דב־בר אייזיקס



	
	דב־בר אייזיקס
	







אם הסיפּור העברי־אמריקאי אפיל הוא, כּלומר: פּרי שאיחר
להבשיל, הנה המספּר האחרון, אשר בּו אפטיר את דברי על המספּרים העברים
בּאמריקה, הוא הגידול האפיל־ביותר בגן הסיפּורת שלנו.

ב. אייזיקס הוא מראשוני העברים, שבּאו לעולם החדש בּראשית
המאָה הנוכחית. הוא השתּקע בדיטרויט ושם קנה לו שם טוב בּעבודת־החינוך, אשר
בּה הוא עוסק באמונה כל השנים האלה. לעתּים בּלתּי־מזומנות היה מפרסם
סיפּורים ורשימות, שמפּאת נדירות־פּרסומם ומיעוט־כּמותם לא ניתּנה להם
אחיזה בספרותנו. ורק לפני שנה, כּלומר בּשנת תש״ט, הופיע קובץ סיפּורים שלו
בשם “־ שני עולמות”. ובספר זה הראנו לדעת שמספּר בּעל כּשרון היה מקפּח את
עצמו ומסחף שדהו במשך כּל השנים האלה.

שנים־עשר הסיפּורים שכּונסו בספר הזה נכתּבו בפשטות רבּה,
ולא־פעם גם בּתמימות, ואין בּהם כּל קישוטים ספרותיים וסלסולים אמנותיים.
אבל מתּחת לדוק הפּשטות הפּרימיטיבית מנצנצות ועולות דמויות אנשים ומתרקמים
ומתגלים מצבי־נפש וסיטואציות, שיש בּהם תּפיסת־חיים בּריאָה וגם חן־הומור
וודאי.

מעוטם של הסיפּורים הם מחיי העבר, שיש בּהם מרוחם וריחם של זכרונות־הילדות, ורובּם הם מחיי אמריקה או אירופּה־אמריקה.

ואלה האחרונים הם סיפּורי־הווי, עם כּל הגלמיות החמרית והנלעגת שיש בּהווי האמריקאי־יהודי.

וחלק אירופּה בסיפּורים אלה אינם בּאים אלא להבליט את
ההבדל הרב והעגום שבּשני העולמות האלה. משם, מאירופּה, עולה
אור־תורה־וחסידות, אור עניות חמרית שתּוכה רצוף עשירות רוחנית, ואילו מפּה,
מאמריקה, עולים צללי־טמטום־וגסות־רוח, ובתוך העושר החמרי מתלוננת ובוכיה
הרוחניות. אבל מה שמציל את הסיפּורים האלה ממרירות ומצל השנאָה העצמית
ונותן להם דוק של סלחנות לירית והבנה אנושית הוא טוב־לבּו של המספּר,
שמקורו באופּטימיות.

האנשים הבּאים מעבר לים הם בּגולה. החזן ר׳ וואלף והרב ר׳
יעקל, בּסיפּור “בּגולה” בני־ווילנא, שנתגלגלו לאמריקה, נמצאים בּנכר
ונשמותיהם – בּשביה. כּל ההוד והזיו שהיו במולדת הישנה כבו ונעלמו כאן.
החזן מתוודה באזני הרב שאיחר לבוא לאמריקה, ש״הוא מת", שאיננו אותו חזן אשר
היה בווילנה. “מן העת שדרכו רגלי על מפתּן בּית הכּנסת הזה נסתּלקה ממני
התּפילה. הראית את פּניהם (של המתפּללים) בּשעת התּפילה? – אני ראיתי אותם,
פּניהם אומרים, אכלנו שבענו, ועתּה נראה מה יכול החזן לתת לנו בעד
כּספּנו”. והוא, וואלף החזן, “האמריקאי” השבור ברוחו, יועץ לו לרב הצעיר
והחולם שבּא לאמריקה בּמאוחר: “שוב לווילנה. אתּה זקוק לה. בשם אביך המנוח,
שוב”.

אבל הרב אינו שב. כּי מי שעיצב את דמותו וראָה בצערו נתן
לו גם תּעודה במקומו החדש, תּעודת־חיים־וכבוד. והוא שם בפיו דברים שהגה
ברוחו בעבודתו הוא, במשך דור ויותר, בּיהדות אמריקה:

– היהדות בּסכּנה, בּניהם הולכים וקרבים אל השמד, השבּת
עוברת ובטלה, הארץ מתמוטטת מתּחת לרגליהם, ואנכי – אנכי מטכּס עצה לברוח,
להחבא!

– – למה באתי ולמה אני בורח?

והוא מתחיל לראות דברים בּאור אחר. יהודים אלה, שהביאוהו
לכאן, בּחרו בו דווקא משום שאינו כמוהם, דווקא משום שהוא
אחר.

והם, השקועים בּמ״ט שערי חמרנות וחילוניות, רוצים בּו,
ברם הווילנאי, ובתורתו ובטהרו הנפשי. לפיכך הוא מחליט להשאר עם אלה הזקוקים
לו. הוא יפתּח את ארונות הספרים שלהם, ידליק את נרותיהם, יתּיר אותם מבּית
האסורים, ויתּן להם את הדרור הרוחני והנפשי שנשמותיהם עורגות עליו.

על רעיון זה והרגשה זו הוא חוזר בּסיפּורו הגדול, “ידים”,
שהוא מן הטובים בּיותר בּקובץ. בּינקה, בן סנדלר עני מעיירה באירופּה, אוהב
ידים נקיות ועדינות. ו״אהבתו" זו שומרת עליו מהגסות שבּחיי־המציאות, והיא
המשמשת לו אות לעדינות הפּנימית שלו, של נפש המהגר הרוצה בחיים יפים,
טהורים, עדינים. וגם כּשהוא מתעשר בּאמריקה אינו שוכח את מקור־מחצבתּו
ובהזדמנות הראשונה הוא בונה בית־כּנסת על שם אָביו, וכל זה בזכות יודל בּן
הרב השל, הוא רב עיירתו, שאת ידיו העדינות יזכּור כּל הימים.

כּן מרכּך אייזיקס את הקושי שבּחיים הזרים והמגושמים
בּסמלי־יופי זכרי־אורה של ימי הילדות בּמולדת הישנה. וגם כּשהוא מגיע לצייר
מצבים ואנשים, שאין להם שרשים בּאירופּה או שאין להם בּכלל שרשים
בּחיי־רוח, הוא מקיל את המשא שלו בבת־צחוק טובה וסלחנית. זכּרון העבר מגן
על ההווה. והיפה חורג להתגלות גם במכוער.

בשני הסיפּורים הראשונים של הקובץ: “המרד האלם” ו״מתנת
הקהל״ – שהם סיפּורים מחיי העבר באירופּה – מגלה אייזיקס כּח ראייה לתוכם
של דברים.

הנפשות הפּועלות בּהם בּסיפּורים אלה – ביחוד מוטיל הזגג,
הוא המורד האלם, ונאשקה פייגה׳ס, שואב־המים – הן מאותן דמויות עממיות
המצויות בּספרותנו, הלוקחות את לבּנו בצדקות־הנפש שלהן, בּכאב האלם, המעיק
עליהן, ובסודיות הגורליות הצפונה בחייהן כּבחיינו.

“המרד האלם” שמוטל היהודי המאמין בּבעל־הבּירה, לאחר
שנערכו פרעות בּעיירות ונהרגו שתּי בנותיו, זה המרד ה״מתבּטא" בשכיבת־דומיה
כלפּי־הכּותל, הוא מרד עמוק יותר מזה של הבּוכים והמתּריסים כּלפי מעלה.
מוטל, זה שגבּו מופנה אלינו ופניו אל הכּותל – הוא אות קפוא ומופת מחריד
למחאת האָדם נגד סדר העולם, שאָנו חיים בּו, עולם זה שיש בּו פרעות ושחיטות
שבּהן נשפּך דם נפשות תּמות וטהורות.

כּן נראה: שבּאמצעים ספרותיים מוגבּלים ובדרכי־ביטוי
פּשוטים־בתכלית מגיע אייזיקס לא־פעם לעצם הדברים, ומסתּכּל בּנשמתם.
ובהופעתו המאוחרת נצטרף העשירי למנין, הוא מנין המספּרים העבריים שיצרו
על אדמת אמריקה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40334