לוּאִי דּ. בְּרַאנְדֵּיס



	
	לוּאִי דּ. בְּרַאנְדֵּיס
	



הוא – האחד והיחיד מבּני־העליה שלנו אשר נתקבּל, בּאהבה והערצה, על־ידי העם האַמריקאי כּאחד משלו.

בּו יראו ועליו יראו רבּים כּעל הטיפּוס המקורי והטהור של
האַמריקאי הגזעי, זה ששמר בּנפשו את הסגולות היקרות של בּוני־הארץ הראשונים
(פּילגרים פאַטהערס בּלעז) עם שאיפות־החופש הזכּות של החולמים והלוחמים מן
הדורות הקודמים. מכּאן – יחס ההערצה הגדולה אליו הזורמת מכּל עבר. הכּל
מרגישים בּו טיפּוס אנושי נעלה, דמות מוסרית מוצקה וגילוי אופי
שנתגבּש.

כּי קודם כּל ומעל כּל אָנו מרגישים בּבּראנדייס את האופי
האנושי־מוסרי. בּחייו ובפעולותיו, בּגישתו לשאלות־העולם וביחסו לאישים
ולהופעות אָנו רואים אָדם בּעל אופי בהיר וחותך, מי שעבד הרבּה ועמל הרבּה
על עצמו ועל אישיותו, על דעותיו ואמונותיו. יש קצב ומידה בּדבריו ובמעשיו,
יש משקל וריתּמוס בּמחשבותיו והרגשותיו. משום כּך יקרה לא פעם ויראה לנו קר
וזר, כּאילו לא לנו הוא; הוא כאילו עומד ממרחק חתום בּכמה חותמות ואין לגשת
אליו, אבל בּאמת אפשר להגיד עליו מה שאָמר טשרניחובסקי על עצמו:


ולפנים קרות מלי

ובקרבי אש־אַדירים

וצנומים נדמו ניבים –

ובלבי שיר השירים.


אש־אַדירים זו הבּוערת בּקרבּו היא אש הצדק והאמת, המשפּט
והחוק, שמהם מקור החיים והם יסוד החברה. הוא – אמן־המשפּט וחכם־החוק ובהם
רכּז את כּחות־נפשו ורחשי־לבּו. גם לו כּלמשורר ולאָמן יש דמויות וסמלים,
אשר בּהם הוא חוזה את חזון־החיים ואשר בּהם הוא מבקש את הפּתרון לסוד־הקיום
שלנו בּעולם. אבל מכּיון ששופט הוא, ושופט בּית־הדין העליון בּארץ, הוא
רואה את הסמלים והמופתים האלה בּחוקים ובמשפּטים. ולשון אלה, כּידוע, שקולה
ומדודה, קצובה ותמציתית, אַף כּי בתוך־תּוכה צפונה הסתּכּלות אנושית נאמנה,
ומתּוך מליה הצפופות והחקוקות צועק סבל־חיים ומתפּרצים יסורי־אנוש.

חכמת־המשפּט עומדת בּין השירה המדבּרת בּרמזים ובצלילים
ובין המתּימאטיקה המדבּרת בּמספּרים ובמידות, וזו כזו שואפת לגלות את סוד
החיים ולמצוא אחיזה לנו, למען נשמע ונראה, למען נדע ונבין את העולם שאָנו
חיים בּו ואת הגבולות אשר הושמו לפנינו.

וזו, חכמת־המשפּט, העומדת בּאמצע, רוצה ושואפת למצוא את הקשר ולהקים את הגשר בּין היחיד והרבּים, בּין הפּרט והכּלל.

והכּהנים הגדולים של המשפּט הם גם כּהנים בּהיכל המדע
והשירה, הם החודרים לעומק הנפש והיסורים של האָדם, רואים בּעליותיו
וירידותיו, חשים בּנפתּוליו ומלחמותיו והם גם החותרים להגיע לסוד הקיבּוץ,
ליסוד החברה האנושית, המתהווה ממיליונים של אנשים, אשר לב להם ואשר מוח
להם, אשר יצר־הרע להם ואשר יצר־הטוב להם, אשר רשע להם וצדק להם, אשר השטן
נלחם בּהם בּאלהים, מעולם ועד עולם.

לואי בּראנדייס טרם נעשה ל“שופט עליון”, העומד מעל צדדים
מתנצחים, היה פּרקליט ו“פרקליט־העם” קורא לו, כּי הוא את עבודתו ראָה לא
כאומנות, אלא כאמנות; לא כמלאכה אלא כחכמה. הוא לא היה כרוב הפּרקליטים
מוכן ומזומן ללמד זכות על כּל מי שבּא לפניו ועל כּל מה שהוצע לו. היו
הרבּה פסקי־דין אשר לא רצה לקבּל, כּי לא האמין בּצדקתם, ועל איש שאינו
צודק, כּעל דבר שאינו נכון, אין להגן. והרבּה יש לזקוף על חשבּונו ולזכותו
בּכמה וכמה פסקי־דין פּומבּיים. (מלחמתּו לחוקי משכּורת מינימאלית, לקיצור
שעות־עבודה לנשים, להגנת עניני המבוטחים בּאַחריות, להטבת מצבן של האגודות
המקצועיות. בּאַחת: להשבּחת מצב העם העובד ולהתקנת אורח־החיים החדש
בּתּעשיה המודרנית).

וכשעלה לגדולה לבית־המשפּט העליון, נשאַר גם שם המגין
הנעלה והגא לעניני העם, לדבר הצדק והחופש. הוא היה תמיד מן החולקים על דעת
הרוב הקונסרבאטיבי, ויחד עם הולמס “הזקן הצעיר” הווה את המיעוט הליבּראלי,
שכּל הכּחות המתקדמים בּארץ הבּיטו עליהם בּתקוה ובתוחלת. כּי הכּל, גם
מעריציו וגם מתנגדיו, ידעו ויודעים, כּי לא להכעיס ולא להתפּאר יהיה חלקו
בּין המתנגדים והחולקים, כּי אם לשם העיקר היקר של חופש היחיד וחופש העם.
הוא רואה את עצמו כּמי שהוטלה עליו שליחות גדולה ונעלה מאד, זו שבּשמה
ולשמה נבּאו נביאים ונלחמו צדיקים. ובסתר לבבו וודאי ירגיש בּאַחריותו
הכּפולה המוטלת עליו – גם בּתור אַמריקאי וגם בּתור יהודי. בּתורת המוסר של
היהדות יראה את סמל השלמות של המשפּט והצדק ובדרכיה ילך ויחפּוץ להוליך את
העולם החדש, שמייסדיו הראשונים היו מושפּעים מן התּורה והנביאים. ואת
תּומאס י’פרסון שווה לנגדו תמיד. “לאַט־לאַט נתבּרר לי, כּי למען נהיה
אַמריקאים טובים, עלינו להיות יהודים טובים־יותר ולמען נהיה יהודים
טובים־יותר, עלינו להעשות ציונים”. כּה אָמר בּנאום על תּחיית האומה
והתּרבּות העברית.

כּן היתה דרך בּואו, או תשובתו, לעמו. בּדרך חיפּושיו את
האמת והצדק, בּדרך שאיפותיו לחופש ולאהבת־אנוש בּא והגיע אל היהדות הטובה –
היא הציונות.

לא בצעירותו ובתסיסתו בא אליה, ולא את כּל חייו הקדיש לה,
אבל בּמשך השנים האלה, כּ־20 בּמספּר, אשר התקרב וחי באַווירה ובסביבתה,
גילה הבנה עמוקה וראייה חודרת לתוך מעמקיה. והוא היודע להעריך ולהוקיר את
נפש היחיד ואת הבנתו אשר בּאָה לו בּכחות־עצמו ולא בירושה, ידע למצוא
בציונות לא אידיאה מופשטת המכוונת רק לגאולת הכּלל, כּי אם גם, ובעיקר,
אידיאת־חיים בּריאָה וטבעית הבּאָה עם בּשורת גאולת־היחיד. הוא, המאמין
בּאישיות היוצרת, מבקש ומוצא בציונות קסם רב לא רק לעם ישראל, כּי אם
גם לאָדם מישראל. ובראש אוצרות הטבע הוא רואה את האָדם. בּכחות
המושקעים בּארץ־ישראל הוא מבכּר ומעריץ בּיותר את הכּחות האנושיים, את
החלוצים מכּל הסוגים ומכּל השדרות, המייבּשים בּיצות והסוללים כּבישים,
המרווים בּזיעתם ובדמם את הארץ אשר היתה שממה והמתחננת להתרוות ולהתרענן,
להפריח ולהצמיח. השכל והרצון של היהודי המתעורר הם הרכוש היותר יקר
שבּאוצרנו הלאומי. ובהם ישים תּקותו. בּיחוד גדלה אמונתו בּאפשרות, או טוב
מזה, בּהכרחות של הצלחת מפעלנו בארץ־ישראל לאַחר שבּקר אותה וראָה
במו־עיניו את כּל עבודת התּקומה והתּחיה, הצמיחה והפּריחה הנעשית שם. הוא
צמא היה לעובדות ולמעשים, אשר יוכיחו לו את אמתּות חלומו, את יכולת ההגשמה;
ואת אלה, המעשים למופת ולגאון, ראָה בארץ המתחדשת, ויגאה בו לבבו. ובאחד
מנאומיו אשר נשא אַחר כּך בּניו־יורק דבּר על הבּית הלאומי כּעל ילד שיש
לטפּחו באהבה ולגדלו באמונה. נס התּחייה בא אל לבּו. והוא מצווה לכל חבריו
ותלמידיו שתּי מצוות עיקריות של הציונות, הלא הן: א) מצות־“דע!” וב)
מצות־“עשה!”

עבודת הבּנין של ארץ־ישראל צריכה להעשות חלק מחיינו
היום־יומיים. בּכל מקום שאָנו נמצאים ובכל עבודה שאָנו עושים עלינו לזכּור
ולשמור את דבר ארץ־ישראל.

כּיצד ובמה?

ראשית כּל – דע! דע את הארץ ואת הנעשה בה. למד את דרכיה
ואת סגולותיה, את טבעה ואת אָפיה, את שיש בּה ואת שחסר לה, את תּולדותיה
וגבולותיה, את כּתיבתה ואת יצירתה. ראשית חכמה – דעת־הארץ והציונות.

ושנית – עשה! בּכל מה שתּוכל לסייע, מרחוק, לבנין הארץ –
סייע! עשה לא רק את חלקך כּפי שיחשבו ויקבּעו אחרים למענך, אלא יותר מזה.
ובכל יום, לאַחר שעשית מעשה אחד לשם הארץ, שאַל את עצמך: מה עוד אעשה למען
ציון?

בּשנים אלה, הדעת והמעשה, יתקשר כּל ציוני לציונות
ולארץ־ישראל ויהיה הדבר אורגאני, הצומח מפּנים ההכּרה והמספּק את דרישת
הנפש העמוקה.

ומי שמדבּר על שלמות הציונות גם בּגולה ממילא צריך להגיע
ולהשיג גם את העיקר התּרבּותי. וכן אָנו שומעים את בּראנדייס מדבּר, בּשנת
תּרע"ה, על חשיבות התּחייה של הלשון העברית. הוא שם למופת את בּן־יהודה
הקנאי אשר התחיל בּתחייה זו, של הלשון מ… בּיתו. והוא מבין, כּי הענין
טבעי מאד. הלשון העברית נעשתה לישוב לא רק גורם חשוב לאיחוד חלקי־היהדות
השונים, לקיבּוץ הגלויות, כּי אם גם גורם גדול לתחיית הרוח העברית. הוא
מבין ויודע, כּי אומה ולשון הן שתּים שהן אחת. כּי אין גילוי כחות לאומה
בּלשון לא־לה, כּי עם השואף לשוב לחיי מקור וליצירה מקורית צריך לשוב גם אל
לשון־מקורו, לשון־תּרבּותו ההיסטורית. והוא רואה את הגדלות ואת היופי
שבּתחיית הלשון העברית, זו המחייה את גאון־ישראל, את רוחו ומוסרו.

הרי שכּל יסודות הציונות נראים וגלויים לו והוא מקבּל את
כּולם, לא להבדיל רוח מחומר ותרבּות מכּלכּלה. ובכל זה, כּשאָנו באים לסכּם
מה פּעל ומה פּעלו תלמידיו וחבריו ההולכים בּדרכיו למפעל ארץ־ישראל ולרעיון
הציוני, לא יגיע המעשה למדרגת ההלכה ולא יהיה הפּתרון יפה כּהחלום. ופה
גלומה וצפונה חידת האישיות ששמה “בּראנדייס”.

על־פּי כחות הנפש שלו והשפּעתו הכּבּירה, על־פּי עוזו
המוסרי ומעמדו בחברה צריך היה ויכול היה להעשות הכּח המרכּזי והמושך של
הדור, לכל הפּחות בּאַמריקה, להעשות המנהיג הציוני האמתּי, בּפועל ולא בכח,
למעשה ולא להלכה. אבל, כּנראה, לא זכה הדור ולא זכה המנהיג שתּוסר המחיצה
האַחרונה ביניהם ויתקשרו בקשר לא ינתק, לשם מפעל־הגאולה הגדול.

כּי למרות ההערצה הגדולה שיש לכל העם לבראנדייס, מורגשת
המחיצה המבדילה ביניהם. כּמבּעד עב הענן יראה העם את דמותו ואליה לא יגש.
הוא נקרא “השתקן הגדול”, כּי דבריו הפּומבּיים מעטים וכבודו בקהל לא יחד.
אם הדבר הזה רק משום משרתו הגבוהה או גם משום סגולת־נפש מיוחדת וחוש פּנימי
המדריך אותו – אין לדעת, אבל משנה לשנה הולכת השתיקה ומעמיקה וכחה גובר
ויחד עם זה הולכת הדמות ומתפּשטת מצורות־החומר שלה.

מבּחינה אישית, פּסיכולוגית יש קסם־מה בּהתפּשטות־התעלות
זו, אבל מן הבּחינה הציבּורית והמעשית קשה לראות את התּועלת בּפרישות
קיצונית כּזו. ואלמלא היו לנו בשנים האַחרונות ימים קשים ומלאי־סער,
מאורעות מחרידים ומזעזעים עד היסוד, אפשר היה להתנחם ולומר: כּח גדול יש
לנו וחלילה לנו להשתּמש בּו לימי קטנות. נחכּה־נא עד בּוא הרגע הגדול ואָז
יופיע זה שהשפּעתו רבּה לאין שיעור.

אבל השנים האַחרונות שעברו עלינו הן היו שנות הרת־עולם,
שנות זעזועים כּבּירים ויסורי־תהום לכל האומה – ומדוע לא הופיע זה הכּח
הגדול? מדוע זה לא נשמע קולו של בּראנדייס?

כּך שאלו ושואלים, בּתהייה וצפּיה, אלפים ורבבות
מבּני־עמנו. אבל תּשובה לא ניתּנה. על כּל פּנים בּאופן ישר לא ניתּנה. כּי
אם על־פּי מה שדבּרו אחרים בּשמו נדון – לא תמיד היה כח בּדברים ולא לכאלה
צפּו האנשים אשר ערגו למנהיג.

היהודים רגילים מאָז ומתּמיד לשמוע ולקבּל דברים ישר מפּי
אומרם ולא מפּי שליחיו, מפּי הרב עצמו ולא מפּי תלמידיו. ואם בּשעת הדחק
צריך להסתּפּק בּדברים המובאים על־ידי שליחים, צריכים אלה להיות קרובים אל
העם, יוצאים מן העם, היודעים את נפשו ואת סגנונו כּיצד לדבּר אליו ובמה
למשוך את לבּו, לפרש כּהלכה ולהסבּיר בּאמונה, למען יתפּוס את האמת וירגיש
בּקרבת־הנפש שבּינו ובין המנהיג. אבל לשליחיו ומסבּיריו של בּראנדייס לא
היו, כּנראה, כּל הסגולות האלה, ובמקום הפּשטות בּאָה תסבּוכת חדשה ותחת
ההבנה המאירה באָה אי־ההבנה המעורפּלת – בּאופן הדדי. ולא פעם קרה, כּי לא
העקוב היה למישור, אלא המישור היה לעקוב.

לפיכך יתעצב הלב למראה כח אַדיר כּזה שלא נתן את אשר יכול וצריך היה לתת.






את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40629