הרי סקלר



	
	הרי סקלר
	







I

ה. סקלר, מראשוני הסופרים העברים בּאמריקה, כּותב בּשלש
לשונות: עברית, אידית ואנגלית. ודרכּו בּספרות כּפולה: דרך הדראמה ודרך
הסיפּור (בּראשיתו היה כּותב גם שירים ושירים־בּפרוזה, אבל אחר־כּך משך את
ידו מדברי שיר, והסתּפּק רק בּשילוב קטעים שיריים לתוך מחזותיו). אבל עם כל
הרבּוי החיצוני הזה באופן בּיטויו האמנותי יש בּדבריו אַחדות פּנימית, והיא
עברית, משום שמעורה הוא בשרשי התּרבּות הלאומית ויונק את יניקת־יצירתו
ממקור ההיסטוריה הישראלית.

בּה, בּהיסטוריה הארוכּה והעמוקה של עם ישראל, נתגלה לו
עושר לא־ישוער, הזן את הנשמה והמפרנס את הרוח. ואם גם יודע הוא שאין ל״בטל"
את ההווה – וכראייה לזה ישמשו כמה מדבריו הראשונים אשר טיפּלו בהווה ובהווי
– נראה לו זה ההווה כחיוור וקטן לעומת העבר.

העבר מטשטש את הצללים הקטנים שליוו את אנשי־המידות שלו,
ואותם אנשים רחוקים נעשים אישים קוסמים. אור־יפעה־וחכמה עולה וזורח
עליהם ומהם, וקרני האור הזה הולכות ומאירות לא רק את הסביבה הקדומה, אשר
היתה ואיננה, כּי אם גם את סביבת־ההווה שבּה חיים אנו, בּני־התּמותה של
תּקופה זו. ״מעשי אָבות סימן לבנים״ – ומעשיהם של אָבות קדמונים נעשים
עמודי־אור וסמלי־מופת לבנים ובני בנים, המבקשים פּירוש לחיי־ שעה שלהם
ואחיזה בחיי־עולם.

סקלר נתפּס לדמויות גדולות ולאידיאות נעלות, שנתגלו ונתגבּשו בתולדות־ישראל, ושלאורן אנו הולכים עד היום.

בּתור מספּר ודרמטורגן מושכות אותו הדמויות של האנשים, או
האישים, העוברים על פּני מרחבי ההיסטוריה היהודית, אבל בתּור איש חושב
ומסתּכּל מעניינות ומגרות אותו אותן האידיאות הגדולות שהציתו את דמיונם של
האישים, הדריכו אותם מנוחה ונתנו להם את נצחיותם בחיינו.

וכשנפתּח את שני ספריו העבריים – והם: “ספר המחזות” (אשר 9 מחזות בו) ו״הקשת בּענן״ (אשר 7
סיפּורים בו, לעומת שבעת הצבעים בּקשת) נראה את הסופר עומד בּשער ומקבּיל את פּני הקוראים בּשורות־הקדמה, שבּהן נרמזת דרכּו.

בּשער “ספר המחזות” כּה יציין תכניתו:

א) השתּערות עם־ישראל על עולם־הבּעלים והעשתּרות כּדי
לכבּוש לו ולאלהיו דרך מן המדבּר לתבל ומלואָה; ב) עמידה כנגד זרמי האלילות
והנצרות המתנשאים עליו להטבּיעו ג) מוראָה של גלות, סכּנותיה ויסוריה,
ופורקנות על ידי נסים ד) הבאי וחוסר־טעם שבּחיי גלות לאלה שנפשם מעורה
בעבר־האומה על שלל־צבעיו הקורנים מן המכורה העתּיקה; ה) מבצר־המסתּורין
המשמש מפלט מעולם־החיצונים בּני הגלות וניוולה, ומעלה את החיים לאווירה שלא
מעולם הזה; ו) עקלקלות של הרעיון המשיחי ונפתּוליו בטרם הגיחו לדרך הישרה
וז) גאולת העולם כּולו.

אלה הם שבעת המוטיבים הראשיים שבתּשעת המחזות שלו.

ובשער ספר סיפּוריו “הקשת בּענן” יעמוד שוב להקבּיל פּנינו
ולהכניסנו לתוך עולמו. ובלשונו: “כּנגד קשת של מעלה זו עם שבעת גווניה
מכוונים שבעת הסיפּורים (הבּאים בּספר) בּמסגרת אחת וכחטיבה שלמה” ואם
בּשטח־מקום ובמידת־זמן נמוד את העולם הזה שלו, ואת הקשת המתקמרת בּו, יתּן
לנו הסופר גם מספּרים מדוייקים: “כּארבּעת אלפים מיל וקרוב לאלפּים שנה
משתּרעים בּין חודי הקשת הזאת”. ארבּעת אלפים מיל הם “מנחל קדרון, בּמזרחה
של ירושלים, ועד נהר פּרוט המגיח מהרי הקארפּאטים”, ובין שתּי הנקודות
הרחוקות האלה מתנוצצים שמות בּבל, גרמאניה, צרפת, ספרד, פּורטוגאל, אנגליה,
גאליציה, אוקראינה, טורקיה ואמריקה. וקרוב לאלפּים שנה הם מידת ארכּה של
הגלות, שאינה אלא צפּיה ארוכּה לגאולה. כּי כל ימיו – מתוודה סקלר – חלם על
“סידרות שלמות של סיפּורים רחבי־היקף שיחייו בקווים בּולטים ובהירים אותם
המאורעות בּתולדות עמנו שיש בּהן מן האות והמופת הנצחי – מעין,ציקלוראמה׳
של עלילות ומעשים, של אישים וקיבּוצים, שיסמלו את מהות עם ישראל, את צביונו
המיוחד ואופיו העצמי”.

ונאמן לתעודתו זו הוא הולך ודולה מים־העבר את הדמויות
הקוסמות והמגרות של האישים האדירים, הסובלים ולוחמים ושואפים ומעפּילים,
ועולים על המדורה לקדש את השם או נכנסים בּערפל החזון המשיחי לראות את אשר
יהיה באחרית הימים.





II

ואלה שמות הנפשות הפּועלות בּמחזותיו וסיפּוריו של סקלר:

רחב מיריחו, העוזבת את עולם העשתּורת מפּני
אלהי־ישראל, הכּובש את העולם הקדמון וסולל דרך לחיים החדשים, של מוסר
ומשפּט.

מלך אשמדי, יריבו הערום והכּופר של שלמה המלך החכם, והוא גם ה״אני" השני של האָדם, ששירה ומלכות נלחמות בּנפשו.

חוני המעגל, הנלחם לטהרת הרוח היהודי והאנושי, האיסיי
הרוצה להשלים בּין אחים לוחמים (הורקנוס ואריסטובּל) ולהגביר את
מידת־הרחמים על מידת־הדין.

ר׳ שמעון בּן יוחאי, איש המסתּורין הנלחם את מלחמת הרוח בחומר ומלחמת ירושלים בּרומא.

האמורא יוסי מן יוקרת, “צור־הגליל”, הנאבק בּשם היהדות
הצרופה בהלניות האלילית, ובהאבקותו זו הטראגית עוד יוכּרו פירפּורי האלילות
הדבוקה בו.

ר׳ חנינא בן תּרדיון, מעשרה הרוגי מלכות, העולה על
המוקד לקדש את השם, ובגבורת רוחו, כּבעצם מותו, הוא מנצח את המוות ומכריע
את עובד־האלילים, השורף אותו והנשרף אתּו יחד.

ר׳ סעדיה גאון, המגלה את גאוניות־רוחו במלחמתּו
לטהרת־הגאונות, בּניגוד לחולין־השררה ותאוות־השלטון שנתגלו
בנשיאות; ויחד עם זה הוא ממזג את יסוד־הנסתּר בּיסוד־הנגלה בשאיפתו
העזה להתקנה לגאולה.

רש״י, הזך והטהור, היוצא מתּחום־תּורתו־ופרשנותו לתחום־המעשה והמפעל של הצלת אחים בּני ישראל בּעת צרה.

אברהם אבּולעפיה, הנושא בלבּו את חזון־הגאולה והנלחם בּנצרות השוררת בּסביבתו, והעורכת מלחמה גם בּתוך נפשו פנימה.

יוסף דילה ריינה, המקובּל השואף להכניע את סמאל ואת
לילית, על מנת להביא את הגאולה, והנופל לבסוף בּחרמו של השטן וברשתּה של


הקוסמת, לילית בּת עשתּורת.



השל“ה הקדוש, הנלחם בּהיטלר קטן בּימי הבּינים, והמלמד את בּני ישראל לא למות כּי אם לחיות על קידוש השם.


ר׳ ישראל בּעל שם טוב, הרוצה “להפוך את הסדר ולהביא את
הגאולה לאחינו בני ישראל בּכל מקום שהם” (קודמת “לגאולה הבּאה מן החוץ” היא
ה״גאולה הבאה מבפנים".) וכשהוא עושה נסיון לעלות בּעצמו לארץ־ישראל הוא שב
כלעומת שיצא, כּי טרם הוכשר הדור ועדיין לא הגיע “קץ הפּלאות”.

ר׳ נחמן מברצלב, הצדיק־המשורר ונכדו של הבּעש״ט, היוצא
גם הוא לדרכּו לארץ־ישראל, משום שהוא רוצה להבקיע לו דרך אל עצם המזרח,
מבלי שיפריע בעדו כּותל ־המזרח שבּגולה.

ה“חוזה מלובּלין”, הרואה ראייה מעמקת וחודרת את מה
שמעבר לנראה ולנגלה, וראייתו זו מסנוורת את עיני־בשר שלו, כדי שעיני־רוחו
תחתּורנה אל סוד הנסתּר שבּחיים.

מרדכי עמנואל נח, ״משיח – נוסח אמריקה", הרוצה להקים
מדינה יהודית בּשם ״אררט״ בּמדינת ניו־יורק, ובלבּו – חלום חידוש מלכות
ישראל בּארץ־ישראל.

אלה הם גבּורי המחזות והסיפּורים של סקלר, ועליהם נוספות
עוד דמויות־לוואי של גר־צדק, גראף פּוטוצקי, המבקש את דרכּו לאלהים ו״צדיק
הדור" ש״בּנסיעת הצדיק“, הנלחם בּשטן, ולייבּל, הבּחור התּם של “יזכּור”,
המקדש את השם, ואנשי ה״עיר הנצחית” לוז, ומאריה נונאס השבויה השובה־לב,
והאנשים הנלווים עליה.

והוא מתאמץ לחדור לתוך נפשם ולתוך חיי סביבתם. רוצה הוא
לתפּוס את דופק־החיים של התּקופות השונות והארצות השונות, שבּהן חיו כל
האנשים האלה. לשם כּך הוא מחפּש ומוצא בספרות העתּיקה צורות־לשון קדומות,
וצירופי־מלים מלשונות לועזיות, שהתהלכו אָז בּעולם, וחדרו גם לתוך שפתנו,
כדי לתת למונולוג ולדיאלוג גוון חי. לא רק הלשון הארמית, שכּבשה את
התּלמוד, נתנה אותותיה בלשונו של סקלר, כּי אם גם לשונות יוון ורומא שחדרו
לחיי עמנו והשפּיעו עליהם השפּעה רבּה, אינן נותנות לו מנוחה לשונית. דרך
מלים, ניבים וביטויים לועזיים אלה הוא רוצה להריח את ריחה של הסביבה
ולתפּוס את ניגון הדיבּור של הנפשות הפּועלות בּסיפּוריו.

ועוד יותר מזה ישתּמש בּקטעי־אגדות, בשברי סיפּורים וברמזי־משלים, שמצא בספרים, ויעשה אותם לבנים לבנין.

כּי עם כּל היותו דרמתּורגן ומספּר היסטורי, המבקש את
אות־האידיאה ואת מופת־האישיות בחזיונות קדומים – ואלה ממילא שופעים סמלים –
הוא סופר ריאליסטון, שעינו פקוחה לראות הווי, והוא עושה את כּל אשר בּכחו
לקרב דברים אל השכל, ולהוציא דמויות מן הערפל.

לפיכך קשה מלחמתּו כל כך בחומר הניתּן ברשותו. הוא ירא
מעשירותו הטבועה בו ומצורתו הקבועה בו מימי קדם. והוא חותר להגיע בכחות
עצמו אל התּוך המבוקש ואל הצורה הנכספת.





III

סקלר הדרמתּורגן והמספּר נאחז בּדמויות שלו, משום שבּהן
מצא את החומר הדרמתּי התּוסס, שמקורו בניגודים ובסתירות, בּשאיפות
ובמלחמות, בּעליות ובירידות. אבל נוסף על ה״בּשר" הזה, של חומר דרמתּי,
ו״דם" זה, של סיפּור מעשה, עוד מצא בהם בּגבּוריו את ה״חומר" הרוחני, את
אות האידיאָה ואת מופת הסמל.

כּל היסורים העוברים על הנפשות הפּועלות הללו אינם
יסורי־פרט, קטנים ועוברים, כּי־אם יסורי־כלל, גדולים ונצחיים. פּה נראה את
מלחמת החומר בּרוח ואת מלחמת הטומאָה בקדושה, את מלחמת האלילות
באמונת־היחוד ואת מלחמת הכּח בּמשפּט, את מלחמת העבדות בּדרור ואת מלחמת
הגלות בּגאולה.

גיבּור הגיבּורים של החזיון הגדול הזה הוא כל
עם־ישראל, והיחידים המופיעים על הבּמה אינם אלא באי־כחו ודובריו,
שבּחייהם יגלמו ובסבלותיהם יסמלו את גבורתו וקדושתו של העם הנצחי.

עם זה הוא בבחינת הנפש המרכּזית הפּועלת בּדראמה
העולמית, ו״נפש" זו נושאת על שכמה את כּל משא־היגון־והאמונה של
האָדם.

עם זה, בּעל ה״נפש" הסובלת, יצא מבּית־העבדות של מצרים
לתוך שממת המדבּר העולמי, לכבשו ולהפכו, בכח הדיבּור האלהי, לארץ החיים
הטובים, לנחלת האָדם החפשי.

זרמים עזים ותוקפנים, זרמי אלילות ונצרות, קמו עליו
להטבּיעו ולהאבידו מן העולם, אבל הוא התקומם נגד כּל הגלים הזידונים ונלחם
בּהם ועלה עליהם, ונישא בסער־מחולם מחוף אל חוף ומעולם לעולם. הוא בנה
מלכויות־ארץ וחרבו וחזר ובנה אותן, וכשחרבו שוב עמד ובנה מלכויות שמים על
הארץ, הקים מבצרי־רוח שהיו משגבּי־עוז לו ולאמונתו, למשאת־נפשו
ולחזון־עתידו.

עם זה הוא היחיד בּעולם שהראה כשרון קיום בּנכר ונס יצירה
בגולה. הוא נרדף ונענה והועלה על המוקד ונצלה חי על גחליו, ואחרי כּל אלה
לא יכלו לו שונאָיו ולא הכריעוהו עד עפר. אלפים נשרפו – ורבבות קמו והמשיכו
את מעשיהם, של הקדושים השרופים. רבבות נשמדו – ומאות אלפים נולדו לנצח את
ההשמדה ואת השמד ולשאת את שם־ישראל ואת שם־אלהיו בעולם.

ובהיות עם־ישראל תּלוש ורחוק מארצו, ארץ־ישראל, העלה אותה
למדרגת ישות קדושה, אדירה, נצחית, שאין לה כלייה, והיא לא משה מלבּו
וזכרונו לעולם. מארץ קטנה ושוממה נהפכה לארץ־הצבי, למשוש־תּבל, אשר בּה
השכינה שוכנה ושער השמים נפתח לבני־אָדם. ומן העמק העכור של הגלות עלה
ונתעלה העם העני למרומי־החזון ובנה לו היכלי־תפארה של תּורת־סוד
מפליאָה.

תּורת־סוד זו, שמצאָה את ביטויה העמוק והחותך בּקבּלה
ובחסידות, היא שניצחה את המציאות האפורה והמרה, והשרתה עליה זוהר וזיו של
שבּת־עולם, של יום שכּולו טוב. ודמות־המשיח, הקורנת ומזהרת, הממשית ונראית,
היא שנתנה לו לעם צמא־הגאולה את הכּח והעצמה לצפּות מאות בשנים עד אשר יבוא
משיח צדקנו.

הגאולה – זה הוא יסוד־היסודות של היהדות מאָז יצאה בגולה, ועוד לפני כן. גאולה לעולם, גאולה לעם וגאולה לאָדם.

הנצרות, שבּאָה לעולם כּ״יורשתּה" של היהדות, הוכיחה לדעת,
שגאולתה אינה גאולה ומשיחה אינו משיח. היא קרעה קריעה באַחדותו של האָדם,
שהוא גם בּשר וגם רוח, והעמיקה את התּהום בּין החזון ובין המציאות.

לפיכך יכלה לדבּר גבוהה גבוהה על מלכות־שמים ויחד עם זה
לשסות אָח בּאָח, פּה על הארץ מתּחת, לערוך מסעי־צלב ולהעלות “כּופרים” על
מוקד האינקוויזיציה. בּרכת האַחדות נמנעה ממנה, ולא היא תביא את הגאולה.
כּח הגאולה ניתּן ליהדות, שלא הפרידה בין הדבקים ולא הבדילה את הרוח מן
הבּשר.

אָמנם, ידוֹע יודע גם הסופר העברי מה שידוע לאחרים שיש
שניות בּעולם, ושניות זו, הטבועה כביכול בעצם היצירה, מעכּבת את הגאולה.
וכה יאמר סמאל ליוסף דילה ריינה: “לא אחד הוא המעכּב את הגאולה״ שנים הם –
אני והוא (כלומר: יוצר העולם מ. ר.) לפני בריאת העולם היינו אחד – אותה
שלמות שהיתה טבועה בתוהו־ובוהו הקדמון, שלמות חסרת־צורה וחסרת־דעת. עם
מעשי־בראשית התפּלגו לחצאין, לשתּי רשויות”. הוא בחר את שמי השמים,
וסמאל בחר בלב הארץ, שבּה מעשי בראשית הולכים ומתחדשים בּכל יום – הוא
יצירת האָדם. שניות זו היא מקור מרץ ויצירה והיא גם מקור התנגשות
והתחרות.

ותקוות הגאולה מן השניות הזאת טמונה ברוח. כח המנצח
כּח גופני, אכזרי נעשה בעצמו כמותו, והגואל מתגאל בדם אנשים חפים מפּשע.
כּן ראינו הרבּה גואלים ומשיחים שקמו לה לאנושות, שבּראשיתם הם מופיעים
כּצדיקים וחסידים, כּמלאכי־מרום, ולבסוף הם נעשים לעריצים ורודנים,
הבּוגדים בּמשאת־נפשם ומועלים בּשליחותם. האמצעי נהפך להם מטרה, והאָדם,
שאותו באו לגאול, נעשה להם מדרס־רגל, להתעלל בּו.

מכּאן גם האגדה על משיח בּן יוסף ומשיח בּן דויד. הרגישו
חכמינו וחוזינו בחושם הבּריא שקודם שתּבוא הגאולה האחרונה והשלמה תופיע
הגאולה הראשונה והטראגית, אשר בה יפּול גם המשיח אשר יסלול דרך למשיח־האמת,
למשיח־צדקנו.

זה הוא “סיפּור המעשה” של ההיסטוריה הישראלית, ואת הסיפּור
הזה מספּר לנו סקלר. הוא מספּרו בצבעים ובגוונים, שבּמראה ובקול, הוא נותנו
לנו נתינה מיוחדת, שיש בּה גם הסתּכּלות אמנותית וגם תּפיסה מחשבתּית, גם
דפיקת־לב וגם הארת־מח.

כּשמשוחחים האנשים בּמחזותיו ובסיפּוריו הם מדבּרים כּאנשים חיים, שנוצרו לשם עצמם ולשם מילוי תפקידם הם בּמשחק הגדול, אבל
מתוך דבריהם ומעשיהם עולים בּאור בּהיר הרעיונות והאידיאות, אשר עשום למה
שהיו.

ומכיוון שהוא רואה דברים מרחוק הוא רואה אותם בכללותם
ובגדלותם. כּל הגבשושיות הקטנות נמחקות ובמקומן נראה ההר. כּל הקמטים
והקפלים מתפּשטים ומיטשטשים ובמקומם נראה מראה־הפּנים המאיר.

כּי הגופניות החולפת מתבּטלת פּה מפּני הרוחניות העומדת־לעד. ויסורי האָדם נהפכים לזהב טהור של זוך אנושי.

כּשאָנו נמשכים והולכים, למשל, אחרי דמותו הנפלאָה של ר׳
חנינא בן תּרדיון ב״הצור תּמים פּעלו“, אָנו מרגישים כּעין תּענוג עליון
בּאורך־רוחו של ר׳ חנינא ובגבורת־נפשו המביאָה לידי התלהבות של קדושה. ענין
קידוש השם אינו רק ענין של כּאב וחרפּה – כּאב לקדוש וחרפּה לטמאים השורפים
את הקדוש – כּי־אם מראה נורא־הוד של אָדם שהגיע לשיא היופי האנושי־אלהי. לא
הקוסטנור, מאריא מוסקא, שעליו הוטל משא־ה״כּבוד” לשרוף את ר׳ חנינא, הוא
אּדון־המצב, כּי־אם התּנא, המתכּונן לקדש את השם.

יש לו לר׳ חנינא היכולת לברוח מבּית־כלאו, טרם שהוא מוּצא
לשרפה (והאשה הרוצה להצילו היא אמו של השרפן) אבל הוא אינו בורח. כּי כלום
יברח האיש מפּני גורלו ומפּני תעודתו שהועיד לו אלהיו?

יודע הוא ר׳ חנינא שיש טעם ותעודה למותו כמו שיש טעם
ותעודה למלאכת התּליינות והשרפנות. ה״ממית והמומת הם הפּטיש והמתּכת, והגץ
היוצא משניהם מאיר לכל בּאי־תבל בּעולם הבּא". אלה דברי ר׳ חנינא, היודע
שיש דין ויש דיין ויש תכנית לחיים וסדר לעולם, ולא נברא הרע אלא להכשיר
ולחשל את הטוב. ומטעם זה עצמו אומר ר׳ חנינא לשרפן שלו באותו לילה גורלי,
שאמו (של מוסקא) נכנסה לבית כלאו לקרוא לו דרור, והוא לא קיבּל ״מתּנתה״:
“בּרא הקדוש בּרוך הוא יהודים וברא רומאים ולבסוף הכניסם למחיצה אחת וסבכם
זה בזה. סיבוך זה לשם מה? כדי שיראו סייף וספר כּרוכים זה בזה ונלחמים זה
בזה, ומלחמה זו עתידה להעמיד את העולם על כּנו. אשריני שמיתתי לא נגזרה אלא
לתקן עולם בּמלכות שדי, וצר לי עליך, בּן־רומא, כי נפלה מלאכה זו
בחלקך”.

אלה דברי אָדם נבחר, היודע שתּפקידו הוא בעולם הזה, וגם
בּעולם הבּא, גדול וחשוב יותר מתּפקידו של התּקיף, שבּידו נמסר גופו אַך לא
רוחו. סוד־הבּחירה של יחידי־הסגולה, אשר עליהם הוטל המשא הכּבד,
משא־הכּבוד, מתגלה לנו בשלש המלים העולות מן האש והמבעירות את עולם־הרשע
בּאש: “הצור תּמים פּעלו!”

זו היא התּמימות של הצדיק וזו היא השלמות של החיים, ושל
יוצר־החיים. ולפני הקדוש והגבּור, המת בּטהרת־הלחש של “הצור תּמים פּעלו”,
נופל גם התּקיף, ששרף את הצדיק, ומשליך את עצמו אל המדורה. שוב ניצח הרוח
את החומר והצדק את הרשע.

זה הוא הנצחון הבּא לאַחר מלחמת היהדות בּאלילות. וכן
יותּר הסבך גם בּשאָר המצבים הטראגיים, אשר בּהם מתנגשים הכּחות הטהורים של
רוח־היהדות והכּחות הטמאים של האלילות והנצרות שלא נשתּחררה
מטומאת־האלילות. (ב״רחב“, בּ״יוסי מן יוקרת”, ב״אורחת פּרשים עוברת דרך
טרויאש“, ב״אורות מאופל” ואחרים).

וכן הדבר גם בּאותם המצבים, שבּהם יתגלו הסתירות והניגודים
בּתוך חיי ישראל עצמם, או בּתוך חייהם הפּנימיים של גבּורי המחזות
והסיפּורים (כּמו ב״מלך אשמדאי", “חוני המעגל חוזר למעגלו”, “ארי ירד
לבּבל”, “קטורת באף השטן”, “קץ הפּלאות” ואחרים).

בּכולם מתפּשטת ומתעמקת המלחמה, בין הכּחות המתנגדים
והסותרים זה את זה, זו מלחמת־הדורות, השואפת לאחות את הקרעים שבּאָדם
ובעולם, ולהביאָם לידי אחדות של גאולה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40327