שמעון הלקין



	
	שמעון הלקין
	







ש. האלקין, המשורר ובעל־המסה, נתן הרבּה מכּחו גם
לסיפּור ולרומאן. בּשנת תּרפּ״ט הופיע הרומאן הראשון שלו: “יחיאל ההגרי”,
ובשנת תּש״ה יצא השני: “עד משבּר” (ספר ראשון: חורף 1929).

האלקין הוא מספּר אמריקאי, אבל שונה הוא משאָר המספּרים
העברים, שטיפּלו באמריקה, היהודית או הכּללית. יש בסיפּוריו “בשר חי”, אבל
אין זה בשר הווי, כּי־אם “בּשר” אידיאות, שגידיו יסורי אָדם וורידיו –
חזיונות משורר. האלקין הוא משורר סובל ומתענה, מבקש אלהים ועורג לגילוי
סוד־ההווייה. ובלשונו: “יגע, נדכּה, אובד ועורג לאלהי”. מצוקות־נפשו,
התעלפות לבבו, תּעייתו והתלבּטותו ־ הטומאָה ו־ הטהרה, וצריבת אש־הדת בּנפש
המפרפּרת – אלה הם יסודות שירתו. ובאלה גילה את כּוחו הפּיוטי. אבל נפשו
שאינה יודעת שבעה ואינה יודעת מנוחה לא הסתּפּקה בשירה, לא הסתּפּקה במסה,
והלכה אל הסיפּור. אולם מכּיון שהסיפּור שלו אינו אלא השכבה השלישית, או
הגילוי השלישי, של מהותו הספרותית (הראשונה היא השירה, והשניה היא המסה),
אין סיפּורו אלא פירוש לשירו. והפּירוש אָרוך הוא, מסובּך ומעורפּל.

שם הגבּור בפּוֹאימה היסודית שלו, הוא יוחי, ושם
הגבּור ברומאן הראשון והיסודי שלו הוא יחיאל. פּירוש הדבר: יה־חי, או
אל חי. אותו בּיקש המשורר. אותו יבקש גם המספּר. המשורר הוא משורר הנפש של
עצמו, הצער והיסורים של עצמו. וגם המספּר הוא מספּר הנפש של עצמו, הצער
והיסורים של עצמו.

“יחיאל ההגרי” הוא המשורר שהיגר משירתו של יוחי לעולמו של
יחיאל. יחיאל זה מתגלה בגילויים ובשמות שונים בסיפּורים אחרים, אבל אָנו
מכּירים אותו מיד, כּי אם יברח הנביא, או המשורר, “תּרשישה” גם שם ימצאהו
אלהים ושם נמצאהו גם אנחנו. אחד הוא.

ולא רק הוא, כּי אם גם גבּוריו שלו ומשלו הם. הם נחצבו
מנשמתו, הם נעשו בדמותו כצלמו. כּולם סובלים, כּולם מתענים, כּולם נקרעים
לקרעים, ־ אהבה ו־ תּאווה, ־ קדושה ו־ טומאָה, ־ אל ו־ שטן.

יחיאל הוא חסיד חבּ״די, שיצר הדעת ויצר החיים עורכים קרב
בּנפשו, ובכל אשר ילך ובכל אשר יגע ידבּיק בּו את אי־מנוחתו, את אי־אָשרו
ואת אי־השגתו את עיקר החיים, את תּמציתם ותכליתם.

בּסיפּוריו של האלקין יש הרבּה צעירים, והם לומדים
בּאוניברסי­טות של ניו־יורק וקוראים ספרי סופרים גדולים ומבלים בּ״גרניטש
ווילדזש" ומטיילים בּגנים, וכל החיים לפניהם, אַך עם כּל זה הם אומללים
וקרועים ותלושים ממקורם.

יש בּהם ההסתּגפות של דוסטייבסקי ובדרך סיפּורו יש מקצת
מאורח היסורים של גנסין. משהו אינו כתיקונו בחייהם, כּאילו מעריב עליהם
שמשם. קשה לו להאלקין לצאת מעולמו השירי־הסתכּלותי, הפּילוסופי־חבּ״די,
ולהכּנס לתוך עולמם של אחרים, ולציירם כּמות־שהם, ולספּר עליהם בפשטות
ובאובּייקטיביות. בּמרכּז עומד הוא, המשורר דק־השמע וחד־הרגש, איש האידיאות
וההרגשות, המחפּש והמעפּיל, ואילו כל שאָר האנשים אינם אלא בבואות וצללים
של האחד. הם אינם אלא “האצלות” מאישיותו הוא, מלבטי־נפשו הוא.

עולמו שלו נעלה יותר ומורכּב יותר מעולמם של שאָר המספּרים
האמריקאיים, הגבּורים שלו וודאי מעניינים יותר בּחיים מאותם הטיפּוסים,
שפּגשנו בסיפּורי אריאלי, פרידלאנד וּואלינרוד, ובכל זה הם חיים פּחות והם
משיגים פּחות משחיים ומשיגים אותם הרברנדים, המורים, הסטודנטים, הפּועלים,
הסוחרים, הנשים – האהובות והשנואות כּאחת – שבּסיפּורי יתר המספּרים.

שם אין הפּרובּלימות מאפילות על האנשים ואין הסיפּור נכנף
מפּני המסה ואין "גלמיות״־החיים נבלעת ואובדת בּתוך היכל החכמה
האינטלקטואלית.

יש בּ״יחיאל ההגרי“, בּ״עד משבּר” ובסיפּורים אחרים שלו
הרבּה פרקים יפים וחותרים לתכלית הדברים, יש ציורי־טבע מרהיבים
והשתּפּכות־נפש נוגעת עד הלב וגם ציורי מצבים ויסורי־אהבה גדולים ומסעירים
וקווי דמויות של אנשים, הנראים בּקטנותם ובנלעגותם, אבל פּרקים אלה וקטעים
אלה אינם מצטרפים למהות סיפּורית אחת. זוהי סיפּורת של אידיאות וחזיונות,
ולא של אנשים ומצבים.

לייקין ב״אַנדרלמוסיה", שהוא תלוש ובודד, ורוצה לברוח
מפּני וויווי שלו לסיבּיר, כּי אינו אוהב אותה עוד, אַף כּי לקח אותה
מחברו, תּקפו רגש סתום, שמקצתו תעוב ומקצתו חמלה למראה האנשים הסובבים
אותו. “בּני־אָדם אלה, שכּולם כּאחד יפי־רוח הם, בּעלי מחשבה ובעלי רגש –
הוא שואל – מפּני מה עלובים הם כּל־כּך? את דרך־החיים שכחו ותלושים הם
מתלבּטים בשביליהם הנלוזים ומכשילים את כּל הבּריא ואת כּל החי, אשר ייקרה
להם בּמעשיהם, כּאותם חתולים טרדנים, בּני־בלי־בית אלה שתּועים רעבים
בּחוצות הכּרך, מתחבּטים ־ רגלי העוברים, מחרישים כּל אוזן בּיללותיהם
ונהנים מהן בּעצמם הנאָה שבּטירוף־הדעת”.

הלבטים והפּרפּורים האלה, של ילדי־רוחו האומללים, שאינם
אנשים בּעלי דמויות חיות ומגובּשות, כּי־אם צללי הרהורים ותהיות־נפש – הם
שהביאו עד משבּר עמוק לא רק את עצם הסיפּור כּי־אם גם את
בּעל־הסיפּור עצמו.

כּי כּל תפארת־חכמתה של מלאכת־הסיפּור היא בזה שהיא יודעת
לטוות מטווה־חיים של עלילה ושל אופי, של מצבים טבעיים הנובעים ממהלך־הדברים
ומעיצוב דמויות, שהן נחרתות בּלבּנו, בזכות התּכונות והתּנועות המיוחדות
להן.

ואילו ב״עד משבּר" אָנו מוכנסים לאנסנו לתוך עולם־תּוהו של
וויכּוחים ארוכּים ומעורפּלים, של מצבים קשים ומשונים, ושל אנשים ונשים,
שחולניותם גדולה מטבעיותם. על פּני שטח פּרקים שלמים ועמודים רבּים משתּרע
מדבּר של דברים, שפע דברים ללא פעולה, ללא שינוי במצב, ללא נשימת אוויר
רענן. שיחה ארוכּה ועמקת־שפה על קבּלה ואָמנות מתנהלת בּחדרה של בּחורה
נוצרית בּליל ראש־השנה לאזרחים, כּשאנשים מקבּלים את השנה החדשה מתּוך צהלה
ושמחה, ושכרון־יין.

האלקין, איש התּרבּות הכּללית ו״בעל אנינות הדעת
המתפּייטנת“, אשר ספג לתוכו את הזרמים החדשים של היצירה הספרותית, נסחף
ב״זרם־התּודעה” של מארסל פּרוסט הצרפתּי, בקסם “הלשון הפּרטית” והמופלאָה
של דזשיימס דזשויס האירי, ובזרם השוטף של המילוליות התּיאורית והדינאמית של
תּומאס וואולף האמריקאי.

החסרון העיקרי בהליכה זו, בדרך הזרמים האלה, הוא שכּל
חידושם הוא בראשוניותם, פּירוש הדבר: שכּחם יפה, למי שמרגיש בכּחם, רק
בּשעה שהם בּאים מפּי־מעיינו של היוצר, אשר הוא עצמו כּרה אותו וגילהו
לעולם. דרכי־כתיבה אלה הבּאים לתאר לנו את עצם התּהליך של מחשבות־האָדם
ורגשותיו, שעה־שעה, רגע רגע, בּהקיץ ובחלום, הם כּגלי ים סוער, הוא ים הנפש
היוצרת.

האָדם אינו מופיע פּה בשלמותו ובאַחדותו, כּי־אם
בּ״שבריותו" ו״בקרעיותו". הסופר אינו רוצה לברך על המוגמר, כּי־אם לתהות על
המותחל. הוא מעלה לפנינו מתּהום ההווייה האנושית קרעי־חוטים של הרגשות
ומחשבות, חוויות וחלומות, חצאי הדים ושברי צלילים, והוא מראם לנו
בפרכּוסיהם ובנדנודיהם, כּבפרכּוסי דגים רצים מבוהלים בּתחתּיות־ים. זה הוא
החומר ההיולי של היצירה. והוא המושך את לבּם של בּעלי זרם־התּודעה יותר מן
היצירה המושלמת.

יש בתּורת חבּ״ד פּסוק האומר: יש בתּוהו מה שאין בּתיקון ובתיקון מה שאין בּתּוהו.

רוב הסופרים־האמנים, שאחריהם הולך לבּם של הקוראים, גורסים
את סופו של הפּסוק החבּ״די: יש בּתיקון מה שאין בּתוהו – והם מבקשים
ומוצאים את תּיקון יצירתם בתיקון אמנותי.

אולם יש סופרים, שאַחריהם לא יימשך לבּם של רוב הקוראים,
הגורסים את ראשיתו של הפּסוק: יש בּתוהו מה שאין בּתיקון, והם הולכים
בּדרכי־תּוהו ומשליכים על הקוראים אבני־בוהו. והם מגדילים את מבוכתם,
ומעמיקים את אי־הבנתם.

בּכל זה יש מקום בּעולם הרחב של הספרות גם לסופרים בּעלי
לשון מיוחדת משלהם ודרכי־סיפּור־ותיאור מוזרים ומופלאים, אבל בּמה דברים
אמורים? אם בּהם ורק בּהם מתגלה אופיו המקורי של הסופר, כּלומר, אם זו היא
הדרך היחידה אשר בּה יוכל לבוא לידי גילוי הכּח הפּנימי שלהם, המרץ
היוצר הכּבוש בּהם. כּי – אָדם אָדם ולשונו. סופר וסופר וסגנונו.

וכשאָנו מזדמנים בּדרכּנו בּאישיות יוצרת כתומאס וואולף,
שהוא כולו הר־געש, ודבריו פּורצים כּלבּה רותחת הנשפּכת על סביבותיה ושוטפת
בּמרוצתה כּל הנמצא בדרכּה. אָז נסחפים גם אנשים “מן הצד” בּזרם השוטף הזה
ונכווים גם הם מן האש הבּוערת הזאת.

אבל חיקוי לדרך־כּתיבה שכּזו אין בו כח ואין לו זכות, כי להר־געש אין חיקוי, וליוצר הדינאמי והבּודד אין אָח.

בּ״עד משבּר", יותר מבשאָר סיפּוריו, ניסה האלקין ללכת
בּדרך זרה לו ולנו. הוא ניסה לאַחד את החבּ״ד עם זרם־התּודעה – והעמיק עוד
יותר את המשבּר הפּנימי שלו.

כדי לכתּוב רומאן סאטירי ומלא־לעג על החיים היהודיים
באמריקה לא היה צורך להשתּמש בּ״זרם־התּודעה", שאינו מגיע לעולם
לחוף־המבטחים. וכדי שיהיה ברומאן כּזה כח של הוכחה לא צריך היה לעשותו כולו
כתב של תוכחה, שאין בּו אַף קו־אור אחד, אַף מלת־נחמה אחת.

וכדי שיהיה הרומאן רומאן צריך היה לאכלסו אנשים חיים
העושים דברים לפי ההגיון האמנותי ונמצאים כּל אחד בּמקומו הראוי לו והנאה
לו. כּי ברומאן, יותר מבכל יצירה סיפּורית, צריכים הדברים והמאורעות
להשתּלב אחד בּשני וההתרחשויות השונות של הנפשות הפּועלות צריכות לנבוע
ממצבי אמת, ודמויות האנשים העושים בּרומאן צריכות להתרקם ולהתפּתּח בדרך
הטבע כּשם שאנשים־ממש חיים, גדלים ומתפּתּחים בעולם הזה.

אבל בּעל־המסה שבּהאלקין ניצח בּספר זה ניצחון גמור, ונתן
לנו בו, ב״עד משבּר" שורה של מסות על עניני רוח ועל עניני־אנוש שונים. ובהן
גם מסות עשירות־רוח ומגרות־מחשבה. המוצלחה בּהן היא המסה הסוערת “בתוככי
ניו־יורק”. (פּרק ג׳). היא יוצאת בּעקבות תּומאס וואולף, אשר ידע את
ניו־יורק ואָהב אותה אהבה עזה וסוערת. שפע הלשון היה מרעיש ומדהים את
הקורא. היה לו ריתּמוס שירי עז, והמשפּטים המשתּפּכים שלו, כמפּל־המים של
אַשדות־ניאגרה, שקצבם העלה קצף, היו כובשים את הלב. בּפרק “בּתוככי
ניו־יורק” יש לא־מעט משירת וואולף על ניו־יורק. זהו מעין שיר בּפרוזה.
ומכיוון שהוסר עול הסיפּור מעל הסופר ­המשורר, רווח לו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40333