זַנְגְּוִיל



	
	זַנְגְּוִיל
	







אישיות רומאנטית וטראגית בּיפעתה. כּל ימיו עמד בּסבך
שאלות ותשובות, חלומות וחזיונות, – אַך סוד התּשובה וסוד הפּתרון לא לו
ניתּנו; ולפיכך מצא לו את עונג־חייו בּעצם השאלות ונפתּולי־נפתּוליהן,
בּהטעמתן האמנותית והחריפה.

הוא היה אָמן וחריף. האמנות היתה מהות טבעו והחריפות –
יסוד שכלו. הוא אָהב את הז’סטה הנאָה, זו המפליאָה את הרואה והשומע,
וכלי־זיינו היה השכל, השובב והחריף. היתה בו מתּכונת המשחק – מרוב הגעגועים
לחזיון ומרוב השאיפה לאילוסיה. לא פעם דבּר וכתב דברים – לשם תּפארת בּלבד,
כּי הוא אָהב לראות את האָדם הבּינוני מבולבּל ומטושטש, ואת עצמו – למעלה
מעצמו כּמות־שהוא.

הוא שאַף לנוסח הגדול והעפּּיל תּמיד לעלות על הדוכן הנשא.
ולא פעם צר היה לו בּמחיצתנו. אבל לצאת לא יכול וגם לא חפץ. פּרש את כּנפיו
למרחבי־עולם ולמרחקי־זמן. למרחבי־עולם – כּלפּי חוץ ולמרחקי־זמן – כּלפי
פנים.

הוא היה יהודי אוניברסאלי. אחד מאזרחי־העולם. דבּר אל כּל
העמים ולא רק לישראל. הוא בקש קהל רב. חפּש אַחים בּכל הקצוות. כּשאָמר דבר
נאה וכשפּסק פּסוק חריף – לא אָמר את הדבר לעצמו, אלא לעולם. הוא היה
דבּרן, אַך זה חפצו היה –להיות גם דבר. וכשהבריק שכלו, חפץ, כּי ברק זה
יחלוף את כּל העולם והכּל יראו בּאורו. והוא אָמנם קנה לו פּרסום רב –
ולא־מעט בּזכות אזרחותו בּספרות האַנגלית דוקא. הסאטירה היהודית בּצורתה
האַנגלית מצאָה לה קהל מעריצים – ודברי זאנגוויל נתקבּלו תמיד בענין רב
בּעולם האַנגלו־זאכּסי. הוא קנה לו מקום של כּבוד בּין חכמי העולם, בּין
אַנשי־הרוח שהכּל חייבים, אם רוצים ואם לא, לשמוע לדבריהם; לשמוע – אַך לא
להשמע.

מבּחינה זו לא קשה להשוותו לאָדם שני, גדול בּספרות
האַנגלית ומפורסם בּכל העולם. הלא הוא ג. בּרנארד שאָו. אָמנם גם
בּמצבו בּספרות וגם בּעמדתו בּעולם תּופס שאָו מקום חשוב יותר, – אבל נדמה
לי, כּי משרש אחד הם. הפכפכים הם ולעגנים הם. אְֶמונתם – הספק; וְאָמנותם –
השכל. הם הכּל יכולים, כּי חוננו בּכחות רבּים. נראה, כּאילו אַלפי עינים
להם והם רואים הרבּה. לפיכך אין שלמות אַף בּדבר אחד ואין רכּוז אַף בּחזון
או בּמעשה אחד. כּזה כּן זה נסה את כּחו, את כחותיו, בּכּל: הומוריסטן
ונובליסטן, כּותב ספּורים וכותב דראמות, מרצה ונואם, עסקן צבּורי
ומתקן־החברה. ואין להגיד בּמה נצח.

זאנגוויל היה שייך לסופרים הסוציאַליים, אלה המתכּוונים
להיטיב לעולם – בּכל אשר יוכלו. וגם הספרות – אחד האמצעים להשבּחת החיים.
ובתיאַטרון זה הם בּונים להם בּמה להטיף מעליה מוסר לבאי־עולם. אַך זה
גורלם מאָז ומתּמיד: העולם שומע ואינו נשמע. נהנה – אך אינו מתחייב. והאָמן
המוכיח והמטיף נשאַר בּודד בּמועדיו.

זאנגוויל היה בּודד בּעולם הגדול – וגם בּעולמנו אָנו
הקטן. הוא נסה אָמנם להכּנס אל תּוך החיים שלנו ולצרף את עצמו למנין
הישראלי החי – אַך זה לא הצליח. הוא חפץ, אך לא יכול, להעשות ראש לישראל,
אַף כּי היה אחד ה“ראשים” היותר גדולים של תקופתנו.

ואין לכחד, כּי הופעה זו עצמה, אי־התאַזרחותו בּעולמנו,
היתה טראגית מאד. לנו נחוץ היה, ותמיד נחוץ, הכּח הפּורה של ישראל הניתּן
לזרים. לא פעם אָנו גוועים מאפיסת־כּחות עת כּחות משלנו נותנים לשדם ועסיסם
לאחרים, אשר לא בקשו ואשר לא חפצו בהם. אחרים מתכחשים כּל חייהם למקורם.
זאנגוויל לא רק לא התכחש, אלא ערג כּל ימיו להדבק בּנו, למצוא את השורש
ולהאָחז בּו – אבל קשה ונתּלה היתה דרכּו.

וכמו שנשאַר צמא בּעבודתו הספרותית הכּללית, כּן נשאַר צמא
גם בּיהדותו. הוא שתה מכּל המעינות – אבל מן האחד ניתּק. הוא הבין סוד
הצירופים, – אבל את סוד הצירוף האחר, השלם והמשלים, לא גלה. עינוהו הספקות
וקראו לו קסמים־מקסמים רחוקים. הקרוב היה זר לו והרחוק – רחוק. הספרות
העברית החדשה ודאי היתה זרה לו, אבל לפיוטים רחוקים מן המחזור – ואין צורך
לאמר לרבּי שלמה אבן־גבירול – היתה לו נטיה מיוחדת ואותם תּרגם בּחשק.
לעסקנים המודרניים, בּני־זמנו, לא הסכּין, – אבל לדמות הרומאנטית
מימי־הבּינים, דון אבּרבּנאל, ערגה נפשו בּמסתּרים ומי יודע אם לא היה גם
הוא יועץ־סתרים נפלא לאחד ממלכי ספרד בּימי אַבּרבּנאל – אלמלי חי
אָז.

וכן היה גורל ציונותו. אותו לקח היופי התּמים שלה,
ניגון־הגאולה הצנוע שבּה, – אבל כּשנדרשו מעשים ובאו ימי־התחלת־הגאולה –
כּשהענין נעשה קרוב להתגשמות אָבד חנה, סר קסמה והוא התחיל מדבּר על
טריטוריאַליות. איפה תהיה הארץ ההיא, המבוקשת לישראל? הוא לא הקפּיד ולא
עמד על האַחת: לא אוגאנדה קדושה ולא גאלווסטון חשובה; העיקר – איזו
טריטוריאַליות אי־אַרצית כּזו? אבל לו טוב ונוח היה לעוף על כּנפי הדמיון
לכל אשר ינשא ולא להתקע בּמקום אחד. ולו קלה היתה התּעופה, כּי בנים
וחסידים ועם תּועה לא היה לו לשאת על כּנפיו. כּכרוב בּודד וגא נשא בּעבים.
ואיש לא לווהו בּדרכּו. עדתו המעטה עברה מן העולם בּצל והוא בּעצם ידיו שם
קץ לחיי החברה הטריטוריאַלית. זה היה חלומו היהודי האַחרון, אשר שמענו
עליו.

אַך החלום היותר גדול שחלף – הוא זאנגוויל עצמו. הוא,
הפּקח והלץ, היה גם חולם גדול, אחד מחולמי־הגיטו המופלאים. וחייו היו –
חלום. שערי העולם נפתּחו לפניו – אַך הוא לא אָבד בהם ולא נבלע מזרים. הוא
עמד על בּמת העולם – ולבּו יצא לעמו־ישראל. הוא בקש את הדרך לגיטו – בּמובן
הרחב. וחפץ למצוא את הגשר המאַחד את שניהם. אבל הגשר לא נמצא והשלמות לא
בָאה. אפשר שהיה פותר נפשו של היהודי הלונדוני, אבל הוא לא ידע לפתּוח
ולפתּור את סודות הנפש היהודי והיהדות לעולם הגדול. ושעשועי־האמנות וגמישות
המחשבה, חריפות השכל ובקורת החברה – כּל כּלי־הזיין האלה, אשר בּהם חונן,
לא היה בכחם להעבירו דרך כּל הספקות ולהטי־החרב של החיים – ולהביאו אל
המנוחה ואל הנחלה. דומה, כּי זהרורי־אור וקרני־אורה נגלו לו ושעשעו את נפשו
והציתו את דמיונו וקראו לו בּלי־הרף, אַך השמש האַחת בּמרום לא נגלתה לו
ואת דרכּו לא האירה.

ולא פעם רעד הלב למראה העליות והירידות, למשחק האור והצל בּחיי האָדם החדש, אשר לא ידע מנוח כּל ימיו בּבקשו את הטוב והיפה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40978