בוריס שץ



	
	בוריס שץ
	







הוא בא לאַמריקה לבקש אמצעים לבנין ההיכל של “בּצלאל”,
ובמקומם מצא את המות. בּתמימות של ילד ובעקשנות של חולם ראָה לפני
עיני־רוחו את היכל־בּצלאל הבּנוי “בירושלים הבּנויה”, ובכל אמונתו זו הלך
ונדד ממקום למקום, מעיר לעיר, סדר תּערוכות, נשא והפיץ את דבר האמנות
העברית, קנה לבבות והצית דמיונות – הנה, הנה הולך ונבנה הבּנין. כּל אחד
מאתּנו יכול לזכּות בּחלק בּו. צריך רק לקנות חדר אחד שם, אשר יהיה סטודיה
לאחד האמנים מבּני “בצלאל”. שם יעבוד ושם ימכּור את יצירותיו. והכּל
ירוויחו. האָמן יראה חיים וימצא אושר בעבודתו. הארץ תּתעשר – גם
בּמסחר וגם בּאמנות. כּי היא תעשה תפארת כּל המזרח. וזה היהודי, אשר
יתּן את הכּסף, יזכּה ששמו יקרא על הסטודיה. הרי שירוויחו ויהנו מענין זה
כּל שלשת השותּפים: ארץ־ישראל, האָמן העברי והיהודי האַמריקאי.

חשבּון פּשוט וברור מאד. ושץ המאמין והתּמים קווה, כּי גם
אחרים יראו כמותו את האמת והשלמות של החשבּון הזה – ויפתּרוהו
על־נקלה.

אבל אחרים, כּנראה, לא בורכו בּפשטות כּזו ולא שעו
לחלומותיו. הם לא הבינו את חשבּונו, וימי שהותו באַמריקה אָרכו יותר מכּפי
רצונו. כּנראה, לא חפץ לשוב לארץ־ישראל בּידים ריקות. וכן נדד ממזרח למערב,
מניו־יורק לקאליפורניה, עד – שמצאו המות בּנכר, בּגולה. טרם נגמר החשבּון
וטרם נבנה ההיכל שעליו חלם האָמן העברי המיוחד־בּמינו.

אבל אם גם חלומו זה לא בא – ישאר שמו בתולדות־עמנו לברכה
ולתפאָרה. הוא היה מאלה האישים המעטים המניחים את חותמם על איזה מקצוע
בּחיים, היוצרים איזה ערך מיוחד ונוסף בּאוצר התּרבּות והמקימים לעצמם שם
וזכר בּדמיון העם.

שץ יצר את “בּצלאל”, ובזה קנה לו מקום של כּבוד
בּתולדות־התּחייה שלנו. הוא היה אָמן, ואָמן רב־גוונים־וצבעים, אבל
עבודת־עצמו לא הספּיקה לו. לא די היה לו בזה שהוא עצמו נסה כחו, וברוב
כּשרון, גם בּציור, גם בּפיסול וגם בּחיטוב. המכחול והחרט, הצבעים והחמרים
– אלה לא השקיטו את המית־לבבו. הוא לא היה אָמן לעצמו, כּי אם אָמן לעמו.
הוא הלך שבי לפני הרעיון הגדול של אמנות עברית לאומית, שיש לחדשה ולגבּשה,
שיש לעשותה לגורם חי ומשפּיע בּחיינו.

והוא נעשה מורה לאמנים, אָב וראשון לציירים, פּסלים וחטבים.

הוא ידע, כּי הגלות המרה הוציאָה עלינו שם רע, והשתּדלה
לאַמתו בכח־המציאות, כּי אָנו עם בּלי אמנות. ונגד זה נלחם בּכל כּחו.
לא בראיות מופשטות והוכחות עיוניות, כּי אם בּמעשים ובמופתים חותכים
ומוכיחים.

הוא הרגיש בּצמאון האמנותי שהיה בוער בּלבּנו בּמסתּרים –
ולא מצא את שכרו. ולא מצא את תּיקונו. בּחדרים ובישיבות, בּבתּי־כנסת
ובבתּי־מדרש היו מתהלכים נערים חולמים ובחורים מתגעגעים לחיים וליופי, ויד
רכּה וביישנית היתה לפעמים בּמלאכת העץ – ובעיקר בּכלי־קודש. בּמסתּרים
ובחשאי היה האָמן, הנם בּילד העברי, משתּמש בּאולרו הגנוב ומנסה כחו
בּפיתּוח ובגזירה. לא בפיסול חלילה, כּי אימת הפּסל היתה גדולה, ואבן ושיש
– אַף הם לא היו מרעי הילד הישראלי. בּתּי־מקדש והיכלות־שיש לא בנתה לנו
הגאולה ובסוכּות־העץ שהקימונו לנו בדרכּנו הארוכּה היתה גם התּשוקה־לאמנות
בּורחת ומבקשת לה מקלט בּעץ.

אולם בּימים הקדמונים, טרם היות גולה, היתה נפש העברי
חפשית יותר, מבורכת יותר, אמנותית יותר. רוח אלהים מלא את בּצלאל בּחכמה,
בּתבונה ובדעת ובכל מלאכה. החכמה הביאָה לתבונה, והתּבונה – לדעת, והדעת
– למלאכה. ולא למלאכה פשוטה, כּי אם מלאכת־מחשבת (“ולחשוב מחשבות לעשות
בּזהב ובכסף ובנחושת. ובחרושת אבן למלאות ובחרושת עץ לעשות”).

“מלאכת־מחשבת” זו – צירוף יהודי בתכלית. הכּל דורש מחשבה, כּלומר: שכל אנושי, יפי־דעת, חן־חכמה.

ואם תּרצו: עוד מופת –

אמנות ואומנות. רק אות אַחת, ואות נחה, מבדילה בין האמנות
ובין המלאכה. משמע שיש לנו צורך בּאמנות שממש בּה ותועלת. אמנות שהיא
אומנות. למה? – כּדי לשפּר את החיים ולתת טעם, טעם טוב, למעשינו. תּורת
ישראל נשארה גם פּה נאמנה לעצמה: תּורת־חיים. הכּל למען החיים. גם הטוב וגם
היפה. ומי שחושב מחשבות – עליו, לשם השלמות, לעשות בזהב ובכסף
ובנחושת.

וכשבּאָה תקופת התּחיה, ממילא היו צריכים לקום אישים
יוצרים שיחייו, כּל אחד בּמקצועו, את הסמלים העברים העתּיקים – לשם בּנין
חיים חדשים.

ומה שעשה בּן־יהודה לתחית הלשון העברית בּדבּור, עשה שץ לתחית האמנות העברית בּציור (ובשאָר הצורות).

דמות ידועה וחביבה, מימי קדם וימי ילדות, קמה וחיתה שוב לנגד עינינו – הלא היא דמותו של בּצלאל בּן אורי בּן חור.

לפיכך חבּבנו את שניהם – את האיש שהחייה את הדמות ואת המפעל שהחזיר לנו נכס יקר לחיינו.

ו“בצלאל” החדש נעשה מקום לגידולה ופיתּוחה של האמנות
העברית. לא בית־מדרש ליחידים ובודדים היה. לא שיטות־אמנות חדשות ומקוריות
נולדו שם, לא סתרי אמנות דקה וסתומה גילה לנו “בּצלאל”. הוא כאַסכּולה
עממית לאמנות צריך היה לתת, ואָמנם נתן, את החיוב ואת הוודאי, את הבּרי ואת
הבּריא.

לנגד עיניו של שץ עמד תּמיד הבּית היהודי המתגעגע והרוצה
להתמלא בכלי־קישוט־ואמנות יהודיים. לפיכך היה הוא עצמו עוסק בּנושאים
היסטוריים תּנ"כיים ובדמויות לאומיות ועממיות. ואמצעי־הבּיטוי היו אַף הם
בּרורים ובהירים. מובנים ומושגים לכל אָדם מישראל. הוא התרחק מן האידיאה
המופשטה ומן המקסם של הנוף המדבּר בּחצאי־צלילים וחצאי־הדים. הוא ראָה את
הדמות האנושית החיה בּכּל. בּמרכּז התּמונה תּמיד מתבּלטת ומאירה דמות האיש
הידוע לנו, החביב עלינו.

אבל מלבד המרכּז היה גם היקף בּיצירותיו. ואם בּמרכּז נתן
את הנשמה, רכּז את כּח־הראייה, נתן בּהיקף נוסחות שונות של אמנות יהודית,
לשעשע את העין, להרבּות את הנוי ולקבּץ נדחי־צורה־והסתּכּלות.

הוא, כּאָמור, לא היה אָמן אינדיבידואַליסטן לעצמו, כּי אם
אָמן לעמו. ומסביב לאישיות המרכּזית אשר יצר או חטב או גזר רצה ליצור
אַווירה, אַטמוספירה, שתּרמז על הכּחות המסייעים ליצירתו ולדמותו של
היחיד.

הוא הראָה לא רק מראה יחיד, כּי אם גם מראות ובני־מראות
המתקשרים בּמסתּרים ונעשים למגילת חיים ואמנות מימים עברו. (ראה: “חצות”,
“ירמיהו”, “אַברהם: מה עשיתם לבני?” ועוד רבּים).

דומה היה, שבּאיש זה חיים קיבּוצים רבּים, מתרוצצים כּמה
עולמות. הוא הרבּה לעבוד – בּאופנים שונים ובמקצועות שונים של האמנות, כּי
היה לו מה להגיד, היה לו מה להראות. אבל כּלום יש זמן להתרכּז וליצור? הרי
יש צורך לא רק לחנך את תּלמידי “בצלאל”, כּי אם גם לפרנסם, לנהל את המוסד
ולהמציא את הכּספים החסרים.

ומלאכה זו של המצאַת כּספים למוסד עברי – היא קשה ועמוקה
מאד, אולי עוד יותר מעבודת החנוך. חכמה גדולה היא ויש צורך להתמחות בּה.
והוא התמחה גם בּה.

הלך לקונגרסים, דפק על הפּתחים, נדד מעבר לים – והכּל רק
לשם השגת האמצעים להשגת המטרה. מילא, מה לעשות? כּך גזרו החיים. הלא לשם
כּך יהודים אנחנו. הוא קבּל הכּל בּרצון, בּבת־צחוק ובאמונה, כּי הכּל
יושג.

וטוב היה לראות את האָדם המיוחד בּמינו, בּעל הזקן המדובלל
והמסובּך, זה שהסתּיר בּתוכו הרבּה דאגות שלא השיחן לאיש, בּעל העינים
הטובות והמאירות, המחייכות ומבקשות הבנה. ואַף כּי לשונו לא היתה צחה
ביותר, לא שם איש לב לזה. לא חכּינו לדבּוריו, חכּינו לציוריו.
הלכנו אליו לא לשמוע, כּי אם לראות. ועל מה שהראָה לנו זה בּצלאל
שץ החביב והטוב – בּרכנוהו, אהבנוהו.

ואת זכרו נשמור בּלבּנו, כּי ראשון ויחיד היה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40631