יצחק דב ברקוביץ



	
	יצחק דב ברקוביץ
	







המספּר העברי הראשון, בּעל שיעור קומה ובעל תּרבּות ספרותית היה י. ד. בּרקוביץ, שבּא ויצא, וחזר ויצא.

כּשבּא לכאן מאירופּה כּבר היה במלוא־כוחו ושמו הטוב הלך
לפניו, וכעבור כּמה שנים עלה לארץ־ישראל, מקום שם נשתּקע, השתּקעות אזרחית
וספרותית. בּרור איפוא, שאין לזקוף את עיקר יצירתו על חשבּון אמריקה. בּכל
זה, אין להתעלם מן העובדה שהניח את חותמו על הספרות העברית פּה, ותרומתו
האמריקאית צריכה לבוא בכל חשבּון.

ראשית, היה עורך עתּונים (“התּורן” ו״מקלט") ודרך עריכתו
השפּיע הרבּה על כּל הכּתיבה העברית פּה. אחד מטובי בעלי־הסגנון שבּספרות
העברית החדשה הכניס מצחות־הלשון ומדיוק־הבּיטוי לעתּונים אשר ערך, ולימד
סופרים צעירים את דרכי הכּתיבה הטבעית והזהירה.

שנית, תּרגם פּה את “חיי אָדם” של שלום־עליכם, שיצאו בג׳
כּרכים בּהוצאַת שטיבּל. תּרגום זה של כּתבי שלום־עליכם, שהתחיל בּו עוד
בּאירופּה, ושנעשה לאחד ההישגים החשובים של ספרותנו, הוא עצמו יצירה,
מבּחינת הלשון והבּיטוי הספרותי.

שלישית, כּתב גם פּה כּמה סיפּורים וחזיונות, אם גם לא
רבּים במספּר, שהם מן הדברים הטובים והשלמים של הסיפּורת
העברית־אמריקאית.

בּדבריו האמריקאיים אין הוא מגלה את “אמריקאיותו”, כּי אין
מספּר שרשי כּבּרקוביץ נעקר על־נקלה ממקור־מחצבתּו. הוא נמשך אחרי גבּוריו
שהשאיר בּאירופּה או שהביאָם לאמריקה.

מרחוק הוא רואה את צער היהודים הרוסיים הבּורחים מפּחד הפּרעות. הוא חי וסובל אתּם ומגלה את כּל היגון שבּמצבם.

בסיפּורו “פּליטים” רואים אָנו חבורת פּליטים שבּאָה לבקש
מחסה בבית־חולים. זה קיבּוץ נפחד ופּתּיטי. כּל הפּחד היהודי וכל הירידה
האנושית נשקפים מדמויותיהם המעוררות רחמים ודמעות.

יש שם מחלות־גוף ומחלות־רוח, ומלחמת־החיים נמשכת גם שם,
בּמקום המקלט מן המוות. אין מקום לכל הפּליטים והם נלחמים על כּל שעל אדמה,
על קצה־מיטה, על פּרוסת־לחם. העיר עולה באש, החיים שוקעים, הקיץ הקץ על
תּקוות־האָדם – והפּליטים עדיין נלחמים על פּרוריהם ועל שארית־הפּליטה
שלהם. הבּריאים דוחים את רגלי החולים שבּ״הקדש".

כּל הדמויות מצויירות בּציורים ריאַליים, אבל מכּל אלה
שברי־האָדם הנפחדים והמפחידים, עולה אור הסמל, סמל עולם חולה, מטורף
ואַכזר. ועולם זה שוקע. הוא עולה באש. וקול הגסיסה של האחרונים העולה
באָזנינו מרעיש את הלב.

בּזה קיפּל המספּר את כּל צערו ויגונו על חורבּן הישובים היהודיים בּערי ליטה ופולין, בּסוף המלחמה הראשונה.

וכשהציל אשה זקנה אַחת מחורבּן־אירופּה והביאָה לאמריקה –
מה מצאָה פּה? המצאָה מנוחה? השבה לאיתנה? לא. גם מן הסיפּור “כּרת”, אחד
הטובים שבסיפּוריו שמקום עלילתו באמריקה, עולה יגון השקיעה של האחרונים. גם
פּה רואה בּרקוביץ את הבּדידות, את האלמנות ואת השכול של אשה אשר בּאה אל
בּנה ומצאָה שהיא מיותּרת וזרה לכלתה ולנכדיה. וגזירתה – כּרת.

האם הזקנה שבּאָה אל בּנה באמריקה נעקרה משרשה, והיא תלושה
ואבודה. לב הכּלה, המתגנדרת והגסה, גם בּה. נכדיה אינם מבינים את לשונה.
המאכלים אינם מאכליה. כּשרותם פּסולה. והיא מבשלת לעצמה את תּבשיליה. היא
הביאָה אתה למשמרת אהבה את ספרי בעלה המנוח, אַך גם הם מיותּרים פּה, והיא
שומרת עליהם כּעל אוצר יקר, כּעל שארית הפּליטה הרוחנית שלה. וגם בּבית
הכּנסת, שבּנה מביא אותה לשם, אינו בית־הכּנסת “שלה”. הכּל זר. ואפילו
ההלוויה, שבּנה לוקח אותה אליה בּמות אָדם קרוב, אינה הלוויה יהודית. אין
בּוכים. אין קורעים קריעה. אין כּלל עצב. עולם זר וקר מסביבה, ואין לה
אוויר לנשימה. היא אובדת בּיגונה.

יגון זה של אנשים תּלושים, התּלויים בּין שתּי רשויות, הוא
אחד מניגוני־היסוד של יצירת בּרקוביץ. ספר ה״סיפּורים" שלו, שיצא בשנת תר״ע
(בקראקא) פּותח בסיפּור ששמו “תּלוש”. ונעימת התּלישות הזאת מלווה אותו
בדרכּו כל הימים, והיא המוסיפה לווית חן לירי לנפשות הפּועלות בסיפּוריו
ומחזותיו.

יודע בּרקוביץ לתפּוס את המגוחך בּנפש האָדם, יכול הוא
ליצור דמות חיה תוך כדי מסירת שיחה מגומגמת, של הנפש הפּועלת, תוך כדי
תפיסת המבוכה, וחוסר־הישע שלה. אבל לעולם אין הוא מגיע לידי לעג־שטנה, לידי
הוצאת לעז על אָדם פּשוט וסובל, התּועה ומתלבּט בנכר, והמתגעגע על
מכורתו.

ב״ימות המשיח" אחד הסיפּורים בּספרו “האחרונים”
(תרפּ״ט, מלהבדילו מן הרומאן שלו “ימות המשיח”, שיצא בתרצ״ח) רואים
אָנו יהודי משכיל־במקצת, גדליה וויוואט, והוא "אחד מבעלי־הבּתּים החשובים
בפרבּר הסמוך לניו־יורק, ואחד הגבּאים בתלמוד תורה, “לקח טוב” מתהלך נרעש
ונדהם עד היסוד, לשמע הבּשורה על דבר המהפּכה הגדולה ברוסיה (בשנת
1917).

הוא מתפּעל ומתלהב מן המהפּכה הזאת, אשר הורידה את הצאר
ואת ממשלתו, והפכה את רוסיה המונארכיסטית לריפּובליקה, אשר הדעה תהיה בה
עתּה לכל העם כולו, לדלת־העם כלעשיריו. מהפּכה זו, שנתחוללה מעבר לים,
ברוסיה הרחוקה נתנה לו משהו חדש ויקר, שלא טעם עד עתּה כטעמו. והוא מתחיל
מבקש בניירותיו את הפּאספּורט הרוסי שלו, להסתּכּל בּו, לראות את פּניו
עתּה. כי מעתּה יהיה הפּאספּורט הזה יקר־מציאות. אפילו בעד מיליון לא ישיגו
עוד פּאספּורט בּרוסיה…

אָמנם, יהודי מתפּעל ומסכּן זה חי באמריקה וכבר הספּיק
לגדל בּנים ובנות פּה… בּתּו האחת נשואָה למורה בבית־הספר, העובד עבודת
הממשלה. ובן יש לו והוא אינז׳יניר, העובד גם הוא עבודת הממשלה. אבל אמריקה
היא של בניו, ולא שלו.

״רק בּזכותך – מבאר הוא לבנו – בשביל שאתּה בני, גם אני
נחשב כּאן מחותּן בּמקצת… אתּה למדת פּה באסכּולות, סיימתּ בּעזרת השם את
הקוליג' נעשית אינז׳ניר – והרי כל אמריקה לפניך, ואני מה? יהודי ירוק אני,
גם אחרי שבתּי פה, ברוך השם, עשרים שנה ומעלה, ועד היום צוחקים עלי, כשאני
מעיז להוציא מפּי מלה אנגלית שלא על פּי חוקי־הדקדוק…״

לפיכך גדלה כל כך שמחתו בבוא המהפּכה על רוסיה. עד כּה
היתה רק לבניו ריפּובּליקה, היא הריפּובּליקה האמריקאית. עתּה תהיה גם לו
ריפּובּליקה. והיא ה״ריפּובּליקה" הרוסית.

ו״חיבּת הארץ" הזאת, ארץ־המולדת, החיה בּלבּות המהגרים
היהודיים באמריקה, מתגלית גם ביחס לאנטון קריבורילקין, הגוי מרוסיה הלבנה,
הבּא לאמריקה (בקומדיה “בארצות הרחוקות”).

כּי לא רק חסד ימי הילדות הוא העושה את המר למתוק, כי אם
גם המרחק, מרחק המקום, עוטף את הדברים בּצעיף רומאנטי ומשווה להם אור יקר.
וכן הדבר גם בּנוגע לאמריקה.

בּשעה שּבּרקוביץ רואה אותה מקרוב, כּלומר בּשעה שהיא
משמשת לו מקום־מעשה לגבּוריו בהווה, הוא רואה אותה ראייה ריאליסטית מובהקת,
וכל ההופעות המגוחכות של חייה היהודיים עולות ומתלבּטות בּכל בּליטתן
החריפה.

אבל בּשעה שהוא עוקר את עצמו מתּוכה, ועוקר ממנה גם את
גבּוריו, הולכים הדברים ומתכּדרים, והחד נעשה כּד. כּי המציאות מתרחקת
ומתעדנת, והמראות המגוחכים נראים עתּה באור אחר, רך יותר, המעורר
המיית־געגועים בּלב.

דבר זה ייראה לנו ביתר־בּהירות בספריו, אשר בּהם יעלה
ברקוביץ את גבּוריו לארץ־ישראל, והם “מנחם מנדל בארץ־ישראל” ו״ימות המשיח"
(הרומאן).

כ״ד המכתּבים שכּותב מנחם מנדל מארץ־ישראל לזוגתו
שיינה־שיינדל בּבּרונזוויל של ניו־יורק הם מכתּבי בקורת חריפים על ההופעות
השליליות של הישוב, וביחוד מכּת הספסרות, שפּשתה אז בארץ. מרים הוא את
שוט־לעגו על האספסוף הזר של כּל מיני מנחם־מנדל חדשים, “מחנה רב של ריקים
ופוחזים, נבוכי־לב, חסרי־דעה וחסרי־אחריות – שנמלטו לכאן מאימת המשבּר
בארצות־מגוריהם – – – ופשטו על הישוב הצעיר, העומד בּתחילת לבלובו,
כּטפּילים משחיתים, כּזוללים מארץ נכריה – כארבּה”.

ואת מי הוא עושה שליח למצווה ספרותית זו? למי הוא מוסר את
קולמוס־בּקרתו זה? למנחם־מנדל הזקן, בּעל החלומות המפורסם. ״אָמנם – מתנצל
בּרקוביץ – הוא עצמו ראש וראשון לחדלי האישים בקרבנו, אבי כל תּופש־אוויר
וסוחר־רוח, מסכסך עסק בּעסק ומקריב כּותל בּכּותל; ואף על פּי כן נעלה הוא
על כּולם בּתמימותו, במשחק דמיונו ובנקיון־כּפּיו, חף מן האנוכיות הגסה
והזוללה של ההולכים בּעקבותיו. וגם חוט של חן משך עליו יוצרו החנון – חן
האירוניה הדקה, המלגלגת על עצמו ועל נפתּולי־חייו, על חלומותיו ועל
דבריו".

וכן נכתּב כּל הספר מתּוך בּת־צחוק נבונה וסלחנית, מתּוך
יחס חיבּה לאותו טיפּוס שכּל עצם השלילה שבּו נהפך לחיוב. ויוצרו נהפך
מקטיגור לסניגור.

בּרקוביץ, שנקשר קשר־נפש מיוחד בּמינו בשלום־עליכם, וסיגל
לעצמו את יקר־ההומור שלו ואת אהבת־ישראל השופעת שלו, עשה את מנחם־מנדל
לשליחו הוא, לראות את הארץ ואת הנעשה בה, וגם ללוות את התּיירים
האמריקאיים בדרך־תּיוריהם ולחתּום את דבריהם ומעשיהם בתיאורי־מצבים
ובקטעי־שיחות, בתנועות־יד ובתגובות־נפש על כּל המתרחש והנוצר בּעולם החדש
שבּחדשים, בּארץ העתּיקה שבּעתּיקות.

ואם בּ״מנחם־מנדל" ערך בּרקוביץ רק תּיור בארץ, על מנת
לשוב לאמריקה, או להשיב אליה את מנחם מנדל ואת אברמלי שווארצאפּל וכל שאָר
התּיירים, ממינם של אסיגמאכר וקוצינוגי (יש לו לברקוביץ חיבּה יתרה
לשיחות־משפּחה, שיש בּהם מן המגוחך והגרוטסקי – כל זה בגולה, ואולם בהגיעו
לארץ־ישראל נהפּך הדבר לתנועה של חן, והוא מוסיף לשמות התּ״נכיים הקטנות של
חיבה, איילת־השחרל, שאָר־ישובל, ובלעג טוב: מהר־שלל־חש־בזלי) הרי ב״ימות
המשיח" הוא עוקר את גבּוריו מאמריקה ומעלה אותם לארץ על מנת להתיישב בּה.

המורה יהושע צדרבּוים (המשנה את שמו לארז־הלבנון) ובתּו
שולמית, פּיני דובּרוב ובנו עמוס, ד״ר ישראל מנוחין ומי־שתהיה כלתו יהודית
וכמו כן ה״הסטארוסטה" של הבּפר העברי בארץ־ישראל, חנינא, זה הזקן הנפלא,
שחי 40 שנה בברוקלין ו־10 שנים בשאננה (ועדיין הוא מתגעגע על “הריח הרענן, הקריר המשיב נפש
של האָביב שלנו בארץ־הפּוגרומים הארורה והיקרה”…") כּל אלה, שחיו שנים
הרבּה באמריקה, (והצעירים שולמית ועמוס נולדו בה) הם דמויות חנונות
וחסודות.

ותמיהני אם יכול היה בּרקוביץ להאציל עליהן מכּל יקר האהבה הזאת, אלמלי השאיר אותן בּמקומו, באמריקה.

בּאמריקה היה יהושע צדרבּוים נהפך לדמות נלעגת, מעוררת
רחמים, של אָדם תּלוש, המתנודד בין שני עולמות – האחד בּרוסיה והשני
באמריקה – ומלמד את ילדי בנו ישראל “קידוש, קדיש ומפטיר”.

אבל ב״ימות המשיח", כשעלה על האנייה עם בני ביתו ועם
רהיטיו ועם ספריו, ללכת לארץ־ישראל, להשתּקע בּה באחוזת־הפּרדס שהכין לו –
הוא מופיע לפנינו באור אחר, אור החנינה והתּום.

ושולמית בּתּו היא פנינה אנושית קטנה.

וכן הדבר עם עמוס, הבּחור האמריקאי החולם חלומות גדולים על
הארץ, והרואה את עצמו כעמוס הנביא קרוא להביא גאולה וישועה לאחיו היושבים
בּציון, אם בדרך־הטבע ואם בּדרך־נס.

וד״ר ישראל מנוחין, הדמות האצילה, הדמות המרהבת של
איש־­רוח עברי, שלא הועם זוהר־נפשו בגלות־אמריקה, אף כּי הצליח בּה ועלה
למדרגת רופא מפורסם ועשיר, האין הוא הדמות הסמלית והפלאית של איש־התּרבּות
העברי, השומר על גחלת־הקודש שבּלבּו כל הימים?

בּרופא זה, שבּצעירותו חלם על כּתר סופר עברי, וכתב ספר על
“נצח־ישראל”, מזג הסופר את כּל סגולות־החן של האינטליגנט העברי, מראשית
המאָה העשרים, שלמד בּישיבות של רוסיה ושמע שעורים בּאוניברסיטות של
אירופּה, וספג לתוכו את כּל החלומות הנעלים ואת כּל השאיפות הזכּות של דור
גדול בּחזונו, ואת החלומות האלה ואת השאיפות האלה נשא וטיפּח בּלבּו כל
השנים בּארצות־נכר. הוא נשא אותם מתּוך “התּוגה היהודית הכּמוסה, האילמת,
של תּלישות אימה על אדמת אלהים” עד שהגיע לבסוף לארץ־היעוד, מקום שם עתידה
תעודת־חייו למצוא את תּיקונה.

בּזה כאילו נסתּיימה פרשת “התּלישות” ביצירת בּרקוביץ,
ואתּה גם פּרשת אמריקה. שתּיהן עלו בשלבי הסולם של חזון “ימות־ המשיח”.
בּסולם זה עולים גם יהודים מאמריקה, ואור־יקרות זורח עליהם כּעל כּל העולים
להתנחל בארץ הקודש1.










על סיפּוריו הראשונים של בּרקוביץ, שנכתּבו רובּם
בּרוסיה, ראה את מאמרי עליו, בספרי “סופרים ואישים” (תרצ״ו), עמ׳
קד־קטו.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40325