שבכת עצבים דקים מעשה רשת ההולכים אל המוח, ושבכת העצבים הזאת מביאה את
רשמי התמונה הקטנה אל המוח להטביע אותם בו; ובכן דעת לנבון נקל כי לא את
הדברים החיצונים תראה העין כי אם את תמונת הדברים מבעד; ובכל זאת יעיד לנו
ההרגל אשר התרגלנו והנסיון דבר יום ביומו, כי הדברים הנראים לא נמצאים בתוך
העין פנימה כי אם מחוצה לה משפט האזן כן הוא: אם נשמע נגינות נוגנים, יעלה
מהן כל קול וקול עד עור־התף אשר בקרב האזן להרגיזו ולזעזעו, ולרגלי הדבר
הזה לא נשמע את הקולות אשר בחוץ כי אם את הקולות אשר באזן; ובכל זאת נדע על
פי ההרגל והנסיון כי לא בקרב אזנינו יושבים המנגנים כי אם מחוצה להן,
ואנחנו נחליף כפעם בפעם את הסבה בפעולה. הנה כי כן נאמין כי כאב האצבע
הבא מן המוח נמצא בקרב האצבע כי כן התרגלנו; ולכן גם אחרי אשר נכרתה רגל
איש, ובבשרו נמצא עוד מיתר העצב היורד מן המוח עד בהן הרגל, יחוש האיש את
המכאוב בבהן הרגל כאז וכעתה, וברגע אשר יתגרה בעצב ההוא, יתעורר בו הכאב,
כי העצב יביא את רשמי המעשה עד המוח והוליד את הכאב, ואחת היא אם נכרת האבר
ואם לא.

אמנם נחמדים מאד הנסיונות אשר יעשו הרופאים כפעם בפעם והם
נאמנים מאד ולא יחטיאו את המטרה, ולכן נביא את האחר למשל: יש אשר נטל על
הרופא לברוא אף לאיש אשר אפו חרום או שרוע, ואז יפצל מן העור אשר על
מצח האיש, ואת העור המפוצל לא יקרע כליל כי אם מודבק יהיה אל בין גבות
העינים, ואחרי כן יתפור אותו ויצמידהו וידביקהו ביד חרוצים אל מקום האף,
וברבות הימים יהיה העור הזה לאף צמוד ומחֻבר אל מקומו היטב, ובין כה
וכה יֵרפא גם המחץ אשר על פני המצח; ואם ביום המעשה נתֵן לאיש ההוא סם
חלאָראָפֿאָרם, לא ידע דבר מכל הנעשה ובהתעוררו מתרדמתו והרופא חפץ לעשות
את נסיונותיו וצוה אותו הרופא לשוב ולסגור את עיניו, ובמחט אשר בידו יגע אל
ראש האף החדש והיה אם ישאל אותו: אי זה המקום אשר שם ירגיש את המחט ומגעו?
וענה האיש ואמר: בראש מצחי במקום השער! ואם יוסיף הרופא להעביר את המחט על
פני האף מלמטה למעלה וישאל את פיו, וענה האיש ואמר כי ירגיש את הכאב במצחו
למטה מן השער; וזאת לו על פי ההרגל, יען כי התרגל תמיד להרגיש את זעזועי
העצב ההוא אך על פני המצח לבד, ולכן לא חדלה ההרגשה הזאת גם עתה, עד אשר
ישלם מעשה האף כליל ולא יהיה לו עוד כל דין ודברים עם עור המצח
ממעל.





לא. נוספות בדבר ההרגשה

עוד נסיון אחד נשים לפני הקורא ואחרי כן נחדל, וגם הנסיון
הזה עד כי לפי משפט המוח כן נרגיש, כי מקום ההרגשה הוא בקרב המוח. – קח לך
עדשה ושים אותה על פני השלחן, ואחרי כן שַׂכֵּל את אצבעותיך, ושמת את
האצבע התיכונה על פני האצבע הקרובה אליה, ומששת בשתי אלה את פני העדשה
וגלות אותה על פני השלחן אנה ואנה, והיה אם כה תעשה, וחשת בנפשך כי שתי
עדשות נמצאות מתחת לאצבעותיך, וכמעט לא תאמין למראה עיניך כי אך אחת לפניך;
ואם תשיב את אצבעותיך על מכונן וגלות בהן את העדשה הנה והנה, וידעת והרגשת
כי אך אחת היא, ואך אם תשוב לשכל אותן ושבה אליך ההרגשה להאמין כי שתים תחת
אצבעותיך והן רחוקות אשה מרעותה כחצי זרת, ואיככה יהיה כדבר הזה? הלא קל
הדבר למבין: אם תגע אצבע אל אחד החמרים יתעוררו עצביה הדקים מפני עקת הבשר
אשר יעיק אותם תחתיו, והעצבים האלה עולים עד המוח והוא מרגיש את המעשה
הנעשה; והיה אם בשתי אצבעותיו נגע אל אחד החמרים כאחד לגולל אותו פעם בכה
ופעם בכה אז יביאו עצבי האצבע האחת ועצבי האצבע השנית את הבשורה הזאת אל
המוח ברגע אחד, ולכן נאמין כי שתים נמצאו תחת האצבעות, ואך כאשר תהיינה
האצבעות על מכונן, אז לא תעשינה הבשורות השתיים הבאות כאחד כל רושם על פני
המוח, יען כי גם והנסיון יעמדו לנו ולא יתנו לדמיון כוזב לשלוט בנו שלטת. –
כי כן נחוש כשתי עדשות תחת האצבעות, ברגע אשר ישלוט בנו הדמיון לבד וכאשר
ישוב ההרגל אלינו לא נרגיש בלתי אם אחת; ואנחנו לרגל המלאכה אשר לפנינו לא
נוכל להכביר מלים בזה, ונפשנו קותה כי יבין הקורא את אשר לפניו, ובידיו
יעשה את הנסיון וישכיל אליו, ורוח מבינתו יגיד לו את אשר תקצר
לשוננו להגיד.

אלה המה חקות ההרגשה בגוף החיה – ומלבד זאת נבדל בעל־החיים
מן הצמח גם בתנועתו, ואנחנו נעביר לפני הקורא גם את דברי התנועה וחקותיה
ומשפטיה, למען דעת ולמען הורות כי גם היא לא תהיה בקרב הגוף בלתי אם על פי
העצבים. אבן טרם נגש אל המלאכה הזאת, עלינו להראות גם את זאת, כי שונה החיה
מן הצמח גם מלבד ההרגשה והתנועה המבדילות ביניהם.

כל בעלי־החיים יאבדו לזמן מצער את הרגשתם ואת תנועתם, והוא
הזמן אשר יתנו שנת לעיניהם, ואז ישוו וידמו אל הצמח אשר גם הוא יחיה ואך
הרגשה ותנועה אין לו; ואף גם בזאת יאבד כח המוח לבעל החיים ותשוהו אל הצמח:
כי ירד איש במלחמה וחץ או כדור עופרת יטבע בקדקדו ונגע אל המוח; אז יפול
האיש ולא יוסיף קום ולא יפקח את עיניו, ואם נמהר להביאנו אל בית החפשית
נראה לפעמים כי לא ימות לשחת ואך הרגשה ותנועה לא תהיינה לו וחייו יהיו
כחיי הצמח; מזון לא ישאל ומים לא יבקש, ואם נשים מזון אל תוך פיו יבלענו
ואם לא נשים אליו, ימות מקץ ימים אחדים, כמשפט הצמח אשר ימות אם אוכיל לא
ינתן לו, וגם רוח ישאף אל קרבו ויעַכּל את המזון ויפלט חמרים נבאשים ככל
המעשים אשר יעשה הצמח; והיה אם נוציא את הכדור מתוך קדקדו ביד חרוצים, יש
אשר לפעמים נצליח להשיבו לתחיה, ויפקח כרגע את עיניו ויביט סביביו ולא ידע
מה הגיע אליו – וזה אות כי כחיי הצמח היו חייו; ובכל זאת שונים ונבדלים
החיים האלה איש מאחיו מאד מאד כאשר תראינה עינינו.





לב. אותות חיי הצמח בקרב בעלי־החיים

יש אשר לפעמים יחיה בעל־החיים כצמח הצומח, כאשר נוכחנו
לראות בפרק האחרון; אכן לא אך בנתנו שנת לעיניו או בחלוף חץ את רקתו, כי אם
גם בהיותו בריא אולם ועיניו פקוחות, כי על כן נמצאים בקרב הגוף החי גלגלים
ואופנים העושים מעשיהם מעשה מכונה, והגוף לא ירגיש את המעשים האלה ולא
לרצונו הם ולא על פי חפצו יהיו. האדם יאכל וישת, ישאף רוח ויפלט את גללו,
ובעת האכילה יודע הוא ומרגיש את הדבר אשר הוא עושה ולרצונו יעשנו; לפעמים
ינזר מן הלחם ומן המים ימים מספר, או יתאפק משאוף רוח רגע אחד, או ישקץ את
נפשו בטמאתו עד מועד שמור אתו, ואולם לא לעת רבה יעשה כמעשים האלה, כי כח
גופו מבית יצוה עליו לאמר: עד פה נתונה הממשלה בידך וברצונך ולא תוסיף; ומן
הגבול הזה והלאה תחדל ממשלת רצון האדם והרגשתו, ושם נעשים המעשים גם בלי
רצונו ולפעמים גם נגדו, והיה כאשר תחדל ממשלת הרצון וההרגשה, והיו חיי האדם
בחיי הצמח, חיים שאין בהם רצון.

אם פתך אכלת והיא עודנה בין שניך, תוכל לשוב ולהקיאה אם
חפצת; ואולם אם עברה הפת מזה ותבוא אל תוך לועך מן הגבול והלאה, אז
אנוס אתה לבלוע אותה, אם לרצונך ואם כנגד רצונך; אז תבוא הפת אל בינות
לגלגלי המכונה העומדת מחוץ להרגשתך ולחפצך, ובאה אל האצטומכא ואתה לא תרגיש
ולא תדע, והאצטומכא תאכלנה ואתה לא צוית ולא תעצור בעדה, ומן האצטומכא תבוא
אל המעים ואתה לא פקדת, והיתה למיץ חָלב ולגללים ואתה לא ידעת, ומיץ
החלב יבוא עד גידי הלב ואת פיך לא שאל, ושם יהיה לדם ובא אל הלב והלב יעבוד
עבודתו שבעים שנה או מאת שנה ואתה לא ידעת בהיותו ובחדלו; וגם את הרוח תשאף
אל פיך לא לרצונך כי אם ביד חזקה, להביא את היסוד־החמוצי מן האויר אל תוך
הריאה ומן הריאה אל הלב והלב יוליך את הדם אל כל קצות גוך להחיותו ולגדלו
ואתה לא תרגיש ובתקופתו יקבץ את כל החמרים הנבאשים להוציאם החוצה ואתה לא
צוית אותו – הנה כי כן ידמה בעל־החיים אל הצמח הצומח באין הרגשה ובאין
רצון.

ובכל זאת נבדלים גם בזה חיי הנפש החיה מן הצמח, אחרי כי
גלגלי המכונה גם הם בקרב הגוף עושים את מעשיהם על פי העצבים, תחת אשר מיני
הצמח יחסרו את העצבים, ובזאת יבדלו איש מאחיו, כאשר תראינה עינינו.





לג. מערכת העצבים הנסתרת

מערכת־העצבים אשר תמשול ממשלה בקרבנו פנימה ואנחנו לא
נרגיש את מעשיהם ולא לפי רצוננו יהיו, לה יקראו החכמים בשפתם בשם
מערכת־העצבים הסימפַטית (לאמר: הנסתרת), ומכון שבתה בגוף החי בין קשרי
העצבים אצל מסגרת הריאה והלב ועוד במקומות שונים, ובכן אפוא זאת היא אשר
חקרו החוקרים: המוח הוא מכון לשבת העצבים אשר מהם תצא ההרגשה והרצון, וכל
המעשים וכל התנועות הנעשים לרצוננו ולפי חפצנו אשר נרגישם ואשר נדעם, ישימו
רשמיהם על פני המוח והוא המפַקד אותם; ואולם המעשים הנעשים בקרבנו לא
לרצוננו ולא לפי חפצנו ואשר לא נרגישם ולא נדעם, הם לא בפקודות שוטר ומושל
אחד יהיו כי אם בפקודות קשרי עצבים רבים המפוזרים והמפורדים גם בכה וגם
בכה, אצל הבטן ואצל האצטומכא ואצל הריאה ואצל הלב ועוד במקומות רבים וכן
שלמים, ולקשרי העצבים האלה נקרא ״סִימְפַטִיִים" יען כי נעלמים הם מנגדנו
ולא נדע במה כחם גדול, ואם כי נדע להבדיל בינם ובין העצבים האחרים, לא נדע
להגיד גם את תכניתם, וחכמי הרופאים יקראו לקשרי עצבים אלה בשמם היוני
״גַנְגְלִיִים" (גנגילון בשפת בעלי התלמוד), ואנחנו הן ראינו כי קשרי
העצבים האלה לא יתיחשו על משפחות המוח, אחרי כי ראינו את האיש אשר נטבע
הכדור במוחו ומלאכת המוח שבתה בעוד אשר גלגלי המכונה בקרב הגוף לא חדלו ולא
שבתו.

אכן דין ודברים גם לקשרי העצבים הנסתרים האלה עם עצבי
המוח, כי על כן נרגיש ונחוש את הרעב ברגע אשר תרעב האצטומכא למאכל, כי זאת
היא אשר מצאו החוקרים: חוט עצב אחד יוצא מן המוח ועובר את הגוף ונוגע זעיר
פה זעיר שם ובדרך הליכתו יגע גם אל האצטומכא והחוט הזה אשר יקראו לו
וואגוס' (לאמר: התועה), הוא יהיה כחוט הטלגראף להביא את השמועות מן
האצטומכא אל המוח, והיה אם שלום יהיה בקרב האצטומכא ישמור החוט לפיו מחסום
ולא ישמיע דבר למטוב ועד רע, ואם האצטומכא תשאל אכל (והאצטומכא הלא זוללה
היא מאז מעולם!), אז יביא החוט את הבשורה אל המוח, ואנחנו נרגיש ונחוש את
הדבר הזה ונדע כי היה רעב בקרב המחנה.

אמנם על נקלה יכלנו לקצץ את החוט הזה ולמנוע ממנו רעב עד
עולם, לולא נגע גם אל יתר החלקים אשר בגוף, ואנחנו על פי החוט הזה חיים. –
החוט הזה נוגע גם אל הריאה, ולכן יש אשר נשמת אפנו תכבד עלינו ברגע אשר
נראה מראה נורא וברגע אשר נרגיש את המראה; החוט הזה נוגע אל הלב ונותן
סדרים לתנועות הלב, ובעינינו נראה כי בשימנו לפנינו אחד מבעלי־החיים ונכרת
לו את חוט העצב הזה לשני עברי הצואר, אז יך לבו בחזקה וילך הלוך וזעף ולא
יחדל עד רגע מותו; ואם בזרם עלעקטרי נתגרה בו לעורר אותו, אז נוכל להחשות
את הלב ולתת לו דומית נצח; וכן אנחנו רואים כי החוט הזה נותן סדרים להליכות
הלב, ועל פיו יש דין ודברים בין הלב ובין המוח, ולכן דעת לנבון נקל כי
השמחה או החררה או ההתעוררות לא תשומנה פעולותיהן אך בקרב המוח לבד כי אם
גם בקרב הלב אשר ילך הלוך והכות שבעתים מבתחלה.

ובכן אנחנו רואים שלשה דברים: גם פעולות חיי בעלי־החיים
הדומות לחיי הצמח נבדלות עוד מהן על פי מעשה העצבים המעוררים את הפעולות
ההן; וזאת שנית כי מערכת העצבים הזאת עושה את פעולותיה בקרבנו בסתר ואין לה
דין ודברים עם הרגשתנו ורצוננו; וזאת שלישית כי לפעמים יביאו העצבים
הנסתרים האלה שמועות ובשורות אל המוח, ועל פי המוח נרניש ונחוש גם אנחנו
מעשים מן המעשים, שנעשים בקרבנו פנימה.





לד. העולם הפנימי והעולם החיצוני

העצבים הם ראש פנה להבדיל בין הצמח ובין החי, ולכן נכבדים
מאד מחקרי העצבים בעיני החוקרים, כי אמרו למצוא בהם את חידת החיים; ולא
יכולו, יען כי תכונתם וטבעם עוד נסתרים מנגד עינינו ואך פעולותיהם לבד,
כרֻבּן כן גלויות לנו; ובכן אפוא נעזב נא גם אנחנו את שיחתנו בדבר
תכונת העצבים, כי לא נראה פרי בעמלנו, ונשים פנינו לקראת פעולותיהם ששם
כביר מצאה ידנו.

הן בחנת אף ראית את פעולות העצבים להגדיל את הגוף ולכלכלו,
להעביר בו את הרוח אשר ישאף ולפלט גלליו אשר לא יצלחו, ועוד מעשים רבים
כאלה אשר בם ישוה החי אל הצמח, וכן ראית כי גם ההרגשה והתנועה תהיינה בקרב
החי על פי פעולות העצבים אשר מקום מועד להם בקרב המוח, ולכן נחשוב למשפט כי
בנפש תאוה תשמע את כל הדברים אשר חקרו החוקרים על אדותיהם; אפס לא נשים את
החקירות האלה לפניך, עד אם שמנו בראשונה את סגלות ההרגשה והתנועה וידעת כי
שונות הן כפעם בפעם.

מכל הנעשה בקרב הגוף פנימה לא ידע בעל־החיים ולא ירגיש
דבר והאדם שהוא החכם מכל חית הארץ, בהיותו בריא אולם, לא ירגיש את לבו מדי
הכותו אותו או את ריאתו בעשותה את מלאכתו או את פעולות האצטומכא והמעים
ומעשי הכבד והכליות ויתר חלקי הגוף; וכל אשר נדע על אדותיהם לא על נקלה בא
לנו, כי אם ברב מחקר ונסיונות עצומים אשר חקרו החכמים לפלגותיהם, ועוד כיום
הזה נמצא בקרב הגוף דבר אחד אשר לא נבין את תכליתו ולא נדע את מעשיו ואשר
כל מחקרי החוקרים מאז ועד היום לא הועילו ולא הצליחו למצוא את פרשת מלאכתו,
והדבר הזה הוא הטחול, ולו הרגשנו את פעולות כלי הגוף הפנימיים מדי
עשותם את מלאכתם כי אז ידענו גם את פעולות הטחול ולא מששנו עוד כעורים קיר.
– וכמשפט ההרגשה אשר לא הגיד לנו דבר מכל הנעשה בעולם הפנימי כן לא נוכל
להביא את הכלים הפנימיים לידי תנועה לפי רצוננו וחפצנו; ובכן אפוא נראה
כי ההרגשה והתנועה נבראו אך למען העולם החיצוני והן הולכות יד ביד עם
המעשים שנעשים מחוצה לנו ואין להם דין ודברים עם העולם הפנימי אשר
בקרבנו, ואנחנו כאשר נרגיש לא נרגיש בלתי אם את הדברים אשר מחוץ לגופנו ואם
נניע את אברינו לא נניע בלתי אם את האברים אשר לנו מחוץ לגוף. ובזאת יבוא
רעיון אל לבנו לאמר: בעל־החיים ימצא ערך חייו בקרב העולם החיצוני והצמח
ימצא ערכם בקרב העולם הפנימי.





לה. בעל החיים והעולם החיצוני

העץ לא ידע את נפשו בקרבו, ובקרבו ימצא את חייו ואת
צָרְכּם ככל אשר ידרש לו, אבל בעל־החיים יודע את נפשו ואת חייו ובקרבו
לא ימצא די מחיתו, ולכן גם מִבְנֵה גוו שונה ממבנה גו הצמח, והטבע נטל
עליו לשום לו דין ודברים עם העולם החיצוני אשר מסביב לו. העץ מצומד אל הארץ
ושרשיו הם שרשרות חזקות אשר יחברוהו אל מקום אחד וימנעוהו מבֹּא בארץ אשר
מסביב לו לקחת לו משם מחיה לנפשו, ואולם הטבע עשה לו את שרשיו אלה כעין
צנורות אשר ישפיעו לו כפעם בפעם את שפעת כלכלתו מן האדמה, ולכן לא נטל עליו
לנוע ולסור ממקומו ולשאת נפשו אל העולם החיצוני; אכן בעל־החיים אשר שרשים
אין לו ואשר בנפשו יביא לחמו ואשר עליו לנוע אל כל מקום ומקום להשיג די
מחיתו, לו שׂם הטבע כלים ללכת ואברים לנוע בם ועליו לשאת נפשו אל העולם
החיצוני העולם הפנימי לא יוכל למלא את שפקו, ולכן נראה כי בעל־החיים בגיחו
מבטן הורתו יודע ברגע הראשון להלוך נגד החיים, וברגעי חייו הראשונים יחדל
להיות צמח והיה לנפש חיה.

הילד בעודו בבטן אמו הוא כצמח הצומח ועל ידי הטבור נצמד
הוא אל בטן הורתו ועל פיו יבוא המזון אל קרבו, וגם האפרוח בקרב הביצה אשר
לבטן התרנגלת איננו נצמד, יאכל את חמרי הביצה על פי הצנור אשר בה, ועל כן
נקרא לָעֻבָּר במעי אמו ״פרי בטן" יען כי כפרי הנצמד אל העוקץ. נצמד
הילד אל הטבור אשר בבטן; וכאשר יגיח הילד ממעיה, תכרות המילדת את
שָׁרְרָהּ, וגם חיתו ארץ יכרתו בשניהן החדות את שרון אחרי אשר
יָלָדו. והילד הנולד יחדל כרגע לחיות חיי הצמח, וכרגע ידע לנוע אנה
ואנה ולבקש טרף לנפשו, העגל הרך לא יעמיק חקר ולא ירבה הגיון, וברגע הראשון
יפנה אל הפרה אשר הולידתו, ויפער את פיו אשר מעולם לא בא עוד כל מזון אל
תוכו, וישם אותו על שר הפרה ויינק ממנה.

החוקרים אינם יודעים עוד לעות דבר ולהגיד מה הגיע ליצור
הרך ואיך ידע כרגע את משפט רגליו אשר לא נסה עוד להציג אותן על הארץ ואת
משפט פיו אשר זה אך החלו לפתוח אותו, ויקראו לדבר הזה ״אינסטינקט" לאמר
״התעוררות״ או ״פעולות באין חפץ ורצון״ וכדומה; ואולם מה מנו יהלוך אם ככה
יקראו לו ואם לא, הן הוא עוד ערפל ישים חתלתו, והשם הזה לא יתן ולא יוסיף
לנו דבר, ואנחנו אך זאת ידענו: כל בעל־החיים החי על פני האדמה ישא נפשו אל
הארץ אשר מסביב לו ודין ודברים לו עם העולם החיצוני, כי על כן נבראו כל כלי
גופו ואבריו להיות לו לעזר בהתהלכו בארץ החיים, וברגע גיחו מבטן נתכנו
עלילות לכליו ולאבריו אלה, ונפשו לא תדע על מה ולמה. – חוקר אחד מחוקרי
הטבע הגיד לנו כי בהולידו אפרוחים בקרב המכונה העשויה לדבר, לעשות בם את
נסיונותיו ראה כי ראשית מעשה האפרוח היתה לגשת אל השלחן אשר עליו נמצאו
פתותי לחם, ומכסה השלחן עשוי חלק ומשוח בששר, ובכל זאת נקר האפרוח בפני
השלחן סביב סביב, וכל הרואה האמין כי טרף יבקש לו. ומדוע זה אפוא ינקר
האפרוח בפני שלחן משוח וְחָלָק? אם ינקר באשפה ובאדמה, נצדיק נפשו
ונאמר כי הוא ״האינסטינקט״ ובאין חפץ ורצון ידפוק אותו הטבע לבקש טרף
לנפשו, אבל אם ינקר בשלחן חלק, הן נראה כי גם האינסטינקט חלום הוא אשר השוא
ידבר. – ולכן אפוא עלינו להגיד כי האפרוח ינקר בשלחן יען כי אברים שם לו
הטבע, ואנחנו לא נדע מדוע ולמה.





לו. העולם החיצוני והמוח

בעל־החיים בבואו להתהלך בארץ החיים נתן לו הטבע כלים מכלים
שונים אשר על פיהם יתרועע אל העולם החיצוני; עינים נתן לו הטבע לראות בהן
את כל העולם ומלואו אשר מסביב, ואך אל נפשו פנימה לא יוכל להביט, ובעיניו
אלה יראה אור כוכבים הרחוקים ממנו רבוא רבבות מיל וידע כי יש תבל מחוץ
לגוו; והיה אם נשים אל לב כי בעודו בבטן נוצרה העין, במקום ששם לא יחדור
אור השמש לבוא והיא לו אך למותר, ואם גם זאת נשים אל לב כי לולא השמש שהיתה
לנו לא תצלח העין לכל מלאכה הלא נקנה תחבולות להבין כי יש דין ודברים
לבריאה קלה כזאת אשר נקרא לה ״עין" עם השמש הגדולה הרחוקה ממנה עשרים
מיליאָן מיל, וכי לא יבצר מזמה מן הטבע לברוא לו לולאות וקרסים לחבר שתי
בריאות כאלה יחדו. – גם האזן אשר נטע הטבע לבעל־החיים לא תצלח למלאכה אשר
בקרב הגוף ואך למען העולם החיצוני נבראה ואולם לא תגדל ממשלת האזן כממשלת
העין. – גם ריח נתון לבעלי־חיים ומלאכתו גם היא אך בחוץ, וממשלתו קטנה גם
מממשלת האזן. – גם טעם שׂם היוצר בחכנו לטעום מכל אשר יבוא אל פינו מן
החוץ. – וגם הוש משוש לנו למשש את כל אשר נמצא בעולם החיצוני אשר מסביב
לנו. לחמשת הדברים האלה אשר העברנו בזה לפני הקורא, יקראו בעלי האספּות בשם
״חמשת החושים״, אשר על ידיהם נצמדו חיי בעלי־החיים אל החיים אשר מסביב להם
בעולם החיצוני.

הטבע לא נתן לצמח את חמשת החושים האלה, יען כי חייו חיים
פנימיים הם תחת אשר בעלי־החיים יהיו גם חיים חיצוניים נוסף על
חייהם הפנימיים, ואך רק יצורים שפלים נמצאים בין החיה אשר חמשת החושים אין
להם; ואולם גם חמשה חושים אלה לא יצאו לפעולה בלתי אם על פי העצבים ההולכים
אל המוח, וככל אשר יגידו למוח, יחוש וירגיש גם הגוף. – מן הקיר הפנימי אשר
לעין יוצא עצב כעין חוט לבן ושמן ועולה עד המוח, והעצב הזה יחבר את העין
ואת המוח יחדו, והיה כל הדבר אשר ישלח קוים עד קיר העין לחקות שם את תמונתו
ישים רושם על המוח ויוליד את חוש הראות, וכל הימים אשר לא ינתק החוט
הזה להפריד בין העין ובין המוח, תביא העין את כל רשמי האור עד המוח, ואך אם
נקַפד את החוט הזה, יחדל גם חוש הראות, אם כי יוסיף האור לשלוח את קויו אל
תוך העין כבראשונה, כי חדל להיות למוח שיח ושיג עם העין, ולכן שבתה מלאכת
הראות. – לעצב הזה נקרא ״עצב־הראות״, והוא לא יצלח לכל דבר בלתי אם לראות
בו, וגם לא יקבל כל רשם בלתי אם רשמי האור לבד, ואם נכה איש על פני עינו
יתעורר העצב בקרבה וראה נצוצים ולהבות אש, יען כי לא יקבל העצב בלתי אם
רשמי האור, ואם נכרות את העצב לא יכאב לנו ואך נצוץ כנצוץ הברק יחלוף רגע
לפנינו, ואחרי כן תהיה לנו אפלה גדולה. ולא נוסיף לראות אור עד
עולם.

גם מן האף יוצא עצב ועולה עד המוח והוא נקרא בשם
״עצב־הריח", וכל דבר אשר עולה באד ובקיטור בקרב האויר ואשר נשאף אותו בנשמת
יבוא עד העצב הזה ויעורר אותו, והעצב יביא את רשמי הדבר הזה אל המוח, ולזה
יקרא ״חוש הריח״; והיה אם נקצץ את החוט הזה המחבר את האף ואת המוח, ושבתה
מלאכת הריח לעולם. – וגם משפט יתר החושים כן הוא, כאשר תראינה עינינו בפרק
הבא.





לז. יתר עצבי החושים

כמשפט עצבי העין והאף כן משפט עצבי האזן והטעם והמשוש. –
מקרב המוח, לא רחוק ממקום עצבי העין והאף, יוצא עצב השמע ובא אל האזן; האזן
עשויה כאפרכסת לקבל את כל הקול אשר בחוץ, ועל פי הקול יתרגז העצב מרבצו
ויביא את רשמי הקול עד המוח ושם ישמע; והיה אם נקצץ את פתיל העצב, וחדל
״חוש השמע״ לעולם; אכן זאת היא אשר מצאנו לחוש השמע ובזאת כחו גדול מכח
הראות: האור לא יחדור לתוך דברים אטומים בלתי אם לתוך דברים שקופים, אבל
הקול יחדור לבוא גם דרך חומות גדולות ועצומות, והוא ישָמע, אף אם יבולע
לו הרבה; ויש אשר תהיה האזן אטומה או נשחתה והקול לא יוכל לחדור דרך עצב
השמע, ובכל זאת ישמע המוח את הקול דרך קירות הקדקד, וגם החרש אשר עצב השמע
לא נשחת לו ישמע את טלטולי קול מורה שעות אם ישים אותו אל תוך פיו, וגם את
כל נגינות הנבל ישמע אם ישים בין שניו בד ברזל עשות אשר יגע אל הנבל, וגם
האיש אשר אזנים בריאות לו ימצא לפעמים כי יבואו רשמי אחד הקולות אל תוך
מוחו ולא דרך האזן, והיה אם יך את מזלג הברזל אשר יקחו להם הנוגנים והשרים
לדעת על פיו ערך הקולות והמזלג לא ישמיע כל קול, אז יגיש אותו וילחצהו אל
עצם הראש ואז ישמע את קולו היטב.

כמשפט שלשת העצבים הנזכרים כן משפט עצב הטעם, וגם הוא יוצא
מן המוח ובא אל הלשון והחך למען אשר יחבר אותם עם המוח, ואם נקפד את פתיל
העצב הזה וחדל חוש הטעם לעולם, אם כי הלשון והחך לא יחדלו לעשות גם עתה את
כל העבודה אשר עליהם לעשות, ואך הטעם לבדו יחדל.

אכן שונה מעט משפט חוש המשוש מן החושים האחרים, יען כי
החוש הזה איננו במקום אחד ואין לו כלי מיוחד בקרב הגוף, כי מפוזר ומפורד
הוא על פני כל החלקים, ולכן גם עצבים רבים לו, והעצבים האלה אשר ממקור המוח
יהלכו, לא יבואו מן המוח ישר אל כל חלקי הגוף אשר חוש המשוש בם כי אם גם מן
השדרה אשר משפטה במשפט המוח, והמוח והשדרה גם יחד שולחים את העצבים ההם,
המוח ישלחם אל חלקי הראש והשדרה תשלחם אל יתר חלקי הגוף, כי השדרה היא
ילידת המוח; השדרה אשר בעצם ידינו נוכל למשש את חוליותיה, עשויה עצם מעשה
טבעות והן עולות בקנה נבוב עד הקדקד, ושם חור פתוח בעצם ועל פי החור יורד
חבל עצבים מן המוח וימלא את הקנה כמעט עד תחתיתו והוא חוט
השדרה4; ובכן אתה רואה כי חוט השדרה הוא יליד
בית המוח ועצביה עצביו הם, וידעת היום כי מקרב השדרה משני עברי כל חוליא
וחוליא יוצאים פתילי עצבים דקים ונוגעים אל כל חלקי הגוף ואל כל אבריו ועל
פי העצבים האלה יקום בנו חוש המשוש, והמוח יקבל כפעם בפעם את רשמי החוש
הזה, ולכן נחוש את הקור ואת החום את העקיצה ואת הכויה וכדומה.





לח. כשרון התנועה אשר לגוף החיה

ובכן ראו עיניך, קורא משכיל, כי המוח מושל בנו ממשל רב
והוא שולח את מלאכיו לפנינו, הם העצבים, לאסוף אליו את רשמי כל המעשים
הנעשים בחוץ; ועתה הנה בא המועד להראותך כי על פי המוח והעצבים נתון
לבעלי־החיים הכח לשאת את שבט המשרה גם בחוץ ולשום את פעולותיו בפני העולם
אשר מסביב לו אחרי כי כשרון התנועה נתון לבעל־החיים מטעם המוח ועצביו.
– ומה זאת התנועה שואלת מעמנו? הלא אך לאסוף את חלקי הגוף ולשלוח
אותם לכוצם ולפשטם, ועל פי הכשרון המעט הזה הקטן למשמע אזנים נמצא כח ואון
לעשות תנועות בארץ אשר כמוהן לא יעשו כל גלגלי מכונה ואשר כל עושי חרשת
המעשה לא יצליחו לברוא כמוהן; ולמען שים את משפטי התנועות האלה לפני הקורא
באר היטב, יהיה לנו האדם למופת, אחרי כי בבעלי־החיים גם הוא יתחשב והוא
קרוב מאד בפינו ובלבבנו.

כל התנועות אשר יעשה האדם לא תהיינה בלתי אם על ידי
העורקים, והעורקים צרורות בשר הם אשר כל העם מסביב יקראו לו בשר;
וגם נתח הבשר אשר ירים הַטַּבָּח על שלחננו נתח עורקים הוא, והבהמה
בעודה בחיים עשתה את תנועותיה על פי העורקים ההם. מעשה העורקים וצביונם
שונים מאד ויש אשר במקום אחר יתקבצו עורקים הרבה והיו לצרור גדול, ואם
נעביר את כף ידנו על לחיי איש לאחוז בבשרן, לא נאחז חלק בשר אחד בין
אצבעותינו כי אם צרורות עורקים הרבה סביבותם חֵלב ועליהם עור. העורקים הם
חלקי בשר גדולים או קטנים, ארוכים או קצרים, רחבים או צרים, והם מתוחים בין
עצם לעצם ומצומדים אל העצמות ולא נקשרים אליהן; ויען כי נתונה לאדם היכלת
לאסוף ולשלוח את העורקים האלה לרצונו, לכן כאשר יאספם ויקצרם, יתהפכו גם
העצמות בינות לפרקים כדלת על צירה, ולרגלי הדבר הזה יעצר כח לעשות את כל
התנועות אשר יחפוץ בהן ואשר יעשה אותן האדם; למשל: אם יוריד איש את זרוע
ידו השמאלית וימשש את בשר הזרוע בידו הימנית ימצא כי רפה העורק מאד בתוך
הזרוע ואך כי ירים את ידו עתה אל מול פני שכמו והאזרוע מִקָנהּ תשמט
ובידו הימנית ימשש את הזרוע, ימצא כי העורק העב בולט ומתכוץ, ויקטן ויחזק;
ורבים יאמינו כי נטית הזרוע היא הסבה והתכַוצות העורק היא הפעולה, והוא לא
כן, ועוד נהפוך הוא, כי התכוצות העורק היא הסבה ולרגליה תצא הזרוע הנטויה.
כי הזרוע התחתונה קשורה אל עצם הזרוע העליונה, וכאשר התכוץ העורק ויקצר,
משך אחריו את הזרוע, ולכן התרוממה היד ותעל למעלה; ונסיונות לאלפים הראו
לדעת כי אם פצוע יהיה העורק, לא נצליח עוד להרים את זרוע היד.

כמשפט העורק הזה כן משפט יתר העורקים אשר בגוף, ונסיונות
לאלפים הוכיחו כי כל התנועות אשר נעשה לא תהיינה בלתי אם באספנו את
העורקים, ועוד מעט ונראה כי גם בזה יד המוח והעצבים שולטה שלטת.





לט. תנועות העורקים וסִבָתָן

העורקים עושים את מעשיהם, לאסוף אברים ולשלוח אותם, פעם
בכה ופעם בכה, ואולם מעם המוח תהיה תמיד הסבה, אם לעשות ואם לחדול, ורק הוא
לבדו יעורר אותם לידי פעולה. – המוח ישלח את העצבים אל חמשת כלי החושים,
כאמור, ואולם מלבד העצבים האלה ישלח גם עצבים אחרים אל כל עורק ועורק אשר
בגוף, ועל פי המוח היא שומה ביד העצבים האלה לעורר כפעם בפעם את העורקים;
ודרך העצבים האלה מן המוח ועד העורקים הוא כדרך עצבי המשוש אשר לראש ואשר
ליתר חלקי הגוף: עורקי הראש יתעוררו על ידי העצבים היוצאים ישר מן המוח
אליהם, ועורקי יתר חלקי הגוף יתעוררו על ידי העצבים היוצאים אליהם מן
השדרה.

העצבים האלה נקראים בשם ״עצבי התנועה״, ואך בידם לבדם ישלח
המוח את פקודותיו אל העורקים אם להתכוץ ואם לחדול; ואם המוח לא יעצר כח
לשלוח את פקודותיו אל העורקים (למשל בעת אשר יתעלף האדם או בעת יישן או בעת
בוא עליו בהלה וכדומה), אז ינוחו העורקים וכל תנועה לא תהיה להם; החולה אשר
השקוהו הרופאים ריח חלאָראָפֿאָרם, לא יגיד ולא יניע כל אבר, כי באה בהלה
על פני המוח והוא לא ימשול רגע בעורקי הגוף ולכן ישבותו; אם נך מכה גדולה
על קדקד אחד מבעלי־החיים, יפול החי אחור ולא יעמוד, יען כי כרגע רפו
העורקים כאשר הֻכּה המוח; מראה נורא ומרגיז, יחליש גם את האיש החזק
והגבור ואת גרמיו יְיַבֵּשׁ, כי התרגז המוח למראה הנורא הזה וינח
מממשלתו, ולכן שבתה עבודת העצמות ולא יכלו לשאת את הגוף; אם אך מעט התרגז
המוח אז אך רגע אחד נרגז תחתינו ורגע משנהו נחליף כח, ואם גדלה
המבוכה, אז ירפו העורקים וברכינו תרפינה ורגלינו תכשלנה ונפול
ונתעלף, ואם היתה המבוכה גדולה עד מאד עד כי נם העצב ״התועה״ הבא אל
תוך הלב ישים שַמות בו ויפרע פרעות גם בפעולות הדם, אז תקום אחת משתי אלה,
אם חסרון יהיה בדם או מבול דם מרבה להכיל, ולרגליו יבוא קטב ולפעמים גם
מות; לאסון כזה יקראו הרופאים ״שבץ״ או ״בלבול המוח״.

ובכן אתה רואה כי תנועות אברי הגוף או תנועות העורקים
תהיינה אך על פי מלאכת המוח, ואם ישבות המוח ישבתו גם העורקים, כי שולח
המוח את פקודותיו על פי חוטי העצבים אל כל עורק ועורק, כאשר ישלח איש את
דבריו על פי חוטי הטלגראף.





מ. העצב הנגזר לשנים

על פי נסיונות אחדים אשר תעשה תראה בעיניך את הערך הרב אשר
לעצבים בקרב חלקי הגוף, ולקחת לך נפש חיה מבעלי־החיים, וגזרת לה את אחד
העצבים לשנים – אכן אל נא תחרד ואל נא תרגז תחתיך לשמוע דברים כאלה, כי
כאלה וכאלה יעשה החוקר החפץ להתחקות על שרשי המעשים הנעשים תחת השמש, והוא
לא יסוג אחור ולא יחרד מעשות כדבר הזה, למען אשר יוכל להתהלך בגן אשר בו עץ
הדעת, כי נחמד העץ להשכיל; והיה כי נגזור את אחד העצבים אשר לחיה בעודה
בחיים, וראינו את השנויים אשר יבואו על הנפש הזאת ועל חלקי גיפה המצומדים
אל העצב ההוא. – לקרבן הנסיון האמור נקח לנו את הצפרדע, כי היא תשא והיא
תסבול את הנסיונות שכם אחד על אחיותיה, והיא היתה תמיד השעיר לעזאזל על פני
שלחן החוקרים וחכמי הנתוח, ואותה שלחו כפעם בפעם אל ארץ גזרה. ובכן אפוא קח
לך צפרדע וגזרת לה את העצב היורד אל תוך רגלה הימנית אשר לאחוריה, ושלחת
אותה אחרי כן לחפשי, וראית כי נַתּר תנַתּר על הארץ לנוס על דבר אשר התעללת
בה, ובחגרה בעז מתניה, והנה הרגל הימנית סרוחה על אחורי הצפרדע, והיא
תסחבנה אחריה כסרח העודף אשר אין בו רוח חיים; ועל מה היה כדבר הזה?

הן כאז וכעתה חפצה הצפרדע להניע את רגלה הימנית כמשפט רגלה
השמאלית, וחפצה זה בידה לא יצלח והרגל הימנית תהיה עליה כפגר מובס, כי לא
בקרב הרגל ינוח החפץ כי אם בקרב המוח, ואם יחפוץ המוח בתנועת אחד היצורים,
ישלח את פקודתו ביד מלאכיו, ומלאכיו אלה הם העצבים היוצאים מאת פניו ובאים
אל העורק אשר לו הם יעודים, והשמיע העצב את פָּרָשת הפקודה לעורק, והוא
ימלא אחריה כרגע וינוד וינוע; כי ציר נאמן העצב לשולחו, אם כי אנחנו בנפשנו
לא נחוש דבר ולא נדע כי דבר לאט עמו; והיה כזה גם משפט הצפרדע: המוח אשר בה
ישמיע את הפקודה להניע את הרגל הימנית, ומלאכו העומד לפניו לשרתו, ימהר
ויחיש לדרכו, ועבר את חוט השדרה ובא עד עצב הרגל ההיא, מקום שם תעודתו,
והנה קפדה, כי ירט הדרך לנגדו, זה דרכו אשר עבר עליו מעודו ואשר היה נאמן
לפניו כל הימים, ועליו ימצא עתה שוחה עמוקה אשר לא יֵעבר בה; ואך לשוא ישלח
עתה המוח רץ אחרי רץ והתפלא כי פקודתו שבה ריקם, כי לא יצליחו הרצים הרבים
בבואם אל השוחה, וכל הבא שם ועמד; כי אך דרך העצב ילכו הרצים ודרך אחר לא
יוכלו ללכת, ואם כמעט יתפרד העצב, לא יוסיפו ללכת בו, וגם אם נקריב את גזרי
העצב אחר אל אחד ונשים בם רֶוח אך כמלא השערה, לא יאבו המלאכים האלה
לעבור את הגבול, כי מי יודע אם למדו מלאכי מוח אלה לרקוד ולרצד הרים
גבנונים.

הנה נא ראינו על פי הנסיון הזה, כי העצבים הם הצירים אשר
בידם ישלח המוח את פקודתו לעורקים לנוד ולנוע, ועוד מעט וראינו כי נתמנו
לעצבים עוד עלילות אחרות.





מא. נוספות בדבר העצב הנגזר

הצפרדע אשר גזרנו לה את אחד העצבים תאלפנו עוד דברים שלמים
וכן רבים נוסף על הדברים האמורים; כי הנה עינינו הרואות אשר מלבד התנועה
האובדת לרגל הצפרדע הפצועה, אבדה לה גם כל הרגשה. – אם נרצע, את עור הצפרדע
במרצע או אם נציק לה בכל מקום אשר יהיה, תתרגז הצפרדע לעינינו מאד ותלך
עמנו קרי להמלט מתחת ידינו בחמה שפוכה, אבל אם נציק לה על פני הרגל הפצועה
ואם נרצע את עורה אשר שם, וראינו כי הצפרדע לא תשית לב לדבר הזה, וגם אם
נכרות את הרגל כליל, לא תתעבר ולא תתאנף בנו ולא יכאב בשרה עליה –ועל מה
אפוא יהיה בדבר הזה?

הלא כי יולידו. העצבים גם את ההרגשה בקרב הגוף נוסף על
התנועה אשר יולידו, וכל העצב הנגזר לשנים לא יוכל לשאת אתו את ההרגשה; וכזה
יהיה גם משפט הצפרדע אשר לפנינו: אם נרצע במרצע את שוק רגל הצפרדע הימנית,
אשר העצב בה נגזר לשנים תתעבר גם היא בנו כמשפט שוק הירך השמאלית, והעצב
אשר בה, יוליך את השמועה להביאנה עד המוח למען דעת כי נעשתה התועבה, ובבוא
הרץ הזה עד מקום השוחה ועמד, כמשפט הרץ העומד מעבר השני אשר לגבול, ואיש לא
יראה את פני אחיו ולא ישמע קולו בקראו אליו, ולכן לא ידע גם המוח דבר מכל
הנעשה ולא יעלה על לבו כי שם בארץ השפלה היתה המבוכה, ואנחנו נוכל לכרות את
הרגל על נקלה והמוח טרם יֵדע דבר.

ובכן אלה המה מעשי העצבים לשתי מחלקותיהם: אלה יוצאים מן
המוח ובאים עד העורקים ועושים את התנועה אשר לגוף, ואלה מעבר השני יוצאים
מכל חלקי הגוף ובאים עד המוח ועושים בו את ההרגשה.





מב. חלוקת העבודה בקרב העצבים

העצבים עושים את מעשיהם בדיוק ובצמצום, להביא את התנועה
ולהשיב את ההרגשה ושני המעשים נעשים ברגע אחד, ואיש אל אחיו לא יהיה לשטן
בדרך, ואם יפגשו יחדו לא ישאלו לשלום; האם לא יפלא בעינינו כדבר הזה?
היתכן? ובכל זאת נכון הדבר כנכון היום, כי צוה היוצר את חלוקת העבודה ועל
פי חקיה עושים העצבים את מעשיהם; והיה כי נקח את הצפרדע ונתבונן אל העצב
האמור לראות את תוצאותיו מן השדרה, וראינו כי לא בדד יצא כי אם בן שני
שרשים, והם שני שריגים היוצאים מן השדרה, האחד מאחוריה והשני מלפניה, והם
מתחברים והיו לעצב אחד; ולמען דעת מה רב ערך השרשים השנים אשר לעצב, נקומה
נא ונגזור לצפרדע את השרש הפונה קדמה אשר לצדה הימני ואת השרש הפונה אחור
אשר לצדה השמאלי, ודבר מה נראה וידענו.

ראשית דבר נאמין כי לא שונה משפט הצפרדע עתה מן הנסיון אשר
עשינו לפנים, כי גם הפעם תסרח הרגל הימנית על אחוריה תחת אשר תנתר ותקפץ
ברגלה השמאלית, ואך כאשר נתחקה על שרשי הדבר היטב נמצא אחרת: אם נציק עתה
לרגל הימנית אשר תסרח על אחוריה ואשר כל תנועה אין לה, או נרצע במרצע את
עורה, לא תשקוט הצפרדע על מכונה כמשפט הנסיון האמור כי אם תתרגז ותלך עמנו
קרי ותחגור שארית חמות להמלט, אם כי לא חדלה עוד הרגל הימנית הזאת להיות
סרוחה על אחוריה; ואולם פלא הוא, אם ננסה עתה ונציק לרגל השמאלית, אשר גם
תנועה וגם רוח חיים לה, או נרצע את עורה במרצע, לא תשים הצפרדע את לבה
למעשינו אלה ולא תרגיש ולא תחוש למטוב ועד רע, וגם אם נכרות את הרגל הבריאה
הזאת כליל לא תשית אליה לב. ועל מה אפוא יהיה כדבר הזה? מדוע לא תרגיש הרגל
הבריאה אשר גם תנועה וגם חיים לה ולא תדע בפרוע פרעות בה, והרגל הנדהמה אשר
לא תנוע ולא תנוד ממקומה, תרגיש ותחוש את כל הנעשה לה?

אכן זאת תורת הדבר: המלאכים הבאים מן המוח ועושים את
התנועה, הם לא יוכלו לצאת מן השדרה בלתי אם על פי השרשים הפונים קדמה
והמלאכים ההולכים אל המוח ועושים את ההרגשה הם לא יוכלו לבוא אל השדרה בלתי
אם דרך השרשים הפונים לאחור; והיה כזה גם משפט הצפרדע: אנחנו גזרנו את השרש
הפונה קדמה אשר לצד הימני, ולכן שבתה התנועה, אחרי כי הפקודה הבאה מן המוח
לא תמצא לה מַעבר על פני השוחה אשר מצאה בדרך, ואך ההרגשה לבדה תוכל לרוץ
ארח על פי השרש הפונה אחור אשר אין בו מום, ואולם על פני הצד השמאלי גזרנו
את השרש הפונה אחור, ולכן תשבות ההרגשה, אחרי כי אין מגיד למוח את הנעשה
ואין עובר את השוחה, ואך התנועה לבד תמצא לה דרך סלולה על פי השרש הפונה
קדמה אשר אין בו מום. – הנה כי כן נראה כי סדר ומשטר נכון נתון לחוט השדרה,
ומוצאיו ומובאיו נבדלים איש מאחיו, ולא אך מחוץ לעצב נבדלים שריגי השרשים
כי אם גם מבית, אם כי דבוקים ואחוזים הם והיו לעצב אחד; השריגים הפונים
קדמה יצמדו אל העורקים והפונים לארור יצמדו אל העור, ואיש את אחיו לא יכיר
ולא ישים אליו לב; ובכן יהיו לנו עצבי תנועה ועצבי הרגשה.





מג. רעל לעצבים

מעשי העצבים ופעולותיהם יהיו לברכה בקרב הגוף ובלעדיהם לא
יכון בארץ, ואם יחדלו את פעולתם וידעך נר החיים, ולכן נמצא כי יש סם רעל
אשר ישים את פעולתו לרעה על פני העצבים, ולרגליו יבוא קטב. – שבטי עמי הודו
אשר באמריקה יוציאו מיץ מאחד הצמחים ויעשו ממנו סם רעל, אשר אנחנו לא באנו
עוד לחקרו ולא נבין עוד מעשהו, וברעל הזה ימשחו את ראשי חציהם וכבוא החץ
למחוץ בשר איש, ימית אותו הרעל מקץ רגעים אחרים, כי האיש אשר נחת בו החץ
יכרע ויפול ארצה באין קול ובאין הגה וכל מכאוב לא יהיה לו, כי בא בו הרעל
וימיתהו ברגע אחד; והרעל הנורא הזה הובא לאירופה וחכמים רבים התחקו על
שרשיו ויבחנוהו וינסוהו וימצאו כי הוא ״רעל לעצבים״; אכן מצאו גם עצה נגד
המשחית הזה ועל פי העצה הזאת יש לאל ידם להציל נפש איש מרדת שחת גם אחרי
אשר נגע בו הרעל לרעה.

למען נתחקה גם אנחנו על שרשי הרעל הזה, נלכה נא להמית את
אחת הצפרדעים ברעל, ודבר מה נראה ונגיד: מתחת לעור אשר לצפרדע, על פני
הערף, נשים מעט רעל כזה, והיה גם משפטה כמשפט האיש המומת בחץ; תנועותיה
תרפינה מרגע לרגע עד חדלן כליל ונשמת אפה תחדל גם ואם נציק לה או נרצע
במרצע את עורה, לא תרגיש דבר; ואולם אנחנו אל נא נבהל ברוחנו לשפוט כי מתה
היא, כי הדמיון כוזב; במקום הפצע שם ינק הדם את הרעל ויביאהו דרך גידי הדם
עד הלב, ומן הלב הלך דרך גידי הדפק עד כל חלקי הגוף ויקפיא את כל כליו
ויסיר מהם כל תנועה. – אבל נלכה נא ונקח לנו צפרדע שנית, ונצרור בחוט את
הגיד המביא את הדם אל תוך הרגל הימנית אשר לאחוריה, להבדיל בין הרגל ובין
יתר חלקי הגוף, ונשים לה מעט רעל כמשפט הצפרדע הראשונה וראינו כי נפש
הצפרדע הזאת גם היא תיעף למות ויצוריה ירפו, ואך הרגל הימנית האחת לבד לא
תיעף ולא תיגע, ורוח החיים לא יחדל מקרבה, ובנגוע אליה יד איש להתגרות בה,
תתרגז תחתיה, ואם נטיף נטף חמץ חי על פני עור השוק לצרוב את בשרה ולהכאיבה,
תשלח כף רגל למחות את הנטף, תחת אשר כל יתר חלקי הגוף נדהמים לנגד עינינו
וכל תנועה וכל רוח חיים אין להם; ואולם גם הפעם אל נא נִבּהל ברוחנו לשפוט
כי יתר יצורי הנו מתים הם, כי הדמיון כוזב; אם הרגל האחת חיה, אות הוא כי
יתר יצורי הגוף גם הם לא מתו ואך עיפו למות, ועינינו הן תראינה כי גם
ההרגשה וגם התנועה לא אבדו כליל ועוד ידן מושלה בקרב הרגל הימנית והמוח גם
הוא עוד ימשול ממשל רב, ופיו אתו להשמיע את פקודותיו, והרגל הימנית תשמור
את הפקודות האלה, להרגיש ולנוע. וגם הצפרדע הראשונה לא מתה לשחת ואך שכורה
היא מרעל, ויש אשר תתעורר מתרדמתה מקץ שעות אחדות ותלך לנתר על הארץ
כבראשונה ולא נודע כי בא הרעל אל קרבה.





מד. עצה לנגד הרעל

לרגלי הרעל חדלה לצפרדע התנועה ואולם ההרגשה לא אבדה לה;
המוח יודע ומרגיש את כל הנעשה ומשמיע פקודה ומעביר קול בכל מלכותו לצאת
לעזרת יצורי הגו הנענים תחת יד אדם, ואך פקודתו תשוב ריקם ויצורי הגו לא
ישמרוה, כי על פי הרעל היתה שומה לבלתי שמוע לו; הרעל לא יחלוש בלתי אם את
עצבי התנועה לבלתי היות להם היכלת להריץ את פקודות המוח לעורקים, ולכן תחדל
התנועה להיות לצפרדע, ואך הרגל הימנית הצרורה בצרור החוט והרעל לא נגע
אליה, היא תנוד ותנוע, ואולם עצבי ההרגשה עוד עושים את פעולתם כאן וכעתה
והמוח מרגיש ויודע את כל המכאוב ולא יוכל לשית עצות בנפשו, ואך מקץ שעות
אחדות כאשר יְאֻכַּל הרעל כליל בקרב הגוף, וקמה הצפרדע לתחיה וחיתה
כבראשונה.

והאדם אשר נגע רעל החץ אל בשרו, הגם הוא לא ימות לשחת
ומותו אך דמיון כוזב הוא? לא! אדם כי ימות ברעל החץ לא ישוב עוד לתחיה, כי
שונה תכונתו מתכונת הצפרדע. הצפרדע נחשבת על בעלי־החיים אשר גם במים וגם
ביבשה יחיו, וכחה אתה להתאפק שעות אחדות משאוף רוח, וגם אם נביאנה אל מקום
ריק מכל אויר לא תמות, תחת אשר בעלי־החיים שדמם חם, כמו השפן והכלב וכדומה,
ימותו כרגע וכמוהם יהיה גם משפט האדם. – רעל החץ פועל את פעולתו לרעה לבלתי
תת את הגוף לשאוף רוח, כי יגע הרעל אל העצב בקצהו ויחלוש אותו וחדלה נשמת
הרוח, ועל כן נראה כי בעלי־החיים אשר דמיהם חמים (ובתוכם גם האדם) ימותו
ברעל החץ מקץ רגעים אחדים, ומותם יהיה מות חניקה; ולכן הנה זאת היא אשר
חקרו החוקרים וישמיעו ברבים, כי משפט אחד וחקה אחת לצפרדע ולחיות ההן, וגם
בהן לא ירפו בלתי אם עצבי התנועה לבד, ואך בזאת נבדלות מן הצפרדע, כי
הצפרדע תעצר כח לחיות גם אם רוח לא תשאף, תחת אשר הן תמותנה מות חניקה מקץ
רגעים אחדים אחרי אשר חדלה נשמת רוחן; והיה אם נמצא תחבולה לברוא נשמת רוח
לאחת החיות ההן בכל עת התרדמה הגדולה אשר הרעל איננו אֻכּל, אז נראה כי
תתעורר החיה באחרונה ויד החיים תגבר; ואף אמנם עשו החוקרים כזאת וחפצם צלח
בידם, כי דרך קנה־האויר נפחו רוח על פי מפוח אל תוך הריאה אשר לשפן או לכלב
גוע ברעל, ויפחו הלוך ונפוח, עד כי באחרונה נפקחו עיני החיה ותקם ותחי; ואם
ככה נעשה לאדם וקם גם הוא וחי ממותו.

אכן נורא משפט האיש הגוע ברעל ואחד רופא עומד על ידו לנפוח
בו נשמת רוח; האיש ההוא ירגיש מדי נגענו אל עצמו ואל בשרו, ויחזה חזות הכל,
וישמע את כל אשר סביביו, ופה לו ולא ידבר, והוא כבול עץ כרע נפל, ואך הדפק
אשר ללב יתן אות כי לא כבה עוד הנצוץ אשר לנר החיים; אז נראה כי מעט מעט
תסיר היד הנוראה את אכפה ממנו, כי יאֻכּל הרעל בגוף. והחי יתן אל לבו,
וראשית פעלו יהיה לשאוף רוח, ומעט מעט תשובנה אליו תנועותיו כבראשונה, וקם
וחי כמקדם. ומה יענו אפוא שבטי ההודיים ביום ראותם כי האיש המומת ברעל החץ
המשוח אשר שלחו בו, קם וחי לעיניהם? האם לא יאמרו כי קסמים בידינו ואנחנו
עשינו מעשה כשפים? אכן אנחנו לדעת נגביר בארץ, וגרשנו את כל ענני החשך אשר
יכסו ארץ, ולא יאָמר עוד כשפים לתחבולה ועצה.





מה. העצב הנגזר בשובו להִצָמֵד

פעולות הרעל גם הן תאמרנה לנו כי נבדלים עצבי התנועה מעצבי
ההרגשה, ואין איש שם לב אל אחיו לדעה מה יעשה בו, ואיש איש עושה את מלאכתו
בסתר ועין אחיו לא תשורנו אם גזרנו את אחד העצבים לשנים, ושבו השנים
הנגזרים האלה להצמד איש אל אחיו בבוא מועד, ושב גם המוח לנַצח על המלאכה
כבראשונה; ומה אפוא נתפלא בראותנו כי לנצח לא ישגה הטבע בעשותו את מעשיו,
ובקומו לרכוס את גזרי העצבים, לחבר שריג אל שריג, לא ישגה לקחת את השריג
האחד תחת השני, ואך את שני השריגים אשר היו לפנים לעצב אחד, אותם יחבר
יחדו. כי הנה גם כל אחד מן השריגים לא יגלה סודו למשנהו, וכל מלאך העובר
במסלתו מן המוח או מן העור. ישמור פתחי פיו ולא ילך רכיל לגלות סוד השריג
האחד באזני אחיו, ולכן נדע כפעם בפעם את החלק בעור ששם פועלת ההרגשה את
פעולתה; אם מבלי משים יבוא מחט באצבענו הקטנה וּנְקָבָהּ, אז כרגע ישלח
שריג העצב אשר שם מלאך מאת פניו להודיע למוח את הנעשה, כבוא המלאך, לא ישאל
המוח את פיו ״מאין באת?״, כי יודע הוא אל נכון אשר אם יבוא מלאך על הדרך
הנועד אך לו, וזה הוא הדרך וזה המלאך, אז הנה זה בא מאת פני האצבע הקטנה כי
זה הוא מקום משלחתו; ולוּ בָגד ציר אמונים זח בשולחיו לגלות סודו באזני
שריג עצב אשר לאצבע התיכונה כי אז אם סגרנו את עינינו לא היה לאל ידנו לדעת
אם בא המחט בראש האצבע הקטנה או בראש האצבע התיכונה.

כמשפט שריגי עצבי ההרגשה כן משפט שריגי עצבי התנועה, וכל
עורק אשר לו תנועה מיוחדת אך לו, והיה לו גם שריג עצב אחד אשר לא יחלף
באחר, והמוח יודע כפעם בפעם את שריג העצב ההוא להשמיע באזניו את פקודתו
והוא ישמיענה כפעם בפעם באזני העורק הנכון לו ודו פנימה להסתיר דבר, ולו
הלך רכיל לגלות סוד למשנהו, כי אז לא באה הפקודה לעורק ההוא לבדו, כי אם
לעורקים רבים גם יחד להרגיזם ממנוחתם ולזעזע אותם; כי על כן יודע המוח את
שריגי העצבים ומבין להבדיל בין עצבי התנועה ובין עצבי ההרגשה, וגם בין
שריגיהם הנפרדים לאחרים יועיל; ומה אפוא נתפלא בראותנו כי אחרי אשר יגזור
איש את אחד העצבים לשנים, יכיר המוח את שני הגזרים ההם לשוב ולחברם כמקדם,
ולא יט ידו לשוא לגעת אל שריג זר, כי אם שריג אל שריג ידביק כאשר היו
בראשונה בטרם נגזר העצב.

אכן נפלא מאד הדבר הזה בעינינו, אחרי כי גם אנחנו לא נוכל
להבדיל בין שריגי העצבים, לדעת מה בין שריגי עצבי התנועה ושריגי עצבי
ההרגשה, כי דומים השריגים האלה איש אל אחיו כמים הפנים לפנים, וגם אם נחגור
קרני חזות גדולות וחזקות על עינינו, לא נוכל ולא נדע להבדיל ביניהם, תחת
אשר השריגים יכירו איש את אחיו על נקלה והם לא יחגרו קרני חזות על חידה היא
ותהי לחידה!





מו. העצב הנגזר בְהֵרָפְאו

כל שריג ידבק אל השריג אשר דבק אליו בתחלה טרם אשר נגזרו
לשנים, ובזאת תבואתנו טובה! כי יש אשר לא ימצא הרופא תחבולה אחרת לאיש חולה
בלתי אם בגזרו לו את אחד העצבים, ואת השריגים הנגזרים יטוש על יד הטבע לשוב
ולרפאותם, ולולא עצרה יד הטבע כח לרכוס את השריגים: כאשר היו בראשונה,
לבלתי החליף שריג בשריג זר ולו שבו השריגים להתחבר במקרה איש איש אל שריג
אשר ימצא תחלה, כי אז קם שאון בגופנו לסכסך הרגשתנו ותנועתנו אחת באחת;
והיה אם גזרנו את עצב הזרוֹע לשנים, ובמקרה לא שבו שריגיו להצמד איש אל
אחיו, ואך נצמדו שריגי התנועה הבאים מן המוח אל ראשי העצבים אשר לעור וראשי
העצבים אשר לעורקים נצמדו אל שריגי ההרגשה ההולכים אל המוח, כי אז לא תצא
לנו כל תועלת מן הדבק ההוא כי מן היום ההוא והלאה לא תבאנה עוד פקודות המוח
אל העורקים כי אם אל העור, והוא מה כי יצעק אליו המוח, הן בצעקו לא ישמע
קולו כי לעולמי עד לא יבין העור את מלאכת התנועה ולא יוכל למלא את בקשת
המוח; וגם כל הרגשה לא תהיה לזרוע, אחרי כי דברי ההרגשה ובשורותיה לא יבואו
אל המוח כמשפט כי אם אל שריגי התנועה ירדו ונספו ושריני תנועה אלה יביאו
אותם אל תוך המוח אל חלק נבדל ממנו אשר דבר אין לו עם הרגשתנו או תנועתנו,
וחלק המוח אשר שם ההרגשה לא יוסיף לקבל את השריגים מן העור כבראשונה כי אם
את השריגים מן העורקים יקבל, ומה לנו אפוא ולדבק אשר כזה?

דבק כזה לא יתן וּלא יוסיף לנו דבר, כי השריגים המצומדים
זרים הם איש לאחיו, וגם אם לא זרים יהיו ומין במינו ידבקו, לא תבואתנו טובה
גדולה, כי אז אמנם יצלח חפצנו בידנו ותנועה תהיה לנו, ואולם לא לפי חפצנו
וכאות נפשנו תהיה התנועה הזאת; אם יחפוץ איש להושיט ידו לשלום ולמרות חפצו
ישלח אגרוף רשע ולא ידע מדוע ולמה, או יחפוץ להניח דבר מידו ואחז בו בכח
משנה, או יגוף איש את אצבעו הקטנה והאמין כי באצבע התיכונה היתה המכה, או
ישק איש את אחיו למו פיו והוא יאמין כי על פני לחיו היתה הנשיקה.

הנה עינינו הרואות אשר אם נצמדו השריגים איש איש אל שריג
אשר ימצא בראשונה. כי אז יקום שאון בעצבינו ובעורקינו לסכסך איש באחיו
ומשפחה במשפחה, וגדול יהיה כבוד, ״בָּבֶל״ זאת מכבוד בבל העתיקה אשר שם
בלל האלהים את שפת כל הארץ אשר לא ישמע איש שפת רעהו; ואך כרבות הימים יוכל
המוח להסכין עם הסדרים החדשים אשר היו לו ולהתרגל בעבודה חדשה, ואך על יד
על יד נעצר כח להניע את כלי גופנו כפי חפצנו וכאות נפשנו ולשפוט את הרגשתנו
באמונה.





מז. עצב עשוי בידי אדם

כל שריג ימצא את שריגו ואיש יכיר את פני אחיו בין אלפים
אשר סביביו ולא ישגה, ושניהם ילכו לבטח דרכם וכל המהומה אשר מסביב לא תעצור
בעדם – הנה כי כן יגדל הכח המושך אשר בין שניהם! והיה כפעם בפעם אשר נטוש
את השריגים הנגזרים על יד הטבע והצמיד את שניהם יחדו, ועינינו תראינה כי
לנצח לא יעשה תָבֶל לחבר מין לאינו מינו, זמה היא – אכן חוקרי הטבע לא
שקטו ולא נחו עד אם הקימו את מזמות לבם, לבעבור נסות להצמיד את שריגי
ההרגשה אל שריגי התנועה ולהחליפם איש באחיו והנה צלח חפצם בידם; כי קמו שני
חוקרים צרפתים ויצליחו ויפליאו לעשות, להונות את הטבע ולעשות בערמה, והטבע
נתן יד ושני שריגים בני מינים שונים הלכו ויתחתנו איש באחיו, והחוקרים שמחו
אלי גיל ביום חתנתם וביום שמחת לבם זה.

וזאת תורת הנסיון אשר עשו: שלשה עצבים יוצאים ובאים מן
המוח אל הלשון; העצב האחד הוא עצב־התנועה והוא הולך אל העורקים הרבים אשר
ללשון למען תת להם כח התנועה; העצב השני הוא עצב־ההרגשה אשר על פיו ידע
המוח את כל הנעשה בלשון, להרגיש את הקור ואת החום אשר לה וכדומה; העצב
השלישי הוא עצב־הטעם, ואולם על אדותיו לא נדבר דבר כי הוא לא יסכון
לנסיוננו זה אשר ננסה עתה. – הצרפתים השנים לקחו להם את שני העצבים
הראשונים אשר ללשון לעשות בהם את נסיונותיהם, יען כי שני העצבים האלה
נפרדים מעט לשני שריגיהם ולכן יוכלו על נקלה לעשות בהם נסיונות, וככה
עשו:

ראשית דבר לקחו להם כלב ויגזרו לו את שני העצבים הראשונים
אשר בלשונו, והיו בידם לארבעה שריגים שנים נצמדים אל המוח ושנים אל הלשון,
ואחרי כן שבו ויתפרו את השריגים הנגזרים, ואולם לא תפרו אותם כראוי להם כי
אם כִּלאַיִם עשו, את שריג עצב התנועה, אשר בלשון הדביקו אל שריג, עצב
ההרגשה אשר במוח, ואת שריג עצב ההרגשה אשר בלשון הדביקו אל שריג עצב התנועה
אשר במוח, ויעזבו את הכלב לנפשו לדעה מה יעשה בו; ויראו והנה אבדו ללשון
הכלב גם ההרגשה וגם התנועה כמשפט והם חשבו כי לא תהיינה עוד לכלב הזה כל
הרגשה וכל תנועה בלשונו לעולם אחרי כי ככה תפרו את השריגים, והנה פלא, כי
מקץ ימים אחרים שבו התנועה וההרגשה להיות ללשון הכלב כבראשונה, ובהתחקותם
על שרשי הדבר מצאו כי בחזקת היד עשה הטבע את מעשהו, ותחת אשר המה תפרו את
השריגים מין עם אינו מינו, שב הטבע וינתק את התפירה הזאת ביד חזקה, וילך
ויחבר את ארבעת השריגים כמשפט, שריג התנועה מעבר מזה אל שריג התנועה מעבר
מזה ושריג ההרגשה אל שריג ההרגשה ויהי הדבר לפלא וישמרו אותו בלבם; אז מצאו
עצה אחרת וילכו ויכרתו מקרב הבשר את שריג. התנועה אשר למוח, לא הותירו ממנו
שריד וגם את שריג ההרגשה אשר ללשון כרתו כליל, ויותירו אך שני שריגים, שריג
תנועה אחר ושריג הרגשה תחת הארבעה אשר היו לפנים, ויתפרו את שני אלה יחדו;
או אז הכניעו את הטבע ויכריעוהו תחת רגליהם, לעשות דבר למרות רצונו ולמורת
רוחו! ההרגשה והתנועה לא שבו עוד ללשון הכלב עד עולם, ומקץ מועד ימים הלכן
החוקרים השנים להתחקות על שרשי הדבר וימצאו כי שני השריגים השונים
למיניהם התחברו יחדו והיו לעצב אחד. ובכן מצאה יד האדם לעשות לו עצב,
ואנחנו נראה מה רב ערך הדבר הזה.





מח. העצב אשר נִתְגָרֶה בו

העצב אשר עשה לו האדם בידים ממזר הוא לא יבוא בקהל העצבים
הנותרים, ומה אפוא יושיענו זה? מה אפוא לנו ולעצב אשר חציו להרגשה וחציו
לתנועה ואשר גם הרגשה וגם תנועה אין לו? מה יעשה סמרטוט זה אשר אל המוח לא
יגיד דבר ואשר מן המוח וחוצה לו לא ישמיע קול? היש דרך סלולה לעצב אשר כזה
למען יוכלו מלאכי המוח לעבר בה? ואם יעברו האם לא יעמדו פתאם בבואם עד
המקום ששם היתה השוחה טרם דבקו השריגים יחדו?

לא! המלאכים יעצרו כח לעבור את הדרך אשר לפניהם, ולא הם
אשמים כי לא תהיינה תנועה והרגשה ללשון, ואך המוח והלשון אשמים אשר חדל
להיות להם כח להשמיע פקודה ולהעביר קול כבראשונה; ואולם החוקרים מצאו
תחבולה אשר על פיה נצליח לראות כי העצב חי ככל העצבים ומניע את העורקים,
והתחבולה הזאת יקנו על פי הכח העלעקטרי על פי הכח העלעקטרי יש לאל ידנו
להתגרות בכל העצבים למיניהם, וגם בעצב עשוי בידי אדם, והעלעקטריות לא תדקדק
במעשיה לראות אם יש לעצב דין ודברים עם המוח ואם לא, והיה אם תִּתגר בו
בתוֶך ויצאו מלאכים קלים כרגע והלכו אל המוח להודיע אותו את הדבר הנעשה
ולהוליד בו את ההרגשה, והמוח יאמין כי מן העור באה אליו השמועה כי כן
הסכין, ומלאכים אחרים יורדים אל העורקים להניע אותם והעורקים אינם יודעים
על פי מי היתה שומה, אם על פי המוח ואם לא, אבל לא אך על פי העלעקטריות לבד
אנחנו יכולים להתגרות בעצב, כי גם על פי תחבולות אחרות העשויות לדבר, ואם
נרצע אותו במרצע או נתגר בו במחט חד או נגזור אותו לגזרים, והיה גם הפעם
כמשפט הראשון לתת למוח הרגשה ולעורקים תנועה. – אם נתגר על פי מחט חד או
על פי מרצע או על פי הכח העלעקטרי בעצב רגל הצפרדע אשר אבדו לה הרגשה
ותנועה, נראה כי תהיה פתאום תנועה לרגל ההיא לנַתּר ממקומה, אם כי נגזר
העצב לשנים, וזה אות כי כאב אָנוש בבשר הרגל, והצפרדע איננה יודעת מאומה;
והיה אם תתגר בחצי העצב הנצמד אל המוח והיתה לו הרגשה, ואם תתגר בחצי העצב
הנצמד אל העורק, והיתה לו תנועה; ויען כי לא על פי המוח היתה שומה כי אם על
פי הכח הבא מן החוץ, לכן אך הרגל המתה תתר ממקומה, ויתר האברים הבריאים
יוצאים דחופים על צדיה והמוח טרם ידע דבר מכל הנעשה.

ובכן עינינו הרואות כי נצליח להעיר הרגשה ותנועה והמוח לא
צוה ועוד מעט וראינו את משפט העצב אשר בלשון הכלב, מדי נתגר בו על פי כח
הבא מן החוץ.





מט. הליכות העצב

ובכן יש אשר לפעמים גם המוח וגם העורקים אך למותר הם,
ואנחנו נוכל למלא את מקומם ולהוליד הרגשה ותנועה בלשון הכלב הנדהמה גם על
פי העלעקטריות וכדומה; והיה אם נתגר על פי הכח העלעקטרי בעצב הלשון, וראינו
כי ישים הכלב אותותיו אותות להודיע כי יכאב לו וגם לשונו נוע תנוע; ועל מה
היה כדבר הזה? הלא כי ממקום המעשה תבוא השמועה גם אל המוח אשר ממעל וגם אל
עצב־ההרגשה אשר מתחת, ובבואה אל המקום אשר שם היתה השוחה, תעבר לה אל
עצב־התנועה עד בואה אל עורקי הלשון, וכל שטן לא יהיה לה בדרך, כי שני מיני
העצבים השונים בתכונתם מאז מעולם, נתנו יד לשלום, והשמועה עוברת את הגבול
בשלום והולכת לבטח דרכה, וכן גם להפך, אם מתחתית העצב עולה השמועה תעבור גם
הפעם את הגבול בשלום לבוא אל עצב־ההרגשה ומשם עד המוח להודיע לו כי כאב
אָנוש בלשון..

ובכן גם העצב הזה העשוי בידי אדם עולה מן הלשון ועד המוח
ומלאכי המוח עולים ויורדים בו, ואין עיף ואין כושל בם; ועוד יתרון לו מכל
אָחִיו כי פי שנים ברוחו לנַצח גם על ההרגשה וגם על התנועה יחדו, תחת אשר
העצבים האחרים יתנחלו איש איש נחלתו האחת, אם הרגשה לבד ואם תנועה לבד;
ובכל זאת לא יתן ולא יוסיף לנו עצב אשר כזה דבר, יען כי גם המוח וגם
העורקים לא יפנו אליו ולא יבקשו פניו ולא יתגרו בו, וכל תועלת לא תצא ממנו
לבעל־החיים.

אבל לנו ולמלאכתנו יצלח עצב כזה כי על פיו אנחנו רואים אשר
לא נבדלים עצבי ההרגשה מעצבי התנועה עד תכלית, כפי אשר חשבנו בראשונה, כי
לולא היה כדבר הזה, לא דבקו שני השריגים השונים למיניהם והיו לבשר אחד עד
כי גם בהביטנו עליהם בקרן־חזות לא נכיר כי שנים היו לפנים; ואף גם זאת נראה
כי כח לעצב כזה להעביר שמועות ממקום אל מקום אם נתגר בו להעלותן למעלה
ולהורידן למטה, פעם בכה ופעם בכה. – ככה נוציא משפט כי מלאכי העצבים עולים
ויורדים על פני העצבים השונים למיניהם והשמועה עוברת מן השריג אשר למין
האחד אל השריג אשר למין השני ואיש ימלא את מקום רעהו אם נקום להתגרות באחד
מהם; והיה אם שרטנו את כף ידנו במחט או הניעונו את עורקיה ועברה השמועה גם
בקרב עצבי התנועה וגם בקרב עצבי ההרגשה; ובכל זאת תהיינה תוצאותיהם שונות,
יען כי פעם תבוא השמועה אל המוח והולידה את ההרגשה ופעם אל העורקים והולידה
תנועה; ובכן נראה סבה אחת אשר לה חקה אחת בקרב העצבים, והיא מולידה פעולות
שונות בקרב אברים שונים.





נ. הליכות העצבים ומַתְכֻנְתָם

רבים וכן שלמים מן החוקרים עמלים למצוא ולדעת את המעשה
הנעשה בקרב העצבים פנימה מדי צאת המלאכים במסלותם וברגע עברם בם,
ולא יכולו, כי גם על פי קרני־חזות המלוטשות שבעתים לא נראה דבר, ולכן אך
מעט מעט אספו החוקרים בחפניהם ויואילו לחלוט כי תכונת העצבים היא תכונה
עלעקטרית, ובזאת עצרו כח למד את זמן מרוצת המלאכים העולים והיורדים בקרב
העצבים, ולדעת לעות עתם ולחשב זמנם. – למשל: אם רעיון עלה על לבנו להניע כף
יד, אז יודעים אנחנו כי המוח יעורר את העצבים המנצחים על המלאכה הזאת,
והעצבים מביאים אין דבר הפקודה על העורקים והעורקים שולטים שלטת בכף היד,
להניד ולהניע אותה; אבל נא יהיה דבר עם לבב הקורא להאמין כי ברגע אשר ישמעו
העצבים את דבר הפקודה יודעים אותה גם העורקים, כי לא כן, ועת וזמן נתונים
למרוצת הפקודה על פני ארך כל העצב, והזמן הזה לא מצער הוא, אם כי באחד
מחושינו לא נוכל להכילו.

וזאת תורת הדבר למד את מרוצת הפקודה בקרב העצבים: קח לך את
העצבים ואת העורקים מן הצפרדע לעשות בם את נסיונותיך, כי עצבי הצפרדע
ועורקיה חיים ימים רבים גם אחרי אשר לֻקחו מקרבה, ואם תקח לך עורק כזה
והעצב אשר לו להניחם למשמרת במקום קר ימים אחדים לא יאבד כחם, ואם על פי כח
עלעקטרי תתגרה בעצב ההוא, ינוע העורק כפעם בפעם, אחרי כי יקטן וימשוך אחריו
את העצמות הקשורות אליו והוליד את התנועה; ולכן קח לך עורק מן הצפרדע ואת
העצב אשר לו וקשרת אבן־משקול אל העורק וראית כי כפעם בפעם כאשר תתגר בפני
העצב על פי כח עלעקטרי, תֲרוֹמָם האבן למעלה יען כי העורק יתכוץ, ורגע
משנהו ישוב העורק להתפשט ושבה גם האבן לרדת, כי בגעת הזרם העלעקטרי אל העצב
יצא כרגע מלאך מאת פניו ורץ אל העורק להודיע אותו דבר, והעורק עושה את
התנועה; ולו עצרנו כח למד את מדת הזמן אשר בין נגיעת העצב ובין תנועת העורק
כי אז באנו אל המטרה על נקלה, ואולם עין האדם תקצר והרואה יאמין כי שתיהן
כאחת נעשו, לכן לא שקטו ולא נחו החוקרים עד אם מצאו תחבולה, ועל פיה תעשה
את נסיונך כמשפט הזה: קח לך את העצב ואת העורק אשר האבן קשורה אליו, ותלית
אותם בקיר, ושמת אל מול פני העורק שפופרת עגולה המקיפה את קטרה מימין לשמאל
או משמאל לימין במרוצה גדולה אשר את מדת זנמן המרוצה ידעת היטב, ויתד תהיה
לעורק, והיתד מונחת לרחבה וראשה נוגע אל פני השפופרת להתוות תו עליה, וכאשר
תקיף השפופרת את קטרה, כן יקום תו עגול סביב לשפופרת, וכל העת אשר העורק לא
יתכוץ לא יעבור התו מזה ומעלה, ואך כאשר יתכוץ וימשוך אחריו את היתד למעלה,
ועשתה היתד את התו למעלה עגול סביב לשפופרת; והיה אם מקום יהיה בפני
השפופרת והוא יוצא ובולט ופותח שלשלת עלעקטרית מדי אשר תקיף השפופרת את פני
קטרה, אז הן יבוא הכח העלעקטרי בפני העצב והתגר בו והעורק ינוד וימשוך את
היתר אחריו, או אז תוכל לחקור את הנקודה על פני התו העגול אשר נגעה אליה
היתד ברגע צאת הכח העלעקטרי, וראית כי לא כרגע סרה היתד מעל פני התו
העגול לעלות ולהתוות תו למעלה לרגלי העורק אשר נע ויסק למעלה, כי הלכה עוד
מעט מן הנקודה והלאה עגול סביב ואחרי כן הָעֲלָתָה פתאום למעלה להתוות
תו עגול למעלה מן התו אשר מתחת, ואתה אשר ידעת את מדת זמן מרוצת השפופרת
בדיוק ובצמצום, הן תוכל לחשב את זמן המרוצה מן הנקודה על פני התו הראשון
מתחת ועד המקום אשר משם עלתה היתד לבוא אל התו השני מלמעלה, ועל פי חשבון
הזמן הזה תוכל למד כפעם בפעם את מרוצת הפקודה מן העצב ועד העורק.

זאת מרת הזמן אשר לפקודת העצב עד בואה אל תוך העורק להטותו
ולהניעו; והיה אם חפצת לדעת את מדת הזמן בקרב העצב לבד מלבד הזמן בקרב
העורק, אז שתים אנחנו נוטלים עליך: בראשונה תעשה את הנסיון, ועשית בתחבולה
כי יבוא הכח העלעקטרי אל תוך העצב אל הנקודה הכי קרובה אל העורק, ואחרי כן
תעשה להביא את הכח העלעקטרי אל תוך העצב אל הנקודה הכי רחוקה מן העורק, ועל
פי שני הזמנים האלה תדע את מדת הזמן אשר לפקודה מרגע בואה אל העצב בקצהו
האחד ועד בואה אל קצהו השני.





נא. מדת הזמן להליכות העצבים

החוקרים טרם ימצאו את התחבולה האמורה למד על פיה את מדת
הזמן למן הרגע אשר יתעורר העצב ועד צאת הפעולה מקרב העורק, חשבו למשפט
לערוך את מדת הזמן הזה יתר גדולה מאשר היא ויהי משפט הרבר הזה כמשפט יתר
הכחות בטבע אשר שגו בדבר מרוצתם; מרוצת האור גדולה מאד, ובכל זאת הצליחו
החוקרים למצוא את מדתה ויוכיחו כי 42,000 מיל יעבור האור בזעקונדע אחת;
העלעקטריות הקלה מכל הכחות, עוברת 60,000 מיל בזעקונדע אחת; הקול מתנהל
לאטו והוא עובר בזעקונדע אחת אך 1024 רגל לבד; ואולם העצב מתנהל בכבדות יתר
הרבה מן הקול, והוא מעביר את דברו לאט מאד אם יברא הטבע בריאה אשר יהיה לה
עצב בן 90 רגל, אז יעבור זמן זעקונדע תמימה. להליכותיו מקצהו ועד קצהו, אבל
לא נמצא בכל הארץ עצב גדול כזה ולא ראינו עוד את המראה ההוא לויתן הוא
החיה הכי גדולה אשר נדע והוא אך בן 40 עד 60 רגל לארכו, וצודיו אשר צדו
אותו ראו בו בפעם בפעם מחזה נפלא, ואך כאשר מצאו החוקרים את מדת זמן הליכות
העצב, נבין למחזה ההוא: צודדי לויתן ישליכו בים חכה אשר היה לה לנקוב בו
לחיי לויתן, ואליה קשור חבל להשקיע בו לשונו ולמשוך אותו אל היבשה, והיה
כאשר לא יחטיא החוח את המטרה, אז ישתער לויתן ממקומו וירד ויצלול המימה
לנוס על נפשו ולהמלט, והנה פלא, לויתן זה לא ינוס ברגע הראשון אשר נאחז בו
החוח כי זמן מה יעבר לו ואך אז יחל לנוע ממקומו, וישמרו הצודים את הדבר
בלבם; ואולם כיום הזה נבין למראה ונדע כי יש זמן לעצבי ההרגשה אשר בעור
ולהליכותם עד המוח, וגם למוח יעבור זמן עד תת פקודה, וגם לעצבי־התנועה
יעבור זמן עד בוא דבר עצבי ההרגשה עליהם לבוא עד העורקים, ויען כי לויתן
גדול מכל בני שחץ ועצביו ועורקיו גדולים מאד, לכן גם בחושינו נוכל להכיר את
מדת הזמן אשר יעבר לו כפעם בפעם.

נדמה נא בנפשנו כי יש אשר יהיה איש לפנינו והוא רם וגדול
מכל חית הארץ וקומתו כקומת מגדל־פעטער אשר בעיר ברלין, או אז נראה באיש הזה
מראות נפלאים: אם נשאל את פיו דבר, לא יענה אותנו כרגע, כי עצב־השמע
ועצבי־הלשון אשר לו גדולים מאד, וזמן מה דרוש להליכותיהם; אם נשרוט שרטת
בכף רגלו תעבורנה להן ½5 זעקונדע עד אשר ירגיש את הנעשה לו, ואם רוח מלפניו
יעטוף לנקום בנו את נקמתו על העול אשר עשינו לו ולרמוס אותנו כעפר בכף רגלו
האחת אז תעבר לה זעקונדע אחת עד קום העצה הזאת בקרב מוחו ואחרי כן תעבורנה
שנית ½5 זעקונדע עד תנוע רגלו, ובין כה וכה יהיה לנו זמן 12 זעקונדות להמלט
על נפשותינו ולהסתר מפניו. אכן הטבע ברא את האדם קטן וקצר קומה, לכן לא
נחוש ולא נרגיש בחושינו את מדת הזמן במרוצתו, ואם ישרוט איש שרטת בבהן כף
רגלנו נחשוב כי השרטת והמכאוב באים כאחד; הנה כי כן נראה כי לזמן מצער מאד
יקרא האדם ״כהרף עין" והוא הזמן הדרוש לעינו בהפתחה ובהסגרה, ואולם אנחנו
ידוע נדע כי גם העורקים אשר לעפעפי העין דורשים להם זמן לתנועה וגם העצבים
דורשים זמן להליכותיהם מן המוח ועד העורקים, וזמן ״כהרף עין" לא קטן הוא
כאשר דמינו בנפשנו.

אכן האדם לא יחוש את מרוצת הזמן אשר להליכות העצבים מן
המוח ועד העורקים ולא ישימו כל רשם בהרגשתנו ובתנועותינו, ואך לפעמים יש
אשר יקום לנו שטן על פי הדבר הזה והיה למכשול ולפוקה לתוכנים החוזים בשמים;
כי התוכנים בקומם לעות עתים ולמֹד זמנים לרגל המלאכה אשר לפניהם, יראו
לפעמים כי חשבונותיהם נבדלים איש באחיו ואחרי כי הם ימדו על פי מורי־שעות
עלעקטריים, וכפעם בפעם כאשר יראו את המראה אשר אליו הם מחכים יעיקו באצבע
על פני מורה־השעות העלעקטרי לשום אות, לכן יודעים הם נאמנה כי לא החשבונות
החטיאו כי אם בנפשם החטא, או אז התחקו על שרשי הדבר וימצאו כי מן הרגע אשר
יראה התוכן את המראה ועד הניעו את אצבעו, יעבר לו זמן מה אשר אם קטן הוא
לכל האדם גדול הוא לתוכנים, כי מקרב עצב הראות תבוא השמועה אל המוח ומשם אל
חוט השדרה ומשם אל העצב אשר לזרוע היד ומשם אל עורק האצבע, והליכות האלה
שונות ונבדלות לכל איש ואיש ולכל תוכן ותוכן, וגם תבדלנה מעת אל עת, ולכן
נבדלים לפעמים גם החשבונות איש מרעהו.

ברב דעת ותחבולה הצליחו החוקרים למד את מרוצת ההרגשה גם
בגוף האדם החי, מן העור ועד המוה, וימצאו כי חקה אחת ומשפט אחד לה ולהליכות
עצבי התנועה אשר לצפרדע, כי גם בקרב האדם תעבור ההרגשה דרך 90 רגל בזמן
זעקונדע אחת.










על דבר מחזות הדיפוזיאן וחוקותיה דברנו את דברנו  בחלק החמישי מספרנו, באר היטב, וגם במקומות אחרים בספרנו.  ↩



כך במקור. צ“ל ‘החיים’. הערת פב”י.  ↩



עיין ידיעות הטבע חלק ח'  ↩



בקרב השדרה נמצא גם חמר שחוף ולבן נוסף על העצבים,
ואותו העברנו לפני שקורא בשכבר ואין פה מקומו להשמיע בזה את
משפטו.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/37315