הַשָּׁעָה הָאַחֲרוֹנָה: סִפּוּר שֶׁל יֶלֶד אֶלְזַסִּי קָטָן



	
	הַשָּׁעָה הָאַחֲרוֹנָה: סִפּוּר שֶׁל יֶלֶד אֶלְזַסִּי קָטָן
	









השעה האחרונה 1 (2).jpg







בְּבֹקֶר הַיּוֹם הַהוּא אֵחַרְתִּי מְאֹד לָלֶכֶת אֶל
בֵּית הַסֵּפֶר, וְלִבִּי הָיָה מָלֵא פַחַד מִפְּנֵי גַעֲרַת הַמּוֹרֶה
מַר יְמוּאֵל, אֲשֶׁר צִוָּה עָלַי לְשַׁנֵּן אֶת כְּלָלֵי “הַבֵּינוֹנִי”
ַּדִּקְדּוּק וְאָנֹכִי לֹא יָדַעְתִּי אַף דָּבָר אֶחָד מֵהֶם. רֶגַע
ֶחָד עָלָה רַעְיוֹן בְּלִבִּי, לִבְלִי לֶכֶת אֶל בֵּית־הַסֵּפֶר הַיּוֹם
וּלְטַיֵּל בַּשָּׂדֶה.

הַיּוֹם הָיָה כֹה חַם, כֹּה בָּהִיר.

מִקָּרַחַת הַיַּעַר נִשְׁמְעָה זִמְרַת צִפֳּרִי
הַקִּכְלִי1, וְעַל פְּנֵי הַכָּר, אֲחוֹרֵי בֵּית הַנְּסִירָה, עָרְכוּ
צִבְאוֹת הַפְּרוּסִים אֶת תַּרְגִּילֵיהֶם. כָּל זֶה לָקַח אֶת לִבִּי
הַרְבֵּה יוֹתֵר מִכְּלָלֵי הַדִּקְדּוּק; וְאוּלָם הִתְגַּבַּרְתִּי עַליִצְרִי וַאֲמַהֵר לָרוּץ אֶל בֵּית הַסֵּפֶר.
בְּעָבְרִי עַל פְּנֵי בֵּית־הַמּוֹעֲצָה, רָאוּ עֵינַי
הֲמוֹן אָדָם עוֹמְדִים אֵצֶל הַשְּׂבָכָה הַקְּטַנָּה, הָעֲשׂוּיָהלְהַדְבִּיק עָלֶיהָ מוֹדָעוֹת. זֶה שְׁתֵּי שָׁנִים בָּאוֹת אֵלֵינוּ מִן
הַמָּקוֹם הַזֶּה כָּל הַבְּשׂוֹרוֹת הָרָעוֹת: עַל הַמַּפָּלוֹת
שֶׁנָּחַלְנוּ בַמִּלְחָמָה, עַל הַמִּסִּים הַחֲדָשִׁים, עַל הַפְּקֻדּוֹת
הַקָּשׁוֹת שֶׁל הַשִּׁלְטוֹן. וְאָנֹכִי הִרְהַרְתִּי, מִבְּלִי עֲמֹד
שָׁם:

“מַה עוֹד גָּזַר עָלֵינוּ הָאוֹיֵב?”

וְאוּלָם בְּחָלְפִי עַל פְּנֵי הַכִּכָּר, פָּגַעְתִּי
בְּוַכְטֶר הַנַּפָּח אֲשֶׁר הָלַךְ עִם תַּלְמִידוֹ לִקְרֹא אֶת
הַמּוֹדָעָה, וְהוּא קָרָא אֵלָי:

– אַל תָּרוּץ כָּכָה, בְּנִי, בֹּא תָבֹא אֶל בֵּית־סִפְרְךָ הַיּוֹם בְּעוֹד מוֹעֵד!

אָמַרְתִּי בְלִבִּי, כִּי מְלַגְלֵג הָאִישׁ עָלַי,
וְלָכֵן נֶחְפַּזְתִּי לָלֶכֶת, עַד אֲשֶׁר בָּאתִי אֶל הֶחָצֵר
הַקְּטַנָּה שֶׁל מוֹרִי יְמוּאֵל.

כָּל הַיָּמִים, בְּרֵאשִׁית הַשֵּׁעוּר בְּבֵית־הַסֵּפֶר,
הָיָה עוֹלֶה מִשָּׁם קוֹל רַעַשׁ גָּדוֹל, אֲשֶׁר נִשְׁמַע בָּרְחוֹב. זֶה
פוֹתֵחַ וְזֶה סוֹגֵר אֶת הַתֵּבָה וְהַכֹּל יַחְדָּו מְשַׁנְנִים בְּקוֹל
רָם אֶת פִּרְקָם בְּאָטְמָם אָזְנֵיהֶם לִשְׁמֹעַ יוֹתֵר אֶת דִּבּוּרָם,
וְאַחֲרֵי כֵן קוֹל הַמּוֹרֶה בְדָפְקוֹ בְסַרְגְּלוֹ הַכָּבֵד עַל גַּבֵּי
הַשֻּׁלְחָן: – “הַס! הַס!”



קִוִּיתִי כִּי בְתוֹךְ הַשָּׁאוֹן וְהַמְּהוּמָה יַעֲלֶה
בְיָדִי לְהַגִּיעַ אֶל סַפְסָלִי וְאִישׁ לֹא יִרְאֵנִי. וְאוּלָם
דַּוְקָא בַיּוֹם הַהוּא שָׂרְרָה שָׁם מְנוּחָה שְׁלֵמָה, כְּמוֹ בְיוֹם
הַשַּׁבָּת. בְּעַד הַחַלּוֹן הַפָּתוּחַ רָאִיתִי אֶת חֲבֵרַי יוֹשְׁבִים
אִישׁ אִישׁ עַל מְקוֹמוֹ וְהַמּוֹרֶה מַר יְמוּאֵל מִתְהַלֵּךְ אָנָה
וָאָנֶה, וְסַרְגֵּל־הַבַּרְזֶל הַנּוֹרָא תַּחַת זְרוֹעוֹ. עָלַי הָיָה
לִפְתֹּחַ אֶת הַדֶּלֶת וּלְהִכָּנֵס בִּשְׁעַת מְנוּחָה זוֹ. הֲלֹא
תָבִינוּ, מָה אָדְמוּ פָנַי וּמַה גָּדַל פַּחְדִּי!



אַךְ לֹא. מַר יְמוּאֵל הִבִּיט אֵלַי בְּלִי כַעַס
וּבְנַחַת פָּנָה אֵלַי וְאָמָר: – מַהֵר וָלֵךְ אֶל מְקוֹמְךָ, פְרַנְץ
הַקָּטֹן, כְּבָר הֵחֵלּוּ הַלִּמּוּדִים קֹדֶם שֶׁבָּאתָ.

פָּסַחְתִּי עַל הַסַּפְסָל וָאֵשֵׁב תֵּכֶף עַל מְקוֹמִי.
רַק לְאַחַר שֶׁפָּג מְעַט פַּחְדִּי הִתְבּוֹנַנְתִּי וְרָאִיתִי, כִּי
מוֹרֵנוּ לָבוּשׁ מְעִילוֹ הַיָּרוֹק וְהַיָּפֶה, צַוְּארוֹנוֹ הֶהָדוּר,
וְעַל רֹאשׁוֹ הַכִּפָּה שֶׁל מֶשִׁי מַעֲשֵׂה רוֹקֵם, שֶׁהָיָה חוֹבְשָׁהּ
רַק בִּימֵי מוֹעֵד וּבִימֵי חֲלֻקַּת הַפְּרָסִים. מִלְּבַד זֹאת הִנֵּה
לָבַשׁ כָּל הַחֶדֶר צוּרָה שֶׁל חַג, שֶׁל יוֹם מְכֻבָּד מִכָּל
הַיָּמִים. וְיוֹתֵר מִכֹּל הִפְלִיא אֶת לִבִּי הַמַּרְאֶה שֶׁרָאִיתִי,
כִּי בִקְצֵה הַחֶדֶר, עַל הַסַּפְסָלִים שֶׁעָמְדוּ תָמִיד פְּנוּיִם,
יָשְׁבוּ בְנֵי הַכְּפָר שׁוֹתְקִים כָּמוֹנוּ. הִנֵּה הַזָּקֵן הוֹזֶה
וְעַל רֹאשׁוֹ הַמִּגְבַּעַת בַּעֲלַת שְׁלשָׁה הַקְּצָווֹת, הִנֵּה
מִי־שֶׁהָיָה רֹאשׁ הַכְּפָר, הִנֵּה מִי־שֶׁהָיָה נוֹשֵׂא אִגְּרוֹת,
וְהִנֵּה עוֹד אֲנָשִׁים אֲחֵרִים. פְּנֵי כָל הָאֲנָשִׁים עֲצוּבִים,
וְהוֹזֶה הֵבִיא עִמּוֹ סֵפֶר אָלֶף־בֵּית יָשָׁן, שֶׁקְּצוֹתָיו בָּלוּ,
וְהוּא מֻנָּח פָּתוּחַ עַל בִּרְכָּיו, וְהָאִישׁ מֵעַיֵּן בַּסֵּפֶר
דֶּרֶךְ מִשְׁקָפָיו הַגְּדוֹלִים.

וּבְעוֹדֶנִּי מִשְׁתָּאֶה לְמַרְאֵה כָל אֵלֶּה, וְהִנֵּה
הַמּוֹרֶה מַר יְמוּאֵל עָלָה עַל הַקַּתֶּדְרָה, וּבְקוֹלוֹ הָרַךְ
וְהַנּוּגֶה, שֶׁבּוֹ קִדֵּם אֶת פָּנַי קָרָא אֵלֵינוּ:

“בָּנַי, זֶה הַיּוֹם הָאַחֲרוֹן אֲנִי נוֹתֵן לָכֶם
לֶקַח. פְּקֻדָּה בָּאָה מִבֶּרְלִין לְלַמֵּד בְּבָתֵּי־הַסֵּפֶר
בְּאֶלְזַס וְלֶתְּרִינְגֶן רַק אֶת הַלָּשׁוֹן הָאַשְׁכְּנַזִּית…
הַמּוֹרֶה הֶחָדָשׁ יָבֹא מָחָר. הַיּוֹם תִּלְמְדוּ בַפַּעַם הָאַחֲרוֹנָה
– פֶּרֶק בַּלָּשׁוֹן הַצָּרְפַתִּית. אֲנִי שׁוֹאֵל מֵעִמְּכֶם, כִּי
תַקְשִׁיבוּ רַב קֶשֶׁב”.



הַדְּבָרִים הַמְּעַטִּים הָאֵלֶּה הָמְמוּ אוֹתִי. הוֹי,
הִנֵּה כֵן, זֶה הוּא דְבַר הַמּוֹדָעָה הַיּוֹם
בְּבֵית־הַפְּקִידוּת.

פִּרְקִי הָאַחֲרוֹן בַּלָּשׁוֹן הַצָּרְפַתִּית!…

וְאָנֹכִי לֹא אֵדַע עוֹד כְּתֹב כָּרָאוּי! וְעַד עוֹלָם
אֵפוֹא לֹא אֶלְמַד עוֹד! וְעַם־הָאָרֶץ אֶשָּׁאֵר כָּל יָמָי!… הוֹי,
מַה צַר לִי עַל הַזְּמָן שֶׁהָלַךְ לְאִבּוּד, עַל הַיָּמִים
שֶׁבָּטַלְתִּי מִלִּמּוּד, בְּרָדְפֵי אַחֲרֵי קִנֵּי צִפֳּרִים אוֹ
בְהַחֲלִיקִי עַל גַּבֵּי הַקֶּרַח! הַסְּפָרִים שֶׁלִּי שֶׁהֵטִילוּ עָלַי
זֶה עַתָּה שִׁעֲמוּם, שֶׁהָיוּ עָלַי לְמַשָּׂא כָבֵד, סֵפֶר־הַדִּקְדּוּק
שֶׁלִּי, כִּתְבֵי־הַקֹּדֶשׁ שֶׁלִּי, נִרְאוּ בְעֵינַי בְּשָׁעָה זוֹ
כְּרֵעִים אֲהוּבִים, שֶׁצַּר לִי מְאֹד לְהִפָּרֵד מֵהֶם. הֲרֵי הַמּוֹרֶה
מַר יְמוּאֵל. הָרַעְיוֹן כִּי הוֹלֵךְ הוּא מֵעִמָּנוּ, כִּי לֹא
אֶרְאֶנּוּ עוֹד, הִשְׁכִּיחַ מִלִּבִּי אֶת זֵכֶר גַּעֲרוֹתָיו
וּמַלְקוֹתָיו שֶׁחָלַק לִי.

לִבִּי לִבִּי לָאִישׁ הַזֶּה!

לִכְבוֹד הַשֵּׁעוּר הָאַחֲרוֹן הַזֶּה לָבַשׁ הַיּוֹם אֶת
בְּגָדָיו הַנָּאִים, בִּגְדֵי חַג, וְכָעֵת מֵבִין אֲנִי, לָמָּה בָאוּ
זִקְנֵי הַכְּפָר הָאֵלֶּה לָשֶׁבֶת בִּקְצֵה הֶחָדֶר. זֹאת אוֹמֶרֶת, כִּי
מִתְחָרְטִים הֵם עַל אֲשֶׁר לֹא הָלְכוּ לְבֵית־הַסֵּפֶר בְּנַעֲרוּתָם.
הֵם בָּאוּ גַּם כֵּן לְהַכִּיר טוֹבָה לְמוֹרֵנוּ עַל עֲבוֹדָתוֹ
בַמָּקוֹם הַזֶּה זֶה אַרְבָּעִים שָׁנָה, גַּם לָתֵת כָּבוֹד
לְאֶרֶץ־הַמּוֹלֶדֶת בְּעָזְבָהּ אוֹתָנוּ…

שָׁקוּעַ הָיִיתִי בְּהַרְהוֹרַי, וְהִנֵּה קוֹל קוֹרֵא
בִשְׁמִי, הִגִּיעַ תּוֹרִי לְסַפֵּר פִּרְקִי. אֶת כָּל אֲשֶׁר לִי
הָיִיתִי נוֹתֵן בְּעַד הַיְכֹלֶת בְּרֶגַע זֶה לְסַפֵּר אֶת הַכְּלָל
הַמְפֻרְסָם שֶׁל “הַבֵּינוֹנִי” בְּקוֹל רָם, בִּדְבָרִים בְּרוּרִים,
בְּלִי שְׁגִיאָה אֶחָת. וְאוּלָם נִכְשַׁלְתִּי בַדִּבּוּר הָרִאשׁוֹן;
עָמַדְתִּי בְלִי תְנוּעָה נִשְׁעָן עַל סַפְסָלִי, לִבִּי דוֹפֵק, וְלֹא
הֵעַזְתִּי לְהָרִים רֹאשׁ. וָאֶשְׁמַע קוֹל מַר יְמוּאֵל דּוֹבֵר אֵלָי: –
הַפַּעַם לֹא אֶגְעַר בְּךָ, פְרַנְץ הַקָּטֹן, כִּי כְבָר נֶעֱנַשְׁתָּ
דַּיֶּךָּ… הִנֵּה מָה הָעֹנֶשׁ. כָּל הַיָּמִים יֹאמַר הַנַּעַר: הֶאָח,
עוֹד זְמָן רָב יֵשׁ לִי, מָחָר אֶלְמַד. עַתָּה רָאִיתָ מָה הִגִּיעַ
לָנוּ… הוֹי, הֲלֹא זֶה הָיָה הָאָסוֹן הַגָּדוֹל שֶׁל אֶלְזַס
אַרְצֵנוּ, כִּי יוֹשְׁבֶיהָ דָחוּ אֶת לִמּוּדָם לְמָחָר. כָּעֵת יֹאמְרוּ
לָנוּ אוֹיְבֵנוּ: מַה זֹּאת?! אֲמַרְתֶּם, כִּי צָרְפַתִּים אַתֶּם,
וְהִנֵּה לֹא תֵדְעוּ קְרֹא וּכְתֹב בִּלְשׁוֹנְכֶם!.. לֹא אַתָּה
לְבַדְּךָ, פְרַנְץ בְּנִי, חָטָאתָ חֲטָאָה זֹאת. כֻּלָּנוּ אֲשֵׁמִים
וְכֻלָּנוּ רְאוּיִם לְתוֹכֵחָה… הוֹרֵיכֶם לֹא דָאֲגוּ לְלַמֵּד
אֶתְכֶם. הֵם בָּחֲרוּ לִשְׁלֹחַ אֶתְכֶם אֶל הַשָּׂדֶה לַעֲבֹד אוֹ
לַעֲשׂוֹת מְלָאכָה וּלְהִשְׂתַּכֵּר עוֹד פְּרוּטוֹת אֲחָדוֹת; וְאָנֹכִי
הַאִם אֵינִי רָאוּי לְתוֹכֵחָה? הַאִם לֹא יָצָאתִי פְעָמִים רַבּוֹת
לְהַשְׁקוֹת אֶת גַּנִּי, תַּחַת לָשֶׁבֶת וּלְלַמֵּד אֶתְכֶם? הַאִם לֹא
שְׁלַחְתִּיכֶם לְבָתֵּיכֶם, בָּעֵת אֲשֶׁר תָּקַף אוֹתִי הַחֵשֶׁק לָצוּד
דָּגִים?..



מֵעִנְיָן לְעִנְיָן בָּא מַר יְמוּאֵל לְסַפֵּר בִּשְׁבַח
הַלָּשׁוֹן הַצָּרְפַתִּית, כִּי הִיא הַיָּפָה מִכָּל הַלְּשׁוֹנוֹת,
הַצֶּחָה מִכֻּלָּן, הַנְּעִימָה מִכֻּלָּן; וְהוּא דִבֵּר עַל לִבֵּנוּ
לִשְׁמֹר וְלִזְכֹּר אוֹתָהּ בְּפִינוּ, כִּי הָעָם הַנָּתוּן בַּשֶּׁבִי,
כָּל זְמָן שֶׁהוּא שׁוֹמֵר אֶת לְשׁוֹנוֹ, הֲרֵי זֶה כְּאִלּוּ אוֹחֵז
בְּיָדוֹ אֶת מַפְתֵּחַ כִּלְאוֹ… אַחֲרֵי כֵן לָקַח אֶת סֵפֶר
הַדִּקְדּוּק וְשָׁנָה לָנוּ פִרְקוֹ. הִשְׁתּוֹמַמְתִּי בִרְאוֹתִי, כִּי
מֵבִין אֲנִי הַכֹּל, כָּל הַדְּבָרִים שֶׁיָּצְאוּ מִפִּי הַמּוֹרֶה
נִרְאוּ לִי קַלִּים וְנוֹחִים. מַאֲמִין אֲנִי, כִּי אָנֹכִי לֹא
הִקְשַׁבְתִּי מִיָּמַי אֶל לִמּוּדִי, כַּאֲשֶׁר בַּיּוֹם הַהוּא, גַּם
הַמּוֹרֶה לֹא הִסְבִּיר פִּרְקוֹ יָפֶה, כְּמוֹ בַיּוֹם הַהוּא. נִרְאֶה
הָיָה, כְּאִלּוּ אָמַר מוֹרֵנוּ הַטּוֹב, בְּטֶרֶם עָזְבוֹ אוֹתָנוּ,
לִמְסֹר לָנוּ כָל תּוֹרָתוֹ, לְהָבִיא בְלִבֵּנוּ אֶת הַדַּעַת בְּבַת
אֶחָת.



הַפֶּרֶק בְּעַל־פֶּה נִגְמַר וְאָנוּ עָבַרְנוּ לְפֶרֶק
בִּכְתָב. לַיּוֹם הַהוּא הֵכִין לָנוּ מַר יְמוּאֵל טַבְלָאוֹת חֲדָשׁוֹת
וַעֲלֵיהֶן כָּתוּב בְּאוֹתִיּוֹת גְּדוֹלוֹת מְאִירוֹת עֵינַיִם: צָרְפַת,
אֶלְזַס. צָרְפַת, אֶלְזַס. כָּל אֵלֶּה הָיוּ כְעֵין דְּגָלִים קְטַנִּים
מְנַפְנְפִים בַּחֲלַל הַחֶדֶר, תְּלוּיִם בַּמּוֹט אֲשֶׁר מֵעַל
לְעַמּוּדֵינוּ. מָה עֲצוּמָה הַשְּׁקִידָה שֶׁל הַתַּלְמִידִים, וּמָה
רַבָּה הַדּוּמִיָּה! לֹא נִשְׁמַע מְאוּמָה, בִּלְתִּי אִם חֲרִיקַת
הָעֵטִים עַל גַּבֵּי הַנְּיָר. רֶגַע אֶחָד פָּרְחוּ לְתוֹךְ הַחֶדֶר
חֲסִילֵי־קַיִץ אַךְ אִישׁ לֹא שָׂם אֲלֵיהֶם לֵב! גַּם הַתַּלְמִידִים
הַקְּטַנִּים מִן הַקְּטַנִּים יָשְׁבוּ וְחָרְתוּ אֶת חוּטְרֵיהֶם2
בִּשְׁקִידָה רַבָּה, בְּכָל נַפְשָׁם וּבְכָל מְאֹדָם כְּאִלּוּ גַם זֶה
מִן הַלָּשׁוֹן הַצָּרְפַתִּית הוּא… עַל גַּג בֵּית־הַסֵּפֶר הָגוּ
יוֹנִים בְּלַחַשׁ, וּבְשָׁמְעִי אֶת לַחֲשָׁן אָמַרְתִּי
בְּלִבִּי:



“הֲגַם עֲלֵיהֶן תֵּצֵא הַגְּזֵרָה לַהֲגוֹת בַּלָּשׁוֹן הָאַשְׁכְּנַזִּית?”

מִזְּמָן לִזְמָן נָשָׂאתִי עֵינַי מֵעַל הַגִּלָּיוֹן
אֲשֶׁר לְפָנַי וָאֶרְאֶה אֶת מַר יְמוּאֵל יוֹשֵׁב עַל הַקַּתֶּדְרָא
בְלִי תְּנוּעָה וּמִתְבּוֹנֵן אֶל כָּל הַדְּבָרִים מִסָּבִיב לוֹ,
כְּאִלּוּ אָמַר לַחֲרוֹת בְּלִבּוֹ אֶת מַרְאֵה כָל בֵּית־סִפְרוֹ
הַקָּטֹן… הַגִּיעוּ נָא! אַרְבָּעִים שָׁנָה יָשַׁב הָאִישׁ בְּמָקוֹם
אֶחָד, בְּבֵית־הַסֵּפֶר הַזֶּה עִם הֶחָצֵר הַקְּטַנָּה אֲשֶׁר לְפָנָיו,
שֶׁלֹּא נִשְׁתַּנָּה בוֹ דָבָר, וְרַק הַסַּפְסָלִים, הָ“עַמּוּדִים”
נַעֲשׂוּ חֲלָקִים, מְמֹרָטִים מֵרֹב שִׁמּוּשׁ; עֲצֵי הָאֱגוֹזִים אֲשֶׁר
בֶּחָצֵר גָּדֵלוּ; וְהַכִּשּׁוּת אֲשֶׁר נָטְעוּ יָדָיו שִׂגְשְׂגוּ
וְעָלוּ עַתָּה עַל הַחַלּוֹנוֹת וְהִגִּיעוּ עַד הַגָּג. מָה רַב
הַיָּגוֹן לָאִישׁ הָאֻמְלָל הַזֶּה לַעֲזֹב אֶת כָּל אֵלֶּה וְלִשְׁמֹעַ
אֶת קוֹל אֲחוֹתוֹ הַהוֹלֶכֶת וְשָׁבָה בַחֶדֶר הַתַּחְתּוֹן, בַּהֲכִינָהּ
הַכֹּל לַדֶּרֶךְ! כִּי בְיוֹם מָחָר עֲלֵיהֶם לָצֵאת מִזֶּה וְלַעֲזֹב אֶת
הָאָרֶץ לְעוֹלָם.



וּבְכָל זֹאת הָיָה בוֹ רוּחַ לְשַׁנֵּן לָנוּ אֶת
פִּרְקוֹ עַד סוֹפוֹ. אַחֲרֵי הַכְּתִיבָה שִׁנֵּן לָנוּ פֶרֶק בְּדִבְרֵי
הַיָּמִים; אַחֲרֵי כֵן שָׁרוּ הַקְּטַנִּים בְּמַקְהֵלָה אֶת פִּרְקָם
בַּה – בֶּה – בִּי – בּוֹ – בּוּ. בִּקְצֵה הַחֶדֶר יֵשֵׁב הַזָּקֵן
הוֹזֶה, מִשְׁקְפָיו עַל חָטְמוֹ, וְהוּא אוֹחֵז בִּשְׁתֵּי יָדָיו אֶת
הָאָלֶף־בֵּית וְחוֹזֵר עַל הָאוֹתִיּוֹת בְּקוֹל יַחַד עִם הַיְלָדִים.
הוּא קָרָא בִשְׁקִידָה, קוֹלוֹ רָעַד מִסַּעֲרַת־נֶפֶשׁ, וְהַמַּחֲזֶה
הַזֶּה עוֹרֵר בְּלֵב כֻּלָּנוּ גַם צְחוֹק גַּם בֶּכִי. הוֹי! אֶת
הַשֵּׁעוּר הָאַחֲרוֹן אֶזְכֹּר כָּל יְמֵי חַיָּי…

פִּתְאֹם הִשְׁמִיעַ הַשָּׁעוֹן שֶׁעַל בֵּית־הַיִּרְאָה
אֶת שְׁעַת הַצָּהֳרָיִם. בּוֹ בְרֶגַע נִשְׁמַע בְּעַד הַחַלּוֹן קוֹל
הַחֲצוֹצְרוֹת שֶׁל הָאַשְׁכְּנַזִּים, אֲשֶׁר שָׁבוּ מִמְּקוֹם
תַּרְגִּילֵיהֶם… מַר יְמוּאֵל קָם מִמּוֹשָׁבוֹ, פָּנָיו חִוְּרִים.
מִיָּמַי לֹא הָיָה בְעֵינַי בַּעַל קוֹמָה כְּמוֹ בְשָׁעָה זוֹ.

– יְדִידַי – קְרָא הַמּוֹרֶה – יְדִידַי, אֲנִי… אֲנִי…

אַךְ דְּבַר מָה חִנֵּק אֶת קוֹלוֹ, וְלֹא יָכֹל לִגְמֹר אֶת דִּבּוּרוֹ.



וּבְכֵן הֵסֵב פָּנָיו אֶל הַלּוּחַ, לָקַח בְּיָדוֹ גֶזֶר
קִרְטוֹן, וּבְהִשָּׁעֲנוֹ בְכָל כֹּחוֹ, כָּתַב בְּאוֹתִיּוֹת גְּדוֹלוֹת
שֶׁבִּגְדוֹלוֹת:

“תְּחִי צָרְפַת!”

אַחֲרֵי כֵן נִשְׁאַר עוֹמֵד, רֹאשׁוֹ נִשְׁעָן אֶל הַקִּיר, וּמִבְּלִי דַבֵּר דָּבָר, רָמַז לָנוּ בְיָדוֹ לֵאמֹר:

“תַּם וְנִשְׁלָם!… לְכוּ וְנֵלֵכָה!” –









קִכְלִי – дрозд, drozd, Drossel, merle, the throstel  ↩



חוּטָר – מַקֵּל, יָתֵד  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40617