פְּתִיחָה למְסַפְּרִים עִבְרִיִּים בַּאֲמֵרִיקָה



	
	פְּתִיחָה למְסַפְּרִים עִבְרִיִּים בַּאֲמֵרִיקָה
	







1





הנולדות בּאיחור זמן: אלה האפילות

(ירושלמי, שקלים, מ״ז, ב׳)





הסיפּור העברי־אמריקאי אפיל הוא, כי איחר לבוא. השירה קדמה
לו לסיפּור, כּבארצות אחרות, כּבכל תּקופות־חיינו־ויצירתנו. כּי ידוע,
שהשירה מתחילה מן היסוד שבּנפש, מהרגשתו ותפיסתו של היחיד. בּה ניתּן המבּע
הראשון להתפּעלותו של האָדם הרואה בפלא־היצירה, ובה מתגבּש כּחו לצור צורה
למראה שהוא רואה ולתת ניגון להמיית הלב הנכסף והעורג אל ההתגלות ואל
ההתפּרקות. המשורר יותר מכּל יוצר־ספרות אחר יכול להיות יחיד ובדד.

וגם בּעולם החדש נהג עולם כּמנהגו. הספרות העברית המודרנית
החלה את צמיחתה ועלייתה מן השירה, אשר אם גם היתה בודדה במועדיה היתה טווה
את נגינותיה בּהתמדה ובנאמנות, עד אשר נעשתה לכח תּרבּותי־ספרותי בּעל ערך
ובעל משקל.

אַך לא כן הוא גורל הסיפּורת. זו דורשת קרקע מוצקת מתחת
רגליה והווי מסויים ומגובּש. המספּר אינו יכול, כּאחיו־המשורר, לחיות בּתוך
“חלל ריק” של ארץ־נכר, שאינו מבינה ואינו אוהבה.

לו נחוץ קהל בּעל פּרצוף־פּנים, לו דרושים חיי־כלל רוחשים
ורוגשים, בעלי סתירות המתחננות למצוא תיקון בּהתאָמה והשלמה. הוא, המספּר,
זקוק לכלי־ביטוי מתוקנים ומסוגלים לתפּוס את חיי הסביבה ברתיחתם ובהתהוותם.
הוא מבקש צורות־לשון ואָפני־שיחה אשר בּהם יתגלה אופיים של אנשים בּעלי
תכונות וסגולות שונות.

תּקופת ההגירה הראשונה באמריקה לא היתה מוכשרת ליצירת
סיפּור עברי. כּל הדברים היו פה בצורת בּראשית. “והארץ היתה תוהו ובוהו
וחושך על פּני תהום”. “ורוח אלהים” עוד לא היתה “מרחפת על פני
המים”.

לא היה כל מגע ישר בּין החומר ובין הרוח, כּלומר בּין
החומר ההיולי והתּוסס של החיים החדשים בּעולם החדש ובין רוח הלשון העברית.
המהגרים לא היו מאותו חומר אנושי המקבּל השפּעה מן הרוח העברי, הם היו
מהמון העם, אשר בּרחו לאמריקה ולא לקחו אתּם אלא מעט מן המעט
מתנובת־התּרבּות ומריחה של תורה.

וה״שאפּ", אשר בּו מצאו את מקום־חנייתם הראשון ומקום
חינוכם הציבּורי, לא היה בית־חינוך נאה לתרבּות עברית, וממילא לא העמיד
קוראים לספרות עברית. ולא רק הנפעלים היו ממין זה שאינו ראוי לקבּל תורה
וספרות בלשון־האומה. גם המפעילים, המנהיגים והמדריכים, היו מאותו מין.
הלשון העברית היתה זרה להם. היא נראתה בעיניהם כּלשון מתה, או לשון
הריאַקציה, שאינה כשרה להמוני־העם. ואנשי התּרבּות ויוצרי הספרות העברית,
אשר ידעו להלחם בּבערות ובהתנכּרות־לעברית, מעטים היו פּה.

ובסביבה שכּזו, ובנכר שכּזה, מה מקום היה ליצירה סיפּורית בּעלת־טעם ובעלת־ערך?

זרים היו השיר והשר.

זרים היו הסיפּור והמספּר.

ורק בּראשית מאַת העשרים, כּשהתחילו באים לכאן סופרים
עברים, וגם קוראים שנתחנכו על הספרות העברית בּרוסיה, החלה צומחת ועולה פה
נטיעה של סיפּורת, אשר נתפּתּחה אט־אט, עד אשר הגיעה לגיל של בּגרות ולמעמד
של יצירה.










בשנת תּש״ד פּירסמתּי ב״אחיספר" (מאסף לדברי ספרות,
חקר הלשונות בּישראל ותרגומים מן השירה האידית, בּעריכת שמואל ניגר
ומנחם ריבּולוב, הוצאת קרן לואיס למד לספרותנו בעברית ובאידית,
ניו־יורק, תש״ד). מחקר מקיף על ״הספרות העברית בּאמריקה״ – תּקופת כ״ה
שנים, למן 1918 עד 1943 (בין שתּי מלחמות־עולם). בּאותו מחקר עמדתּי על כּל מקצועות
היצירה הספרותית שלנו: פּובּליציסטיקה, מסה ובקורת, חכמת ישראל וספרות
מדעית, ספּורת ושירה.

במסה הבּאָה בזה עמדתּי רק על המספּרים העבריים
בּאמריקה. השתּמשתּי בדברי שבּאו ב״אחיספר", אבל שיניתים והרחבתּים, גם
מבחינת התּוכן וגם מבחינת הזמן, כּי הכנסתּי בהם דברים על יצירות
שהופיעו לאַחר שנת תּש״ג, עד שנת תּש״י.

ואלה, יחד עם הדברים שבּאו ב״אחיספר" ולא באו בספר זה,
עתידים לשמש יסוד לספר מיוחד על תּולדות הספרות העברית.
 בּאמריקה.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40324