לזכר זאב ברזלי



	
	לזכר זאב ברזלי
	



(כ“א סיון תרפ”ב).

הבריק – ואיננו.

עברה שנה מאז אשר זאב ברזילי (איזנברג) באביב ימיו נטבע בירקון ומת. ליודעיו ומכיריו עוד לא חדל צער אבדתו.

כשנאבד צעיר סתם מלא כח עלומים, קשה להתנחם, ובפרט צעיר כז. ברזילי.

בן אנשים אמידים בוורשה, אינטלגנט מהמדרגה הראשונה (לא
עפ"י כמות ידיעותיו אלא על פי איכות תכונתו), דברן מצוין, ועל כל אלה בעל
לב עברי גדול.

בעת שהרבה צעירים איטליגנטים לא רצו בעבודה, אלא הסתפקו
בדברי עיון בתיאוריות שונות: סוציאליות מחוסרת בסיס (בשביל עם אוירי כעמנו)
או ציוניות חיורת, מחוסרת דמים, וחשבו, שבזה יצאו ידי חובתם, חובת יהודי
אידיאלי, ויכולים לטפוח על כרסם ולומר: שישו, בני מעי שישו…

ברזילי לא הלך עמהם. הוא ראה שבמעשי האינטליגנטים הללו
צפונה שוב צרעת הפרזיטיות הנושנה, המכלה את כל תאי הויתנו, לא בספרים ולא
במאמרים ולא בשירים ולא בנשפים ולא בחגיגות ולא בדרשות מסוג זה או מסוג אחר
יקום עם, אלא בעבודה גופנית ויוצרת. ההשתמטות מעבודה גופנית ויוצרת, עבודת
כפים, וההתמכרות לעבודות קלות ולשיחות בטלות (ואפילו יפות), הן הן
בעוכרינו. כל אחד שואף להיות “פריץ” במובן זה או במובן אחר ומתחכם בכל מיני
התחכמויות שלא לעבוד עבודת כפיים.

זאב ברזילי אמר: האינטליגנט צריך לעזוב את פרנסותיו הקלות,
יחדל מהיות פרזיט, יכנס לחברת העובדים ויעבוד עמהם ביחד עבודה גופנית
יוצרת, מבלי להתפנק. אמנם בחוץ־לארץ לעולם לא יגיע היהודי למשאת נפשו זו,
מפני שאין בסיס תחת רגליו. ובשביל זה ביחוד דרושה לנו ההתישבות בארץ־ישראל.
הטעמים האחרים טובים הם רק כשיש העיקר.

ולפיכך עלה ברזילי לארץ־ישראל. ולמרות שהיה צעיר מפונק, “אמון עלי תולע”, בחר כאן בעבודה קשה, ויהי מה.

וכשגופו הענוג והעדין לא יכול היה לנצח את הקושי שבעבודה,
חלה וישכב איזה שבועות ב“הדסה”. ובקומו מחליו ואי אפשר היה לו לשוב לעבודתו
הקשה, קיבל עליו עבודה משרדית, שעבד בה כדרכו בהבנה ובמסירות. אבל מיד
כשהרגיש שהבריא, עזב את המשרד, כי לא בזה ראה את תכלית חייו, ונתחבר לקבוצת
הבנאים בשכונת בורוכוב, ששם עבד עד יום מותו.

שמעתיו פעמים אחדות מדבר באספות: עיניו לוהטות, מפיצות
רשפים, דיבורו שוטף ועז, ומתוכו נראה גם פקחיות מעשית. הפקחיות שלו היתה
תמיד לכלי שרת בידו להוציא לפעולה את האידיאל, שאליו נשאה נפשו. זו היתה
פקחיות אידיאלית, שאינה מצויה בשוּקנו…

ואולם אם קצרים היו ימיו, הוא הספיק להתוות את הדרך, וחבריו בה ילכו ולא יכשלו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/44071