שמעון הַלְקִין



	
	שמעון הַלְקִין
	







זקנתי פתאום: כובד משא שנים

ברסן ־בינה בלם את נשמתי

בעצם סערתה. – – – (משיריו)

בּמלים אלה הגדיר האלקין עצמו את שירתו. רסן־בּינה בּלם את
הנשמה בעצם סערתה – והביאָה זקנה? זו לאו דוקא. כּי אם יש גם חכמה בּשירה
זו, אין אָנו טועמים בּה טעם־זקנים. יש בּחיינו עוד טעם, והוא טעם ־עלומים.
ובהאלקין רנה שירת העלומים הנבונים. יש בּשירתו מכּל סממני הנוער
המבורך והמעפּיל, מאי־מנוחה של הישות המתעוררת, ממתק האהבה הראשונה
ומיסורי־היקוד שלה, משכּרון האָביב ומחפץ־החיים הבּוער – אבל יחד עם זה עלה
על שירתו, בּאביב ימיה, אור הבּינה והדעת – והוא מבקש אלהים.

האלקין אינו מוצא סיפּוקו בּשירה סתם, בּשירה לשם שירה,
אלא הוא מבקש דבר יותר חבוי ועמוק. לפיכך לא נחוש אצלו את החשק־במוסיקה ואת
היופי החיצוני, המניח את הדעת והמשקיט את הלב. השירה אינה לו מטרה אַחרונה,
מחוז־חפצו, שאליו הוא נושא את נפשו – אלא אמצעי יקר ועדין להשיג את
נשמת־העולם, לחדור לתוך סוד הבּריאה וחיי האָדם. כל העולם נגלה לו – נגלה
ומתעלס, מסתּתּר ומופיע – בּדמות אחדות משולשת נפלאה ואיומה: אל חי,
לב־עולם, וארשת־שיר ־וכאב. בּשיר־וכאב זה ודרך לב־העולם עורג המשורר אל האל
החי. ודרך זו, הסוגה קוצים ודרדרים, מלמדת את האָדָם יסורים וסבל. היא
מייגעת ודוחפת הלאָה, מטילה אבק־תּעיה־ונדודים ושולחת לפניה בּרקי־אור
וקסמי־חלומות, המתגלגלים כּאוצרות מתגלים. יש ותנעם, מאד תּנעם, המנוחה,
אבל בּן־רגע תּחלוף, כּי אי־המנוחה מדריכה. הדרך ארוכּה והמשא רב. אָז ישיר
הנודד לעצמו:

פּה אכרע ואבכה ואשמח ואעבוד מאהבה

לוא יום, רק יום אחד, ובהציץ הכוכב הראשון

כפעמון אלם ובודד במרחקי־החלל –

אקומה ואשק יצוע־מחטי בתודה

ואלכה לי באשר אלך. – – –

חביבים עליו היסורים – יסורי הנדידה כּיסורי־העליה, אַך
יותר מכּל – יסורי־העליה. אין עוד מלה חביבה עליו כּ“כאב”, משום שבּו,
בכאב, הוא מוצא רמז־פּשר לסוד־הדעת־והבּינה, אשר נגלה לו בּעלומיו. יסורים
ממרקים. ובכאב אמתּי ויוקר מזדכּכת הנשמה ומגיעה לשערי־הבּטוי, אשר בּהם
מתדפּק האָדם הנבוך המבקש־אלהים.

בּקשת־אלהים זו עוברת כּחוט־השני בּכמה וכמה משיריו, אבל
בּיתר־שאת מצאָה את בּטויה בּפואימה שלו “יוחי”. יוחי מבקש יה חי. כּי הוא
משורר – וזו תעודת־חייו. זה התּפקיד אשר נטל עליו. כּאבו – כּאב־העולם,
וכאב־העולם, כּכאב־כּולנו, הוא כּאב־עוורון. אָנו עוורים ולא רואים דבר.
ולא מבינים מאומה. ובאין ראיה והבנה – אין חיים ואין טעם־לחיים. נפש יוחי
יָצאה, כּלתה לאלהים. ובבדידותו ונזירותו שלח את געגועיו הלוהטים אל־על
ובקש את הדרך אליו. בּקש להדבּק בּו. וכשבּאָה השעה הגדולה ובחזיון־לילה
נהדר נגלה אלהים ליוחי – מה ראָה זה? ל“רגש־פּחד מתוק, רב־צפּיה” שמע יוחי
את קול אלהים לוחש על כּאבו הוא. אלהים עצמו כּואב:

בני, בני, מדוע לא שמעת

חד קולי עד חלום ובלבך זה

שועתי כל ימים ולא שמעתני?

מדוע אהמה בלבב כל חי

ובכל יש נפשי תאבל עלי

ואין שומע לי, יודע כאבי?





יוחי ושאָר אחיו, שהם פּרורי הויתו של אלהים – רק את כּאבם
הם ידעו, אבל כּאב זה הוא רגע־ענות, קל־כּנפים. “כּשכיר ישאף צל כּן תּשאפו
צל ההבנה, רק עד חלפכם והייתם כּלא הייתם ותם כּאבכם וצימאונכם אל הדעת
אתּכם יגווע”, אבל לא כן הוא – אסיר־הנצחים. הוא – נצח וכאבו – נצח.
כּכלאי כולנו הוא אסור, כּי כלאי כולנו – בּלא אחד לו. וממצוקות נצח יקרא
וישווע אלינו, בּניו:

הוי, חדלו נא ואחדל גם אני

ואין בכם שומע את שועתי.

יוחי, העבד הנאמן של אלהים, מוכן היה לעשות רצון קונו –
ולחדול, כּדי לפדות כּבוד־אל מאסוריו. אבל בּשעה שבּקש יוחי להתפּלל
לעולם שיחדל לחיות, נודע לו, כּי “אין לעולם כּולו רגע־מכאוב אחד,
מבריח בּענותו את כּל יש”. העולם דוקא חפץ לחיות ולפרוח – על אַף הכּאב ועל
אַף הכּואב! בּקיץ הומים חיי עצי פרי ולב הדבורה זה בּכוס שושנת־דבש, ושליו
מרגיע אָשרו בּקני־סוף. ובחורף – ירעבו זאבים אלי בשר ודגי־הנהר מתחממים
בּמעטה־קרח. בּאָביב – ישישו פעמוני־תכלת לגיל הבּא ובלילי בציר שותקים –
יעמקו פני רקיע וכוכבים בּוגרים, זכּים, יזהירו רום בּחדות־שבעתים. העולם
עסוק בצמיחה, פּריחה, רביה, עשיה ותסיסה – ולא ישמע לדבריו של נביא החדלון.
ולא רק העולם הגא והשליט, כּי אם גם העולם השפל והדכּא – גם הוא בּכל
כּחותיו יאחז בחיים. אַף התּולעת אשר הציצה מן האדמה לא שמעה לקול יוחי.
ובשעה שנפל מת, כּי השיב נשמתו לאלהים – מתּנה לשחרורו – זחלה התּולעת
ועלתה על זה הלוחם־חולם הגא והזך. היא כּשליח ־ראשון מעולם החדלון בּאָה
וחגגה את חג־נצחונה על האָדם. ושמים כּחולים הכחילו אָז עוד יותר.

אין אני חושב, כּי מצא האלקין פּה את דרכּו בּבקשת־אלהים
ובגלוי סוד־ההוויה, אבל אפילו רמזים עמומים אלה, הגלומים בּתוך הפּואימה,
ושאינם מביאים אל החוף המקווה, אפילו הם יועילו, לדעתּי, להארה ולהבהרה
בּדרך האפלה. דומה, כּאילו משא־לעיפה נצטבּר על הנפש הרכּה ואין כּח לשאתו.
דרושה איזה התנדפות. דרוש יאוש גדול ומטריף את הדעת, נסיון־החדלון
ונצחון־התּולעת – כּדי שישוך הזעם וינוח הלב ויתבּהרו השמים והתּכלת תּראה
שוב ושמחת־החיים תּרונן…

לפי־שעה נמשכים חוטי־העצב כּחוטי־כסף ומשתּזר לאַט־לאַט
המטווה הדק של תּפיסת־העולם הבּריאָה ־לעתיד. ויש שורש ויש ענפים לו לנטע
רך זה:

כעץ שלחתי את שרשי אל לב ארץ

ואדלה חיי אמת ממעמקיה

ובראש צמרתי אשק תכלת וכוכבים

יבלעם לבי וריחם יעמוד בדמי.





הוא יכנס עושר־עולם, יאגרנו דומם ונפש־נפשו דומם תּניב כּל
שאגרה ו“רקמה והצמיחה לאל בּכּוריה”. בשיר זה ובדומים לו יש סימנים בּרורים
לשרשיות ולשאיפה גם יחד. לא רק דמות התּמרים יראה, אלה ה“מעפּילים
בּצמאון־תּפלה אל השחקים”, לא רק הערגון אל על יש בּו, כּי אם גם הנטיה
לארץ, חפץ ההשתּרשות. נטיעת־האני בּקרקע־החיים והפראַת הישות מהאהבה
והתּענוג. “יום־יום נס חדש: יפרח שושן שמש וערב יגלוש שקט ועמקה תּכלת
שמש”.

ומרוח זו, רוח קיום ה“אני” ופריחתו, מלאים שירי האהבה שלו.
בּמעמקיהם ובקפליהם המסתּירים רן חפץ־החיים הגדול. איזה יד נעלמה מרחפת
ומאַיימת על האוהב. וזו עוטה איזה מעטה־סוד־וכאב על דבר־האהבה המחיה והמפרה
– אבל מתּחת המועקה ולמרות איומי־הגורל פּורץ ועולה קול האהבה הפּוריה, קול
הדורות הבּאים, אלה שלא נולדו עוד. בּשירי־האהבה שלו אין רק מהרגשת־הרגע
ומחומר־התּאווה. לא. בּהם הד ימים בּאים נשמע ובת־קול קוראָה ממעמקים
לגאולת־הדם. וזר של קוצים יענוד האוהב לראש אהובתו. כּי על כּן היא הסובלת,
אשר בּה יניח האָדם את כּאבו ואת סבלו – לימים רחוקים ולחלומות עתידים. יש
איזה התנגנות פּנימית חשאית וצנועה, זו של תּפילה וזו של תּחינה, בּשירים
אלה, לא סוף להם ולא סיום להם, – לא עגול החוג ולא נצחון הכּח. אלא התמזגות
נאה ודבקוּת פּנימית, טעם־כּאב והצטללות־נפש. מגע־יד ונשיבת־רוח –
ונשיקת־נשמות עדינה וטהורה. היא – שיה תמה ונאלמה ומתאַווה אל זר־קוצים
משזר־דם – והוא, האוהב את העצב המתחבּא בּפחד־ילד בּזיע־עפעפּיה – שם על
ראשה את הזר.

יסורי עלומים אלה – אַחים הם למות. והאהבה העמוקה והעדינה
תּמיד קרובה לו, למות. ידוע מכּבר כּי “עזה כמות”. כּי בּאהבה נפגשות
הראשית והאַחרית – החיים והמות. אבל – ישורר האלקין – “אש אלהים יוצרת –
אהבה ואַתּה, מות, אוכל בּלהבה”. והוא ממית את צללי־המות בּאור הזך והשקוף
של האהבה הטהורה שאינה תלויה בדבר. וכה הוא מפיג את הכּאב ומוצא ארשת לטוהר
וללובן שבנפשו:

מלחמך לא פרסת לי כי רעבתי

וממימיך לא רוויתי צמאי,

בחליי לא דאָגת לי בחשאי

ובושם־שמלותיך לא שאָפתי

היא היתה לי כּוכב גולש בּמורד גבעה ואהבת־האשה לבעלה הוא
לא טעם “בּימים אלה ששה ולילות שבעה” אשר ידעה. רק עניו (הוא עשרו) וזכר
עינה העגומה שמורים אתּו ומאירים לו.

ואהבה טהורה – אין אורה שפוך רק על גבר ואשה “נאהבים
ונעימים”, כּי אם על כל חי וכל הנברא בּצלם. חותם של אהבת־הבּריות טבוע על
שירת האלקין. אהבת האמת, שהיא היופי, ואהבת היופי, שהיא נשמת־העולם. הוא
נשבּה מ“חזון ההוד והתּפארת” במקדש ־העולם ונפשו אינה אלא חלק מנפש הכּלל.
הוא אוהב להשתּמש בּמושגים כּ“נפש־נפשי”, לב־לבבי" וכדומה להם. דבר זה
אופיי מאד. עגול בתוך עגול, מסגרת בּתוך מסגרת עשוי העולם. עולם לפנים
מעולם. הוויה לפנים מהוויה. בּתוך נפש־העולם משובּצת נפש־האָדם ובתוך
נפש־האָדם – נפש־אל, שהיא בּכּל, ובו – האהבה, ובה – התּום, ובו – הכּאב,
וכולם יחד מצטרפים ל“ארשת שיר וכאב”.

מתּוך עריגה בלתּי־פּוסקת לדעת ולהבין שלשלאות־השכליות על
חרוזי־האלקין. הבּינה אשר לקחה אותו שבי מוליכה אותו לא פעם דרך
מדבּריות־חול, שם השרב מכּה את הנפש. אָז כּאילו דועכים האורות. השירה
נעשית חשבנית וארוכּה. גם הלשון משורבּבה ומתפּתּלת. אין אָז הבּטחון
בּכחות ותחת הצמצום החותך והמאיר בּניב האחד – בּאָה אריכות שהיא רק
מטשטשת. האלקין אינו בטוח עוד בּכחותיו והוא מתאַמץ להוסיף ולבאר, אבל
הוספות אינן מבארות; והסריגה, מאמר בּתוך מאמר תּמונה בתוך תּמונה, –
מיותּרת לגמרי.

חבלי־בטוי אלה ניכּרים לא רק בדּברי־השירה שלו, כּי אם גם
בּפרוזה, אשר בּה נסה כּחו – בּספּור ובמסה. תעודת־המשורר, לדעתּו
ולהרגשתו, אינה רק לשיר, כּמו ששרה הצפּור, כּי אם לחיות, לסבּול, לבקש
דרכים ולגלות מצפּוני החיים. ולשם מטרה נעלה זו הוא הולך אל הפּרוזה וגם
בּה מורגש מאותה הרוח המיוחדת לו – מרוח־הכּאב וההרגשה המוסרית הצרופה, זו
המבקשת את אושר־האָדם בּאמת ובטוב.

אני רואה בּהאלקין כּח מבורך ופורח לספרות העברית בּכלל,
ולשירה שלנו בּפרט. מלבד הכּחות הטבעיים והאמת השירית שבּו – חונן גם בּחוש
ספרותי־תרבּותי, שערכּו, תמיד, וביחוד עתּה, רב מאד. הוא יודע, כּי אין
זוכים מן ההפקר וכי צריך לעבוד – לעצמנו ולזולתנו. תּפקיד כּל אחד מאתּנו –
אינו תפקיד־משחק ואינו דבר־שעשועים. הסבל על כּולנו ובעצב אָנו יוצרים,
מבּלעדינו דבר לא יעשה, כּי גורל־הכּל בידינו. ועלינו להיות כּדאים למשא
אשר הוטל עלינו.

האלקין נמצא עדיין בּראשית־דרכּו, – אבל מרחוק רומזים לו
אורות וודאיים. רסן־הבּינה, שהושם על נשמתו הסוערת – אַף הוא מתּנת־יה. כּי
אם חן לעלומים הסוערים וההומים – שבעתים יגדל חנם אם שכל ותבונה ילוו
רעמי־האָביב של האדם הצעיר. יפים העלומים הנבונים. ושורש להם בּחיים
הבּריאים. הלקין יודע זאת ונושא בכבוד ובאהבת־יסורים את תּעודת הסופר
והמשורר. כּסופר בּחר אל החיים – לשים בּו את אותותיו ולשפּוך עליו את רוחו
היוצר – בּתוגה ובגיל. והאַחים השרים המתהלכים בּעולם מנעימים עלינו את
החיים – גם בשירי־השמחה וגם בּשירי־העצב.

כּי גם העצב אינו אלא שמחה עליונה. גיל מטוהר וזך. ולו תתפּּלל הנפש.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40975