מוסדות החנוך של הקהלה



	
	מוסדות החנוך של הקהלה
	



מהיום אשר הונח הבסיס ליסוד קהלה באלכסנדריה, אפשר לאמר כי
שאלת החנוך הצבורי היתה השאלה העקרית אשר העסיקה את ראשי הקהלה ונכבדיה. כל
דור הוסיף נדבך אחד על הבנין, הקהל תמיד נענה לפי כחותיו ואמצעיו. עזבונות
רבים ונדבות שונות נוספו מזמן לזמן כדי להשריש את גרעין התרבות בין בני
הקהלה. וכן הלכו והתפתחו בתי החנוך הצבוריים עד היום שזכתה הקהלה בתביעתה
בבית המשפט בענין קרקעות “שטבי” שמכרה אותם, ובכסף מחירם בנתה (בשנת 1907)
ארמון בתי הספר ברחוב “נביא דניאל” סמוך לביהכ"נ “אליהו הנביא”, בנין גדול
ונהדר שהוא לכבוד ולתפארת הקהלה, שבו התרכזו כל מוסדות החנוך של הקהלה
המפוזרים הנה והנה. ובזה החלה תקופה מזהירה בחנוך, בדברי ימי היהדות
האלכסנדרונית.





בתי ספר כרמיה.

מדברי אדולף כרמיה לאחד מידידיו בפריז בקשר החנוך היהודי במצרים:1 כשהייתי בקהיר חקרתי לדעת איך מחנכים
היהודים את בניהם; את הילדים למדו לקרוא עברית ותפלה, והבנות לא קבלו כל
חנוך, מספר ידוע של תלמידות מבנות משפחות עשירות שבעיר היו נמסרות לידי אשה
אחת להשגיח עליהן מכלי ללמד אותן מאומה. התלמידות הללו הן מבלות את מרבית
ימיהן באולם גדול, מתמודדות על הארץ כשהן עיפות מאפס עבודה ובטלה. תארו
בנפשותיכם מה תוכלנה להיות הבנות הללו כשתגדלנה ותהיינה לאמהות!

האדונים אדולף כרמיה ושלמה מונק, הפיצו קול קורא ליהודי
מצרים בו הזכירו את ימי הזוהר של היהדות בארץ זו לפנים, בזמן הבית השני
בימי פילון האלכסנדרוני, ואחרי כן בימי רבנו סעדיה גאון, בימי רבנו משה בן
מימון, שעמדו אז בראש משכילי הדור בימים ההם, ולעומת זה השואת החשכה
והבערות הרובצת היום בזמננו.

הרב שלמה חזן, רב ראשי של הקהלה באלכסנדריה נתן ידו
לראשונה לעזור בדבר הזה, הוא הבין את ערך תועלת הלמודים, וכי רק ע"י השכלה
אירופית יוכלו להכשיר את בני הדור ולרומם את רוחם, ולכן השתמשו בהשפעתו
הגדולה כדי לחבב את רעיון ההשכלה עליהם.

“קול הקורא” עשה את פעולתו, היהודים התבוננו ברגשי כבוד
במשלחת צירי ישראל בארופה; ראו עד כמה היו נכבדים בעיני שרי הממשלה
העליונים הודות להשכלתם הגבוהה ולהשפעתם. ואז הוחלט לפתוח בית ספר בשם “בית
ספר כרמיה”, והאדון ואלנסין, אדם משכיל ועשיר נמנה לראש האגודה שנוסדה
להנהלת בית הספר, האדון כרמיה בראותו כי תקציב הקהלה העניה אינו מרשה לה
להשתתף בפעל, הכטיח לשלוח להם תמיכה מארפה להחזקתו של בית הספר.

בקהיר היתה ההצלחה יותר גדולה, שם מצא כרמיה קהלה של
שלש מאות משפחה, גם הרב הגדול ר' משה יוסף אלגאזי ואחד מחשובי הקהלה מר
עדה עזרו בכל כחם ליסד שני בתי ספר אחד לבנים ואחד לבנות. אולם לדאבין
לבם גם בית הספר באלכסנדריה גם בתי הספר בקהיר לא האריכו ימים.

אחרי נעילתם של “בתי הספר כרמיה” בשנת 1842 שלא הצליחו,
היה מצב החנוך בקהלה רע מאד. היו מוסדות צבוריים פעוטים, היו גם “חדרים”
(כותאב) פרטים ש“חכמים” נהלו אותם בלי שטה וסדר, ובהם למדו את הילדים לרנן
תפלות ופרשת השבוע במשך שנים ושנים מבלי להבין מה שהם קוראים, רוב ילדי
העניים הסתובבו ברחובות מאין להוריהם לשלם שכר למוד, וכך היו גדלים ללא
תורה וללא דרך ארץ. ומצד השני ילדי האמידים קבלו את חנוכם בבתי ספר הנכרים
חנוך זר ומרעל לרוח עמנו. ובה בעת אשר ההורים הדבקים בתורת אבותיהם בלב
ונפש, מדקדקים בכל מצוות התורה, הנה בניהם ובנותיהם מבקרים בבתי החנוך של
האחים והאחיות גם בשבתות ובחגי ישראל, משתתפים בכל תפלותיהם ומכריחים אותם
להקשיב לדברי הנאומים הדתיים שבהם מנאצים ומגדפים את דת היהודית. והנערים
האלה בצאתם מבית הספר לא ידעו אפילו את עקרי הדת. וכמובן נשארים תמיד
אדישים ובורים לכל הנוגע לעניני היהדות והיהודים.

ובכן צריך היה להרחיק עד כמה שאפשר את התלמידים היהודים
מבקר את מוסדות החנוך הנוצרים, להגן על היהדות האלכסנדרונית מהתפוררות
איומה, ולהכין דור יהודי קשור למסורת האומה.

והתרופה היותר בדוקה כדי לשרש את הרעה הזאת היא: יסוד
בתי חנוך מועילים שבהם יתפתחו הילדים וישתלמו לאנשים משכילים, שיתרוממו
משפל מצבם ויוכלו ללחם את מלחמת החיים, ובה בעת ירכשו גם את קניני
עמנו.

בשנת 1854 נוסד הועד הראשון של בתי הספר ע"י האדונים: מ'
טודסקי – נשיא, יוסף סוארס, בארון לוי. וסיזאר קארפי. הם עשו את כל מאמציהם
להוציא את הדבר לפעל.

שש שנים אחרי כן (בשנת 1860) נפתח בית ספר לבנות. עד העת
ההיא יהודי המקום לא נתנו שום חשיבות, אם הבת תהיה מלומדת קצת או נבערת, הם
חשבו את האשה לכמות מבוטלת; מטרת בית הספר היתה להרים את מצב הבת שאינה
יכולה לעזור במאומה להקלת דלות המשפחה, ושתמלא את חובתה ביחס להליכות הבית,
לחנוך בניה וכו'. מנהלת הבית היתה הגברת אלין די פרירה.

מחוסר אמצעים לא יכלו לקבל כי אם מספר מצומצם של תלמידות.

בשנת תרכ"ה 1865 הקדישו האדונים בכור ויצחק אגיון בתים
אחדים לטובת מוסדות חנוך הקהלה. חלק אחד ישמש לבתי הספר, והשאר לקרן קימת
שפרותיו יהיו מוקדשים להחזקתם. מלבד זה הקדיש האדון יצחק אגיון עוד עשרים
אלף פרנק שמפרותיו ילבישו את התלמידים העניים, גם האדונים יוסף, ג’אק
ואינריקו אגיון נדבו סכומים מסוימים לטובת בתי החנוך לנערים.

הקהלה קבלה עליה החזקתו של בית הספר לבנות. ויורשי הא'
בכור ויצחק אגיון, ויקטור, מיזאר, משה ויעקב אגיון נדבו סכומים למטרה
זו.

נוסד ועד גבירות לאסוף נדבות לטובת בתי הספר.

יסוד בי"ס לבנות “שדי יעזור”. Chadday Yaazor

בשנת 1892 נוסד בית ספר לבנות בשם “שדי יעזור”. סכום קטן
היה מופקד ביד הקהלה לטובת בי"ס לבנות, שלא הספיק כדי להוציא את העניין
לפעל. הודות להשתדלות נשיא הקהלה הברון ז’אק די מנשה, הפרישה הקהלה סך שני
אלפים לירה ממכירת קרקעות “שטבי” למטרה זו. ועם זה נמצאו אשה אצילה וטובת
לב הגברת כחלה לוי אשר התמסרה בכל מרצה ובינתה למפעל החשוב הזה. היא
היתה המיסדת, המנהלת, הגובה, והיא היתה הולכת מבית לבית לבקש עבודה למכון
התפירה של “בנותיה” – כך היתה מכנה אותן. –

יסוד “גן ילדים” והמכינה. Ecoles Maternelle et Préparatoire

צריך היה להביא שנוי רדיקלי בשטת הלמודים שהיתה נהוגה עד כה:

הילדים הנכנסים לבי“ס “תלמוד תורה” היו מגיל עשר–אחת עשרה
שנה, ומכיון שלא קבלו עד העת ההיא כל השכלה, מלבד מה שלמדו “בחדרים” –
התפלות ונגיני הפרשיות מבלי לדעת כלל את תכנם – נחוץ היה, לא רק להתחיל
עמהם מאלפא־בית, כי אם ללמדם ראשית כל, שפה ארופית – צרפתית או איטלקית
– כדי להשתמש בה ליסוד ההשכלה, וזאת היתה עבודה קשה וכבדה; ותפקיד המורים
למרות מסירותם, היה מיגע מאד, בהתחשב עם ילדים המדברים בבתים שפות שונות.
ומלבד זאת התלמידים היו בני עניים שהוריהם אנוסים להוציא אותם לעבודה עוד
בגיל י”ד או ט"ו שנה; זאת אומרת: אחרי שלש או ארבע שנות למוד.

ועד בתי הספר בהתחשב עם כל זה, החליט לפתוח “גן ילדים”
ולקבל ילדים משני המינים מגיל חמש–שש שנים. וכך התלמיד ישאר תחת חסות בתי
הספר של הקהלה במשך עשר שנים רצופות.

ועד בתי הספר חשב בראשונה לקבל ילדים “בגן” עוד מגיל ארבע שנים, אך מחוסר מקום הוחלט לקבל רק מגיל שש.

זמן הלמודים בגן ובמכינה ארבע שנים. והיותר נבונים גומרים
בשלש. ומשם נשלחים: הילדים – לביה“ס “תלמור תורה”, והילדות – לביה”ס לבנות
“שדי יעזור”.

בשנת 1904 היה מספר הילדים בגן 320 וכך נמשך עד אוקטובר 1907. ובהבנות מעון בתי הספר אז עלה מספרם עד 490 מחולקים לשמונה
כתות.

הגברת אולינה לוריא היתה מנהלת המוסד, שנמסרה בלב ונפש לעבודתה זו.

בשנת 1911 נוסד בי“ס קטן בביה”כ “זרדיל” סמוך לרחוב
היהודים עם מאה ילדים מגיל חמש–שש שנים מחולקים לשלש כתות. שטת הלמודים היא
כאותה של המכינה. ובגמרם את שנות למודיהם מתקבלים בבית הספר תלמוד
תורה.

בזמן האחרון הודות לעזבונו של המנוח מכלוף כהן ממנסורה אשר
בו הפריש איזה סכום מסוים לטובת החנוך היהודי באלכסנדריה ועד בתי הספר
לקהלה מצא לנחוץ לבנות בית יפה מתאים לבית ספר קריב לשכונות היהודים סמוך
לבית כנסת “עזוז” להנציח את שמו ושם רעיתו שמחה. בית ספר זה נקרא “עץ
חיים”.





מכון התפירה והרקמה. Atelier de Couture

הבנות לומדות במכון הנז' תפירה, רקמה וגזרה על ידי מורות
מומחות. כשבעים בנות מגיל י“ב עד ט”ז שנים עובדות שבע שעות ליום. מלבד זה
תלמידות שלשת הכתות הראשונות של ביה"ס לבנות יורדות חליפות שעה אחת ליום
ללמוד תפירה ורקמה. בשנים האחרונות סדרה מנהלת בית הספר לבנות שעורי תפירה
בתוך הכתות.







קורות 1 (2).jpg


לורד לויד מבקר בבתי הספר לקהלה – Lord Lloyd
visite les Ecoles Communales





הרוח הנקי נחלק בין הבנות לפי ידיעתן בעבודה, לכל בת יש
פנקס של הבנק לחסכון, שבו היא אוצרת עשרה למאה מהכנסתה. הבנות אינן נשארות
הרבה זמן, הן עוזבות המכון – במקרה של נשואין, או כאשר תלמדנה לתפור
והולכות לחפש עבודה במקומות אחרים.

לעתים קרובות שולחת מנהלת המוסד, בנות אחדות אל בתים פרטים עפ"י דרישה, לתפור כשכירות יום, ומרויחות 7–8 פרנק ליום.

בכל יום לומדות שעה או שעתים ע“י מורות בית הספר: כתיבה,
קריאה, חשבון וציור. בצהרים אוכלות את ארוחתן על שלחן ביה”ס, גם מקבלות
סנרים ונעלים פעמים בשנה.





המרפאה. (Clinique)

סמוך למכון התפירה יש מרפאה מסודרה עם כל מכשיריה החדישים
עם אחות רחמניה מסורה. רופאים קבועים מבקרים בכל יום חליפות את התלמידים
החולים: ד“ר משה קראוזה, ד”ר אדליואנקין – למחלות האף האזנים והגרון; ד"ר
אלברט חיון – רופא שינים, והרופאהי: אלין ראיך – למחלת העינים.

כל הרופאים עובדים שלא על מנת לקבל פרס.





למודי המוסיקה והזמרה בבתי הספר

בשנת 1928 ועד בתי הספר של הקהלה החליט ליסד מחלקה של
פילהרמוניה עם מכשירי מוסיקה בשביל התלמידים. התפקיד הזה נמסר לקומפּוזיטור
מר אלברט חמסי, מדופלם מהאקדמיה הממלכתית במילאנו והידוע היטב אל ההמון
ארצי־ישראל בשם “מאיסטרו חמסי” ע"י מנגינותיו המושרות ברדיו.

ראשית כל, דאגתו של מר חמסי היתה להשיג מכשירים. והודות
לאיזו אגודה ישנה של חובבי מוסיקה, השיג קצת מכשירים מהאגודה אשר התפוררה,
וגם הודות האחים אלי ורפאל טוריאל שנדבו איזה סכום מסוים לקנית מכשירים
חדישים אחרים לזכר אחותם מרגרית עזרי.

מאז, מאות ומאות תלמידים עברו אל הפילהרמוניה בלמדם את התחלת מדע המוסיקה, וזמרה.

הלמודים האלה נלמדים בשעות ההפסקה ובערב אחרי השעורים היומיומים בבית הספר.

בבית ספר לבנות סודרה מקהלה לזמרה מסודרת משלשים בנות, ג"ב
תחת הנהגת מר חמסי, ויחד עם הבנים, נהיתה מקהלה חשובה המציגה בהזדמניות
שונות, בחגיגות ונשפים, לפני הקהל הגדול המתעניין הרבה ביחוד בשירים
העממיים בעברית.

המוסד הזה שנוסד לפני 18 שנה הולך ומתפתח הודות למסירותו של המיסד, שהצליח ביחוד ליצור אהבה מוסיקלית בין תלמידי בתי הספר.










חמשים שנות היסטוריה לנרסיס לוין, לפי תרגומו של  אברהם אלמאליח.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40667