משהו על ש"י עגנון



	
	משהו על ש"י עגנון
	



לא אדע עוֹד סוֹפר, כּעגנוֹן, שנתאחדוּ בהויתוֹ במידה
מרוּבּה כזוֹ גם הרצוֹן וגם המזל לחיים לשמה, לשם היצירה הספרוּתית
הטהוֹרה. מהוּת, שכּל היצרים בּה נתוּנים לדבר האחד והמיוּחד, שהוּא האמצעי
והוּא התכלית, שהוּא המרעיב והוּא המשׂבּיע. בּחינת ועבדת בּשני יצריך. אף
החוּלשוֹת שמנו חכמים בּאדם לא רק שאינן מוֹציאוֹת אוֹתוֹ מן העוֹלם, אלא
שהן גוּפן צד גדוֹל בּעוֹלם זה המבוּנה מן המסד עד הטפחוֹת.

כּביכוֹל, התפּשט האדם מן הטבע על מנת לברוֹא לעצמו טבע
אחר, שעם היוֹתוֹ אף הוּא מיוּסד על מה שהעין רוֹאה והאוֹזן שוֹמעת והלב
חוֹמד, אין הוּא אלא בבוּאה של מה שבּהוֹוה, שנתפּשטה ממנוּ וּמרחפת עליו.
ואם יש אחרים שספרוּתם היא אצלם טבע שני, הרי היא אצלוֹ טבע שלישי.

בּחינת מזיגה של גבוּרה וחוּלשה, מידה שנוֹצרה לצוֹרך עצמה
ושממצה את עצמה עד טיפּה אחרוֹנה. אין זוֹ כּתיבה של אגדת החיים בּלבד,
פּיוּט צוֹרך פּיוּט, אלא יוֹתר מזה – חזיוֹן שאינוֹ מצוּי אלא מעט מאד –
שקידה ללא שיוּר להפוֹך את העצם ואת אוירוֹ למעין אגדה. פּירוּרי המציאוּת,
הפּתוּכים בּה כמוֹת שהם, אינם אלא רסיסי העוֹפרת בּשוּלי הצעיף, שלא
יתעוֹפף בּאויר הקל. מעין כּישוּף עצמוֹ על מנת לכשף אחרים.

הוָיה כזוֹ בעל כּוֹרחה אוֹצרת בּתוֹכה בצד היסוֹד
הרוּחני־ההירוֹאי גם יסוֹד אנוֹשי־טראגי, שאינה מניחה לנוֹשׂאה להינער
כּפעם בּפעם ולנתק את הכּבלים שחוֹזקם אינו כדוּקם, שאינה מקנה לוֹ את
הצחוֹק על הכּשלוֹן כּצחוֹק על הנצחוֹן, שמחסרתוֹ מעט מתכוּנת האֵלים אוֹ
האדם העשׂוּי בצלמם. אתה מוֹצא כאן קפּדנוּת אנוֹשית מאד מחייכת בּשׂפתיים
קמוּצוֹת, המחייבת מין אויר ממוּזג תמיד, מוּגן מרוּחוֹת־פְּלָשים, אויר
קיים שיש בּוֹ משוּם ערוּבּה לבַריוּת קיימת לפי טבעה.

דוֹרשי רשוּמוֹת נאחזים לא בחוּטי השתי־והערב שבּיצירתוֹ,
אלא בקשרים המפוּזרים, מדעת ושלא מדעת, בּאריגתה הדקה. יש שהם קוֹשרים
לרצוֹנם בּקשרים אלה נֵטֶל העשׂוּי לקרוֹע את גוּפה.

תש"ח










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/35710