יוחָנָן טְבֶרְסְקִי



	
	יוחָנָן טְבֶרְסְקִי
	







יוחנן טברסקי הוא אחד מן המחוננים ומן הפּורים בּיותר
שבּסופרים העברים בּאמריקה. בּמשך עשרים וחמש שנות־שבתּו בארץ הזאת, עד
שעלה לישראל, הוציא שלשה כרכים של “אוריאל אקוסטה”, הרומאן
ההיסטורי־בּיוגראפי שלו, אשר נתן לו אחיזת־כּבוד בספרותנו; אחר זה פּרסם
ספרים על אַחד־העם, רש״י, דרייפוס, ראטינוי, וסיפּורים על הרצל, בּיאליק,
פרויד, ומסות בּקורת על סופרים עבריים ואידיים. ולאחר שעלה לארץ־ישראל
פּרסם, תוך שנה אחת, שני רומאנים חדשים מעולם החסידות: “מעולם לעולם”
ו״הבּתולה מלודמיר“, וסמוך לזה החל מפרסם בּ״הדואר” רומאן מימי בית שני בשם
“בהמוט יסודות”. ובו בזמן היה עסוק בכתיבת רומאנים על חיי ר׳ משה חיים
לוצאטו, ועל תל־אָביב. ונוסף על כּל אלה הוא עוסק בּעריכת ספרים ועתּונים,
ובחיבּור אנתּולוגיות וספרי תולדות הספרות.

פּריון זה בלבד יש בּו כדי להפליא, אבל ההיקף שלו, בתפיסת
האישים והתּקופות, שהוא עוסק בּהם בעת ובעונה אחת, מפליא ומתמיה עוד יותר.
הרעבון־התּיאבון הזה לתפּוס בּבת אחת דמויות גדולות ואדירות, השונות זו
מזו, ולמזוג במזיגה אחת תּקופות־עבר רחוקות עם תּקופות־הווה קרובות, אינו
מעיד על כּח־ריכּוז של יוצר מעורה בקרקע־מולדת רוחנית משלו.

ואָמנם הפּיזור הזה נותן לא פעם את אותותיו בדבריו הרבּים,
ורבּי־הענין, של טברסקי. נופים רחוקים ומאורעות קדומים נישאים ומועברים
לתוך מסגרת ימינו, ונוסחי־דיבּור וצורות־בּיטוי, של תּקופות שונות, מתערבים
יחד ביצירות־רוחו של סופר תּאב, אשר הרס מחיצות־זמן־ומקום ונעשה בּן־בּית
בּרשויות רבּות ובעולמות שונים.

איש המחקר ואיש התּיאור נלחמים בּו תמיד, וכל אחד רוצה
לכבּוש את חלקו הוא, את עמדתו הוא. אבל ה“קרב” הזה נערך בלבּו של אָדם
מאמין ואוהב, הרוצה לעשות שלום בּין יריבי־נפשו. מה הוא עושה? נותן לזה את
חלקו ונותן לזה את חלקו, ובלבד שיקורא לו דרור ויוכל להמשיך את דרכו
למרחקים הקוסמים.

והעולם מלא מרחקים שכאלה. ממרחקים אלה מושכים אותו בעיקר
האורות של האישים הגדולים. הם הם נקודות־היקוד־והזוהר של החיים, של כּל
ההווייה.

ואין הוא מקפּיד באהבתו לאישים הקוראים לו. הרבּה אהבות
לו, והוא יכול לעבור ביעף מ״הבּתולה מלודמיר" אל ביריניקה, אחות אגריפּס.
ומאחד־העם אל רש״י, ומבּיאליק אל רמח״ל, ומפרויד לאַקוסטה, וכיוצא
באלה.

הרבּה צבעים יש בּקשת האנושות, והלב העורג והצמא רוצה להתרוות מכּל הצבעים ומכּל הגוונים ומכּל עושר הנפשות היוצרות.

לפיכך בּחר לגבּוריו בּאנשי־שם, שנפשותיהם מורכּבות יותר
וחייהם עשירים יותר מנפשותיהם וחייהם של בּני־תמותה פשוטים, אף כּי גם
אנשים כּאלה ישנם בסיפּוריו. אולם אלה אינם אלא כוכבי־לכת מסביב לשמשם של
הגדולים. וגם הסביבה, שאותה יתאר בּרוב־ דיוק, בּשפע־פּרטים ובעתרת־צבעים,
אף היא אינה אלא מצע למשחק הכּוחות של האיש המרכּזי, מסגרת לתמונה
הגדולה.

גבּוריו שונים מאוד זה מזה. אבל יש להם צד שווה ומאחד,
והוא: דבר בּחירתם וגדלות־רוחם. כּולם אישים יוצרים, מחפּשים, סובלים,
נלחמים בּיצרי־עצמם וביצרי־אחרים, עולים למרומי־חזון, יורדים לעמקי־שאול,
ולבסוף הם כּובשים את מקומם בּהיסטוריה העולמית ובהכּרה האנושית.

יש בּזה מעין נסיון מדעי־שירי, מין מסה בהיקף גדול, לתפּוס
דווקא את השונים ולא את הדומים, את הרחוקים ולא את הקרובים, כּדי לגוון את
המחזה ולהוכיח את האמת. המחזה הוא – מחזה האנושות התּועה והנבוכה; והנפשות
העושות בּו הן מוריה וראשיה, שגם הם עצמם תּועים הרבּה עד שהם מוצאים את
מבוקשם. והאמת היא – שיסוד־החיים אחד הוא ויסוד־האָדם אחד הוא.

כּשם שהארץ סובבת על צירה, כּן סובבת גם החברה האנושית על
צירה. השמש עולה ושוקעת, התּרבּות האנושית עולה ושוקעת. לילה בא ומכסה ארץ
– ואחריו בא היום המאיר לארץ ולדרים עליה. וכן גם העולם. תּקופת־חושך בּאָה
ומשתלטת עליו: מסעי־צלב, אינקביזיציות, מגפות שחורות, פּרעות, מלחמות,
מהפּכות. ואַחר זה באָה תקופת־אור: תחייה, שויון, חופש, וחלומות על אחרית
הימים, על ימות־המשיח.

קיצורו של דבר: יש חיי־תרמית ותחבּולות־רשע ויש חיי־אמת ומעגלי־צדק, יש שנאת־חינם וצרות־עין ויש אהבת־אָדם ורוחב־לב.

זו היא במת־החזיון וזהו סוד ה״הצגה".

והמשחקים – הגדולים עם הקטנים, הפּועלים עם הנפעלים,
המורים עם הנבוכים, אַף כּי שונים הם זה מזה במספּרם, בּמידתם ובתכונתם,
משפּיעים זה על זה ויונקים זה מזה. יש דבר קטן המשפּיע לפעמים על דבר גדול
ממנו, ויש גאון הנופל בּידי ננס.

אי־שם בּמעמקים יש כּוחות־סתר הפּועלים את פּעולתם ומניעים
את הגלגלים והחותכים את גורל העולם והאָדם. לפיכך נראה בסיפּורי־טברסקי,
שגבּוריהם יותר משהם פּועלים, הם נפעלים. הם אָמנם אנשים גדולים, אבל
פּקעת־הגורל לא בידיהם היא. הם ממלאים תּפקיד גדול; הם וחייהם, הם
ומחשבותיהם נותנים לנו מחזה מרהיב־לב, אבל לא כל מה שהם רוצים ניתּן להם
ולא כל מה שידבּרו עליו בחכמה רבּה וילחמו עליו בחזיון־רוחם יקויים.

אַקוסטה – אישיות טראגית שהגורל עושה בה כרצונו. הוא חי
בעולם שלו, של חלומות גדולים ושאיפות זכּות. הוא מבקש אמונה ונאכל
בּאש־ספקותיו. הוא מאמין מעצם טיבו וממקור־נשמתו, אולם במציאות האפורה, של
חיים מסודרים וחוקים קבועים, הוא כופר. הוא איש הגאווה הרוחנית, בּת הדרור
הפּנימי, ולבסוף הוא צריך להשפּיל ולשעבּד את עצמו לכבלי אנשים קטנים,
הגוזרים עליו מה שיעשה, מה שיחשוב ומה שיאמין. הוא רוצה למצוא את האמת
האחרונה, שאין לה מדחה. אבל הוא עצמו הולך מדחי אל דחי. חדוותו אינה חדווה,
ווידויו אינו ווידוי. גם וודאותו אינה וודאות. הוא קרוע ושסוע. הוא נע ונד,
ממקום למקום ומאמונה לאמונה. בּכל מקום שאיננו שם טוב. ואילו בכל מקום שהוא
ישנו שם רע. כּי המציאות המציאות רעה, ורק החזון, חזון הדבר שאיננו, טוב
הוא.

ואת המלחמה הזאת, מלחמת־עולם בּין היחיד והרבּים, בּין
הגדול והקטנים, יתאר טברסקי בּעוז־נפש ובעוז־רוח. כּי אין בּלבּו שנאהָ
לשום איש, ואפילו למי שרודף את הצדיק. גם הרודפים אינם אלא כלי־שרת, או
כלי־זין, בּידי הנעלם הגדול, הוא הגורל. הם – שבט־אפּו של סוד־החיים, שאינו
מתגלה.

לפיכך נראה את הנפשות הפּועלות והמרכּזיות שבּסיפּורי
טברסקי לא כגבּורי־מעש, כּי אם כּגבּורי־רוח־ואמת. נגד הצביעות, החנופה
והטמטום הם מופיעים כּסמל האור והתּפארת האנושית. הם מאירים בּאור קוסם את
גיא־החזיון הנוגה ששמו “חיים”.

היהודי הוא סמל המלחמה הזאת וסמל האור הזה. לא תמיד צריך
הגבּור היהודי להיות יהודי בעל הכּרה, שידע ויבין שהוא סובל על יהדותו. אבל
ההיסטוריה יודעת, המצפּון יודע והסופר יודע.

דרייפוס וראטינוי לא ידעו לכתּחילה שהם יהודים. הם חיו
בסביבה נוצרית, זה בצרפת וזה בגרמניה, הקדישו כל חייהם וכשרונותיהם, כּל
אחד לפי כחו ומתּנו מאת אלהים, לטובת ארצם ואָשרה. דרייפוס עבד בצבא־צרפת
והוא התגאה בו ובחלקו בו. ראטינוי, המדינאי הפּילוסוף, בּעל־הנפש
ובעל־המעוף, היה מיניסטר בגרמניה ה״ריפּובּליקאית" שלאַחר המלחמה הראשונה,
ואת כּל כּשרונותיו המבריקים נתן לה. ושניהם “קבּלו את שכרם”. הראשון נאשם
בּעוון בּגידה והוגלה ל״אי־השדים“, והשני נרצח בּעצם עבודתו ובמלוא כוחו.
ואם חייהם ושרותם ניתּנו כולם לעמים שבּתוכם ישבו, ניתּנו יסוריהם ומותם
לעמם. בעת־המשפּט ובלילות־הבּדידות־והקדחת שבּ״אי־השדים” גילה דרייפוס שהוא
יהודי, וערב מותו, כּשהרגיש ראטינוי בצל קיצו המתקרב, רק אָז נתעוררה בלבּו
הכּרת יהדותו.

אבל טברסקי אינו מצמצם את סיפּוריו ופרשות העלילה שבּהם
בּתחומי היהדות, או בטראגדיה של הגלות. הוא משווה לנגד עיניו תמיד את העולם
הכּללי, הגדול. שאלת הסבל והיסורים של הצדיק, של החסיד והנאמן, אינה שאלת
היהדות בּלבד. זוהי שאלת האנושות, שהיקפה כל ההיסטוריה ועמקה – עצם
ההוויה.

ואם קשה למצוא תשובה לשאלה נצחית וכלל־אנושית זו, יש לתת
לה לפי־שעה האָרה אמנותית־ספרותית. אם מעץ־החיים, של שלום ושל אושר, לא
ניתּן לנו לאכול – נאכל־נא לפחות מעץ־הדעת.

וברוח זו בּא לחקור ולהבין את נפשות שאָר גבּוריו.

בּרש״י הוא מגלה את התּמימות הגאונית ואת חסידות הנפש
העמוקה. ואם גם בּביתו יש עצב ויסורים, בּשל חיי־הנשואים הנוגים של בּתּו,
הוא מגבּיר את מידת־הרחמים על מידת־הדין ונותן לנו דמות מאירה וחסודה של ר׳
שלמה יצחקי, שכּולה רוך ויופי. ויפיו בסבילותו, בקבּלת גזר־דינם של החיים
ובאהבת הכנעתו לפני קונו.

רש״י איננו אישיות דרמתּית, הניתּנת להתגבּש בּסיפּור, אבל
אם בּו עצמו אין דרמתּיות הרי ישנה בסביבתו ובתקופתו– סביבת־נכר ותקופת
נושאי־הצלב. ואם הוא עצמו, רש״י, אינו פועל כּי אם נפעל, הרי זה עולה יפה
מצד תּפיסתו של המספּר, הקובעת את האישיות בּתוך מסגרתּה של סביבתה, ומניעה
אותה, את האישיות, בּמעגלי־הגורל.

וגם אחד־העם אינו גיבּור רומאן. אין באישיותו ממשחק האור
והצל, מסגולות הניגודיות הטראגית של האָדם המלא סתירות, והמוכשר לעשות
דברים בּלתּי־מחושבים ובלתּי־צפויים. אָמנם, הוא קרא לספרי־מאמריו “על
פּרשת דרכים”, אבל עם הפּתיחה הכריז בוודאות: “לא זו הדרך!” משמע שעוד טרם
יצא לבקשה כּבר ידע מה היא הדרך הבּלתּי־נכונה, שאין ללכת בּה.

אבל עם כל חוסר הדרמתּיות של האיש המרכּזי יש נעימה
לירית־סיפּורית בסיפּור עליו, וזו משרה רוח עצב על הקורא. כּי סוף־סוף היה
אחד העם בעל השכל וההגיון, בעל המזג הקר והאופי השקול, איש סובל. וחייו,
המתוארים בדרך ריטרוספּקטיבי, מן ההווה אל העבר, מואָרים בּאור היגון
החרישי של צער האָדם הגדול, שלא זכה אף למה שזכה האָדם הקטן. זה הוא צער
היוצר של ה״מרכּז הרוחני" לעמו, שלא יכול לשמור על טהרת ה״מרכּז הרוחני"
לביתו ולמשפּחתּו.

והרצל, חוזה־דור־הגאולה, אשר חזה בעיני־רוחו את חזון חידוש
מלכות־ישראל בימינו, והחל בעצם־ידיו במעשה ההיסטורי הנהדר, אף הוא מת על
אם־הדרך. בּעצם הראשית הגדולה. פּה כאילו ניתנה לנו דוגמה־למופת של
אי־ההתאָמה הגדולה שבּין המציאות ובין החזון. האיש החוזה והיוצר, המחדש
מעשי־בראשית של ההיסטוריה (היהודית או האנושית), הוא האנתיטיזה של המציאות,
הנלחמת בו והרוצה לסתום את מקור־השראָתו וראייתו. אבל הדיאלקטיקה ההיסטורית
היא, שהאיש עצמו נופל במערכה, בפני הכּחות העוינים והאויבים הקמים עליו,
ואילו תורתו נשארת לדורות (“הלוואי אותי עזבו ואת תורתו שמרו”). נמצא
שהנצחון הרגעי, הזמני, הוא למציאות, ואילו הנצחון האמתּי, הנצחי, הוא לאיש
הנושא את האידיאָה, התּוססת ומפרה את ההכּרה האנושית.

כּי האיש, ואפילו הגדול בּיותר, אינו אלא בשר ודם, הנתון
לרחמי־שמים ולאכזריות־החיים, ואין לו שליטה על הגורל. אולם האידיאָה,
המאירה את חשכּת התּהום והשולחת את בּרקי־זהרה לתוך התּוהו־ובוהו של
ההתרוצצות העולמית, בין הכּחות הסותרים והמתנגדים זה לזה, היא האידיאָה,
עולה על התּהום, וגוברת על כּל המכשולים שבּדרכּה.

מטעם זה תגבּר האידיאָה גם בסיפּוריו של טברסקי, חסיד
האידיאָה. ובחסידות, שבּתוך אווירתה גדל, שאת ניגוניה ורחשיה, צירופיה
וכיווניה ספג לתוכו מימי ילדותו, בּבית אָביו הצדיק החסידי, חסידות זו, שלה
הקדיש את שני ספריו החדשים: “מעולם לעולם” ו״הבּתולה מלודמיר", אף היא
נתפּשטה מגשמיותה ונתעלתה למדרגת רעיון, המעלה הדים וצלילים, כּיסופי־נפש
והמיית־לב.

ותוך כּדי נדודי הגבּור הראשי ב״מעולם לעולם" יוצאת
החסידות מתּחום־עולמה ונכנסת לעולם אחר, זר, שאין בו אחיזה לדרכי־התּפיסה
ולאָפני־הבּיטוי של העולם ההוא, אשר בּו נולדה וטופּחה החסידות.
ראחמיסטריווקה, שיש בּצליל־שמה משום רחמים, נעלמת מאחורי גבּנו,
ובמקומה מופיעות פּאריז, לונדון וניו־יורק. ומשה׳לי, בּן “רבּיים”, נעשה
אזרח עולם, המסתּופף בצל סופרי עולם, כּפול וורלן וארנסט רינאן,
וסופרי־ישראל ראדיקאליים, כב. פייגנבּוים, פיליפּ קראנץ, מוריס ווינטשבסקי
ואברהם לייסין.

הסופר הסקרן, התּאב דעת עד לשכּרון, הוא שהניע והניד את
“גבּורו” לכל המקומות האלה ולמחיצת כּל האישים האלה, הרחוקים זה מזה כּרחוק
מזרח ממערב. כּל איש בּעל פּרצוף רוחני, בעל אידיאָה מיוחדת, מעורר את
סקרנותו ואת חשקו לראותו, לקחת אתּו דברים, לשמוע לשטף שיחתו, ולתפּוס את
פּנימיות מחשבתּו.

לפיכך הוא מרבּה בשיחות, ומביא דברי חכמים, ודורש פּסוקים
ונוטריקון, כּדרך שהיו עושים בחצרות “רבּיים” (“יהודים, יש בּני אָדם,
המקיימים כּל המצוות ואינם יודעים: רמ״ח מצוות עשה אותיות רח״ם, ואינם
מרחמים עליכם ומתגאים בּלבּם עליכם…” “בנימין” עולה “בנועם”… תיבת
“יורדים” בגימטריא “רע”… אמונ״ה בגימטריא בני"ם, ויצח״ק בגימטריא אר״ז,
ארון־הקודש שהוא בראשי תיבות: “אחד רואה ואינו נראה”). גינוני־סיפּור
ודרכי־כתיבה שכּאלה וודאי אינם מסוגלים לחזק את יסודות היצירה הסיפּורית,
כי חוטי שעטנז הם אלה הנשחלים לתוך רקמת הסיפּור, אבל זו היא דרכּו
התּיאורית־רעיונית של טברסקי. הוא תּפס ודלה מעולם החסידות, כּמשאר העולמות
שבּהם חי, את פּקחות הרוח, ואת רחבות־הלב. הוא אוהב לתאר את פּרכּוס
המחשבה, את דיבּור־הדרש ואת פסוקי־הרמז של איש־הדת, המסתּכּל בעולמות מתוך
בת־צחוק של חכם, ומנגן לו את ניגונו בלי מלים, כדי למצוא את מנוחת־הנפש
המתחמקת והולכת.

לפיכך יש בּרוב דבריו ריח של “לומדות” ותבלין של חכמה.
תּורות־הנפש החדשות, אשר למד מפּי פרויד ואדלר ושאָר חכמי הפּסיכולוגיה
והפּסיכואנאליזה, נתנו אותותיהן בדרך תּיאורו ותפיסתו את רוח הנפשות
הפּועלות. ודרך הסיפּור שלו אף היא מתּפּתלת בין הרצאת־דברים פשוטה
השוטפת־לתומה ובין כּתיבה פּקחית של סופר פּיכּח, אשר טעם מייני כּל
המקצועות הספרותיים. הוא טס כּדבורה ומעביר דבש מפּרח לפרח, וממזג סיפּור
במסה, ותיאור־טבע בּהגיון פּילוסופי, וציור־סביבה בהסתּכּלות עיונית,
ושיחת־חכמים בדיאלוג דרמתּי. לא די לו בּכל האמצעים הניתּנים לו בתוך
הסיפּור עצמו והוא מרבּה במאמרים מוסגרים, בסוגרים, להשמיע אמרה נאה,
אפוריזם חרוץ או סתם דעה. (למשל: “בכל היוצא לשמד יש מן המאבּד עצמו לדעת”,
“כל חדר הוא מחיצה שאָדם עושה לעצמו, אבל זה… דומה מחיצה הוא שעשאוה
לאחרים”, “כּל זר הוא כסומא שאחרים מראים לו את הדלת”, “כּל חג חשוב הוא
אורח וכל אורח חשוב הוא חג” ורבּים כּאלה).

אולם כּל ה״סוגריים" האלה, הנראים כּתוספות שלא מן הענין,
וכל הסטיות שהוא סוטה מן הדרך הישר של הסיפּור הנאמן והשלם, אינם גורעים
מברכת־השפע שבּו חונן סופר עשיר־רוח־וכשרון זה. וכל מי שמכּיר את דמותו
ומוקיר את מתּנו צופה הליכותיו בענין ובחיבּה, ומצפּה לשעה שבּה ימצא את
הנקודה המרכּזית שלו ואשר בּה יגלה את כּל כּח יצירתו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40328