אוּרִי צְבִי גְּרִינְבֶּרְגְּ



	
	אוּרִי צְבִי גְּרִינְבֶּרְגְּ
	




אוּרִי צְבִי גְּרִינְבֶּרְגְּ




א





הוא היה מן הראשונים – והמעטים בּספרותנו – אשר שמעו לקול
הזמן, הזמן הסוער והמטורף, ויקראו למהפּכה. למהפּכה בּשירה קרא. לעת כּזאת,
אָמר, כּשיסודות־חיים מטו, סדרי־בראשית נשתּנו והכּל הפך תּוהו –
מה כּחה של השירה כּי תעמוד בּפּרץ? בּמה נשתּנתה היא לטובה? והוא
הוליך את השירה, שירתו, אחרי החורבּן שבּא על עולם ועמים.

הוא – מן המשוררים הנגועים, החושק דוי, האוהב כּאב והחומד
חורבּן. הוא מתענג על מראות הרס וחורבּן. הוא נהנה בּכל גופו, ולא רק
בּנפשו, מהופעת־תּהפּוכות, מדבר־שלא־כשורה, מהרגשה מסורסה. אַוות־נפשו –
המהפּכה. גם הפכה. ובשעה כזו העליונים, כּידוע, למטה ותחתּונים למעלה. גם
זו דרך של הסתּכּלות. ואולי – גם זו לטובה. הרי אפשר לכתּוב אותיות
מהופּכות ובעזרת הראי לעשותן ישרות. ומדוע אי־אפשר יהיה לצייר הפוכות, כּדי
שאפשר יהיה בּעזרת המראה, החזון, לעשותן ישרות? גם זה אפשר, אַף כּי הדרך
מוזרה – וארוכּה.

אולם גרינבּרג אוהב את הדרך הארוכּה – האריכות בּכלל. גם
שורות־שיריו ארוכּות (או רחבות) ונשימתן ארוכּה והדברים עצמם אַף הם
ארוכּים. ארוכּים ומוגזמים.

הוא מוגזם. וזה סימן לא־טוב. סימן, כּי אַף הוא אינו בטוח
בּיותר בּעצמו ובמראה־עיניו. כּי אלמלי כן – למה לגזם? אם מאמין אַתּה
בּאיזה דבר בּאמת ובתמים – עליך להאמין, כּי גם האחרים יאמינו. כּך דרכּם
של מאמינים מאָז ומעולם. האמונה בּולעת את האָדם, את כּל האָדם, ואתּו את
העולם וכל הישות. גרינבּרג אינו כן. הוא רוצה להשפּיע עלינו רוב טובה –
ומשפּיע עתרת־דברים. עתרת רבּה מאד. הוא אומר: “אימה” – ולא די לו ומוסיף
“גדולה” – והרי “אימה גדולה”. אַך אָנו לא נירא, כּלל וכלל לא נירא. מדוע?
כּי את האימה לא נראה. ועל אימה זו הוא עומד בּכמה וכמה מקומות –
מטעים, צועק, מאַיים – ופחד אין עלינו. הסבּה מהי?

והנה הוא מוסיף “ירח”. אימה גדולה וירח. לשם התמהה, לשם
זרות ולשם איחוד קצוות רחוקים, אַך גם בּזה לא הצליח. לא מוזרים יהיו
דבריו, כּי אם זרים, לא איחוד הארמוני הבּא אחרי פירוד קשה ורחוק, כּי אם
איחוד מלאכותי, האומר מעט.

תּמיהני בכלל על גרינבּרג, שהשתּמש בּוא“ו־החבּור בּשם
ספרו, אשר צריך לשמש סמל לאישיותו ושירתו – אימה גדולה וירח. והוא הלא
אוהב כּל־כּך את הפּירוד והפּירוק. הוא רוצה לפרק את כּל הבּנינים – וקודם
כּל את בּנין השירה. הוא אינו עורג אל ההארמוניה, אל איחוד החלקים
הבּודדים, כּי אם אל פּירוק השלם והפרדתו לחלקים, לשברים – אל
הדיס־הארמוניה. הוא רוצה בּהריסת היופי. משום כּך עזב את דרכי הבּטוי
העדין, הנוגע אל הלב ופותחו בּרחמים, ויאחז את דרך הבּטוי העז, המפתיע
והמפריז. הוא חושב את זה לגברוּת הבּטוי בּניגוד לנקבות הבּטוי, שלאורה הלכה הליריקה עד כּה. גברוּת לא גברוּת –
אַך עזות, אַכזריות ופרוזאיות – את אלה נמצא ב”בטוי" אכּספּרסיוניסטי זה.
אולם עלינו עוד לא מתה המוסיקה הקלאסית עם בּוא ה“דזשאז” לעולם, ועוד לא
גווע, ולא יגווע, היופי מהסימפוניה התּשיעית של בּיטהובן, אם גם שבעים
ושבעה ביום יתחדשו עלינו מנגינות ה“רגטיים” ולא יכהה אורו של הבּאליט בּפני
אמנות־התּעתּועים, בּת־השטן, של ה“טשארלסטון” וצאצאיה.

הוא גושר גשרים אל העבר ואגב קפיצת־הדרך הוא מגיע
לברדיטשוב, ל“רבּי לוי יצחק הפּייטן, הדדאיסטן בּטלית ותפילין”. מצא לו
סימוכים לשירתו בּרבּי לוי יצחק, משורר ה“דו־דו” והכתּירהו בּשם “דדאיסטן”.
ובאותו עמוד עצמו של “קפיצת הדרך” הלא יודע ומשכּיל נכדו של רבּי לוי הגדול
לפסוח על עיר־הדדאיסמוס הידועה, וכה ישיר רחבות:





ובפסחי על כרכים בארצות אירופּה מעל לפנסים הדולקים
בלילות, אינני משתפּל ויורד פּאריזה לעשות שמים של גלילי־עשנים על
תסרקות נשים־פּלגשים בחבר אמנים נואפים באַחת הקובות.





ואין חשק לו לשמוע לפסנתּר המנגן לתוך האדמימות: התלהבות!
התלהבות! יודע הוא, ששוא היא (ההתלהבות) כּצבע “פּלאקאטים” בּחוצות, מאין
אלהים עוד “בּערי העולם. מאין עוד השגחה. שמים אדיבים, מעל לקרחתּו של גבר,
רק עשן”.

הוא יודע ורואה את החורבּן – ונהנה ממנו, אַף בּשעה שהוא
בוכה וצועק עליו. נקרע הבּגד לכל תּפריו. הוסר הלוט מעל פּני העולם.
הערטילאיות חוגגת את חגה. נצחה העריה, “די נאַקעטע דיכטונג” משוררת:





נגזר כליה על הכפר. בכו לחלילו של הרועה,

אשר השלך אל העשב ולא ישמע עוד בשעה

שדמדומים מושכים לבות, המתגעגעים, כביכול (?!).





לפייטנים הרכּים והחולמים אין מקום ובשירתם העדינה והענוגה אין עוד צורך – בּימינו אָנו, ימי ה“אלף הששי”.

מה השירה שתּשמע בּסוף קיץ?





בגד טלוא בלי חור ומגפים מסומרים – זהו חזון בסוף קיץ:

ירד גשם להנאָה.

והוא מתלוצץ:





אח, לא פיוט ולא נאה. כלל לא פיוט. כמה נורא!

למדרגה זו ירדנו?

אלי – אבי בשמים!





והוא ממשיך:

ספור – שפוד לבעלי־נכסים. אַך אי־אפשר לכסותו. זהו באריטון בוקע ואי־אפשר להתאַפּק,

זעקה עולה מצוארות – הי, יסופּר בפרהסיא:

נגזר כליה על הכפר.





המשוררים מדור עובר היו עוטפים הכּל בּצעיף ארגמן וחלום,
מעלים גם את הבּשר לספירת־רוח, מעבירים את התּאווה מלפני האהבה ומפיצים ריח
של בּשמים דקים בּעולם הגשמי. וכן היתה עליה לאָדם ולגופו; גם החושני נעשה
רוחני. משוררי ה“נאַקעטע דיכטונג” מסירים את הלוט הזה; מבריחים את החלומות,
מנתּקים את חוטי הארג הדק – ויראה בּשר! דם ובשר, בּשר ודם! צריך לראות
בּנוולותו של האָדם, בּערייתו של הגוף ובערוותו:





ערטילאים, צאו מן השמלות המכסות, הראו בגופים ההם בארחות.

סהרורים, צאו גם ביום כבחלום על הדרכים הבהירים באמצע העולם ומשכו אַחריכם הסוסים הרתומים באמצע השווקים עם שקי־המספּוא.

גם נשים עירומות תלכנה אַחריכם ותופי־הגדוף בידיהן לתפּוף.





אַך דברים אלה הם “ערפל של שירה” לעומת הדברים הבּרורים
שמצאו את גבורת־בּטוים בּ“מאניפסט” שבּא בּראש הספר. מאניפסט זה כּולל את
י"ג העיקרים הטמונים בּשירי הספר. “מעין (מדוע מעין?) מאניפסט לערטילאיות,
לאָדם־יצא־משלמותיו ונגד בּוזי־הדם־והבּשר וחסידי־האסטטיקה” – הוא הספר
“אימה גדולה וירח”. ומאניפסט זה מציין את היסודות, שעליהם הושתתה שירתו של
אָחינו אורי צבי:

בעקב רגל ימנית – הנפש; ובעקב רגל שמאלית – הלב.
על לוח חזה חשוף אני מכה בידים מדוכדכות: להד"ם! חשמל בקרקפתא, אור כל
הפּנים והעששיות אשר על ים ויבשת. האָדם מלא עד צפּרני הרגלים, כל הגוף
חי בהוי ומתגושש בגלל הדם. יבשה גדולה ושבעה ימים על הגולגולת האַחת.
בידיעה: אני עומד באלף הששי.





דרך פּתח זה נכנס אורי צבי גרינבּרג אל ספר־שיריו וממנו – אל העולם הגדול.

מה הם הציונים בּדרך?

– חלוף־משמרות גם בּשירה העברית.

(והערתו כּדרך־בּטויו: ו“זהו המענה המוצק לכל המגדפים
ואינוואלידי הרוח אשר קמו עלי לחרפני, בּהשמיעי דברים ערטילאים על אַדמת
ישראל” והוא מוסיף בּחסד־“בּטויו”: “היודע מבּשרו־ודמו סוד בּאו מים עד
צואר – ירגישני בּדמו. יקרא לי: אָח אורי צבי! פּשוט”).

– היא הכּרת־הישות. פּנים אל פּנים עם הפּחד. עם העצם,
עם הנמצא. בּתוך האלהות. עם הזועה. ובחלום ובהקיץ – ריאַליסמוס הממש
האחד, הכּואב.

– היא אגרת־הענות אשר לגויה כמו שהיא, בּלי כסוי על העובּר, שאפשר לתלותה על העץ ללא I.N.R.I., על הפּח.

– התבּדלות הגוף האחד מן המסובּך והעלתו מן העומק לבלוט לעצמו כּמו אילן בּרמ"ח ענפים רותתים לאַרבּע רוחות.

– הסתּכּלות אינטרוספּקטיבית מעבר לעור המכסה, לתוך חומר הבּשר החם. – לדעת: מהו בּנגוהות ומהו בּחשכה.

– ההרחה התּאונית בּנחירים לדם הזולף בּשוקים וזקוק ליציקה. הרחה פראית.

– לא רגש הכּאב, אלא הוא, הוא, הממש.






בּ




נתונה לנו לא שירה סתם, אלא שירה עם תּכנית, או שירה שהיא
תכנית. לא מטרה בּפני עצמה היא, כּי אם אמצעי לגלוי הגוויה כמו שהיא, להרחה
התּאונית לדם הזולף בּשוקית (מדוע דוקא בּשוקים?). ומכּיון שיש תּכנית
לגרינבּרג, הרי היא עולה על הכּל. הוא רואה את עצמו מחויב לשיר או לדבּר על
דברים ידועים בּאופן ידוע ובכוונה ידועה. ממילא מובן, כּי החופש ממנו
והלאָה. אף כּי הוא מדבּר על חלוף־משמרות בּספרותנו. בּתכניות כּתובות
למפרע אין חוק־חיים מתמיד. אַף מפלגות אינן יכולות לחיות מפּיהן ואין צורך
לאמר –שירה.

מה שיש בּרי, וגם בּריא בּיסודו, אצל א.צ. גרינבּרג הוא –
החפץ להיות אַחר. להבּדל מתּוך קהל המשוררים השרים את שיריהם – וטוב
להם. הוא חונן בּאי־מנוחה, בּסערוריות יותר מאשר בּסהרוריות, שהוא אוהב
לדבּר עליה. יש לו גם אמצעי בטוי ולשונו עשירה וגמישה. יש בּה לפעמים גם
הפתעה – בּצירופיה וזווגיה המלוליים. יש ריטוריקה לגבוהה, העשויה לשבּות
אוזן וגם אבק פּאתּיטויות. סימנים טובים למי ששואף לצאת מן המיצר, למי
שמואס בּמקובּל ושואף אל העצמי, לבועט בּישן ומגלה את החדש. אַך בּרוכים
יהיו כּל הסימנים האלה אם עליהם ומסביבם יגה אור הדמיון, יזרח אור
החזון. בּכחו הוא, החזון, לתת חיים לשאיפה הרעננה, לבטוי המתפּרץ. בּמקום
הצורות הממשיות של גשם וגוף – יעמיד הוא צורות חדשות לא־נראו ולא־שוערו של
רוח ונשגב. הציוריות המאירה והרואה הכּל תּחייה לעיני הבּשר מראות־אלהים,
אשר עין לא ראתה. נראה את הקולות – ונאמין. צבעים חדשים ורינות חדשות ינתנו
לנו – ונחשוק בּהם – למלא את נפשנו מנגינות־פּלאים ומראות־קסם.

אבל גרינבּרג מעורר רחמים גדולים בּלב המסתּכּל; הוא צמא
חזון – אך הוא גם צחה־צמא. צמאו לא ישבּור. הוא מתדפּק על דלת סגורה על
מסגר, שאינה נפתּחת, שאינה נפתּחת. ואין יסורים גדולים מאלה. הוא יעלה
מקברותם את אבות השירה והמפעל בּחיינו, את הדמויות המציתות את הדמיון, כּל
דמיון, בּלהט געגועים וצמאון־גאולה – ואינו נושע. הוא קורא לצללי קדושים
ומשיחים – לרבּי ישראל בּעל־שם־טוב, לברוך שפּינוזה, לרבּי לוי יצחק
מבּרדיטשוב, למהר"ם מרוטנבּרג ולשבּתי־צבי. אַך כּל הדמויות האלה אינן קמות
לתחיה ואינן נותנות חיים לדמות האַחת, החזונית, היוצרת.

הוא אָמנם הרגיש בּסוד־יצירה זה, החבוי במעמקים. הוא הבין,
כּי אם מרכּז האישיות יחסר, לא יהיה טעם ולא יהיו חיים לכל הרעיונות ולכל
הבּטויים של המאניפסטים החריפים. לפיכך נסה לעשות את עצמו, את
ישותו הוא סמל. הוא מנסה לעשות את גופו, זה ששלושים שנה עברו עליו,
למרכּז ההתרשמות והפּעולה – אַך גם בּנסיון זה לא יצליח. לא יפרח בּמטה
אהרן גופו של המשורר ולא יקרין קוי אור על סביביו. בּ“מאניפסט” הוא אומר:
“ואצלי חג: חידת פּחד שנתגשמה. שער השלשים עולה לפני. בּאמצעיתו –
ירח העגול. אם אגע בּה – יצא וי”. וב“הדם ובּשר” הוא משורר: “וזכר ונקבה
אָז צופים מצוהר הנעלם, הבּוער אל שער השלשים ובשיר להכּרת
הישות”: עתּה בּגברות אני עומד לפניך (אלהי) בּשער
שלשים לי לדבירך כּמו זונה מזדכּכת אשר יצאָה מן הקובּה" ונדמה, כּי פה היה
יכול לתת משהו, אם לא הרבּה, אלמלא הטנדנציה העוקבת אַחריו ומעכּבת בּעד
המעוף. לפי המצוות והאַזהרות שכּתב בּשער הספר, הוא צריך להראות את הגויה
והיא ערומה. הוא צריך להריח הרחה תּאונית לדם הזולף בּשוקים,
להסתּכּל הסתּכּלות אינטרוספּקטיבית מעבר לעור המכסה, לתוך חומר הבּשר
החם. וכל הדברים האלה בּאים, בּעוונותינו הרבּים, אַך ורק להגבּיל. הם
מרתּקים את האָדם אל הקרקע ומבליטים לעיניו רק את האברים כּמו שהם בּלי
הארה, בּלי הבנה האַחדת המוצאת את הנשמה בּכל זיע ובכל ניע של גוף האָדם.
וזה יוצא מתּחום היצירה, מתּחום חופש־החזון; ורשת הדבּור –
לפיסיולוגיה.

זה ענשה של הערטילאיות. וזה פּריה של ההרחה הפּראית.
בּהרחה פראית הצטיין האָדם הקדמון יותר – והוא לא התפּלפּל ולא דבּר הרבּה.
אָז היתה שירה בּתנועת השרירים, אָז היתה דרמתיות נשגבה ונוראָה כּאחד
בּרצח קין והבל, כּי הדם רתח בּאמת ולא ידעה היד המכּה את הבל מה יהא בסוף
הגוף המוכּה. אולם, אם עתּה, בּ“אלף הששי”, בּא משורר אשר עבר ימים ושמע
לקול הרדיו וראָה אַלפי כרכים ועפלים וקיטור עולה וחשמל נוגה
וגלגלי־מכונות, משורר שקרא שירי־קדמונים נשגבים ויחידים, אלה שלא יחזרו
עוד, וקרא דברי חזון מימים עברו, ושמע על תּורה שניתּנה מסיני בּקולות
וברקים והתענג על שירי־אהבים ומזמורי־עדנים של משוררי האָדם המודרני ובכה
לסימפוניות בּיטהובן, מוצארט ושופּן – אם משורר של ימינו אלה בּא ורוצה רק
בּהרחה פראית לתוך דם, לתוך חומר־בּשר; ואינו רוצה את הרגש של הכּאב, אלא
את הכּאב ממש – מה שם נקרא לזה אם לא ירידה, בּגידה בעצם “הכּרת
הישות”, מאיסה בחיים והתנוונות אטית ובטוחה?

ואלה אחדים מן הפּארות־לתפאָרה ששלח עץ־הערטילאיות, אשר נטע א.צ. גרינבּרג (רשימת מלים ובטויים):

חידת־פּחד שנתגשמה

גלגולת כרותה

וי

גוית עולם הכואבת

קו היתמות

הרזון החוור

רעב.

אופּיוס עברי

מלכות יחֵפים

שירה עכורה

עצים בלי פירות

משרוקית איומה לשגעון עומדה על הגג

דוי

ואטומות יבכו כלים.

סהרוריות

דמדומי־הכרה

נביחה כלבית

ישו האָח על הכלונס

דם ובשר

ערטילאיות

ונבח ככלב, האָדם ככלב.

בשר ובאש.

אַלמנה נבעלת על מצע (זה) ותובעת עוד

– ואימה גדולה וירח1 –





ג





חלילה לנו לטעות וחשוד, כּי א. צ. גרינבּרג בּעל נטיה
למסתּורין הוא. כּי אינו יכול לדבּר בּשפת פּקחים ופכּחים. חלילה. אָחינו
אורי צבי הוא אָדם מן הישוב. אָדם רואה ומבין. ואלמלי לא נתעה במדוחים, היה
יכול להיות חבר מכובּד בּמשפּחת המשוררים. חוש לו להופעות־חיים, יד לו
בּסאטירה. בּפובּליציסטיקה, שהיא אָחות לשירתו, הוא יודע לעמוד על
שאלות־חיים חריפות וכואבות ולהצליף עליהן בּשוטו הרחב והמצפצף. ואם גם לא
מוכנים אנחנו ליחס שכּזה אל שאלות ידועות ולאנשים או אישים ידועים – יקח את
לבּנו הטון המוכיח והפּתאומי וההתמרמרות הכּנה של הדברים. ואפילו סגנונו
המשורבּב ולשונו המתלבּטת אינם מפריעים בּרב. הוא בּן־בּית בּפובּליציסטיקה
– ודבריו לא בנחת, כּי אם בּרתת. ואותה ה“פּראיות” והגלימות (ה“רויקייט”)
שבּשיריו יש להן ריח לא טוב – מוסיפות לדבריו הפּובּליציסטיים איזה ענין
וחידוש. כּי הפּובּליציסטיקה אינה נעלבת כּל־כּך מהריסת הצורה וחלול היופי
כּמו השירה. היא, העדינה שלנו, דורשת זהירות, חסדי־אָב ורחמי־אם
ולשון־ענוגים. ונפשה סולדת בּדברים המתנגדים אליה בּגלוי כּבסתר. בּלשונו
ובכשרון־בּטויו יכול היה א.צ. גרינבּרג לעגל את הדברים, ללטשם ולהטעימנו
טעם בּכּורים – אך הוא מרע לעצמו, עושה להכעיס ואינו שר, אלא מכּה
בּתוף, מנגן בּסאקסופון – ואין עוד נקמה אכזריה כּנקמת השירה אשר חפצו
להורידה ממעל. היא יודעת נקמה הקשה מנשוא – היא מתנכּרת. אינה פותחת השער
לדופק בּו. גרינבּרג חטא וגרינבּרג נענש.

בּמקום הציוריות המחיה נענש בּדבּוריות ממיתה. הוא מדבּר.
השורות נדונו לאריכות ולהשתּרכות ממושכה. וכשם שאין אָנו נהנים – היו
בטוחים, שגם לו לא טוב. אלמלא כן, ודאי היה משתּחרר זה כבר מן הטנדנציה
שהכבּידה עליו את עולה – עד להחניק. כּלום יעלה על דעת מישהו, שיש תּענוג
גדול לשמוע תּמיד־תּמיד לנביחת־הכּלבים וליהנות רק משירה זו?

ואם יאמר:





מדוע עוד יבוש האַדם ההמוי לקרוע שמלותיו מבשרו

ונבח ככלב, האַדם ככלב, ואַל יבינהו ויענה,





אַל תּאמינו לו, כּי מאמין הוא בּזה. כּי אין “האָדם נובח מעקת ימותיו בּעולם”. עלילה היא, עלילה!

וכלום תּחשבו, כּי טוב לאָדם להתהלך על “כּויה גדולה ובלילה ורבּוץ על הכּויה האי־סופית”?

אָנו יודעים נאמנה, כּי במקום שהוא נאמן לעצמו, כּשהוא
מתגעגע על עיירתו, זו מולדתּו במציאות, וכשהוא שופך שיחו למולדתּו החזיונית
– לירושלים, הוא יפה יותר והוא מעורר יותר. שם אָנו מתחילים שוה להאמין
בּכחו.

בּ“ירושלים של מטה” נצח את כּל השטנים המרקדים לעומתו ולעומתנו בּרוב דפּי הספר.





ד





בּ“ירושלים של מטה” נפקחו עיני המשורר שתום העין. פּה הוא
נופל גלוי עינים ואומר שירה. האהבה הגדולה – והקדושה אוסיף – פּתחה לבבו
ותּשב לו את התּמימות, את האמונה ואת הפּתּוס הגדול. פּה גם השורות הרחבות
נקראות בּאהבה ובעונג. ואָנו סולחים לו את סנפּירי־ההגזמה וקשקשי־ההתפּארות
שהוא רגיל בּהם. הכּל יסולח לו – בּשל האהבה היוקדת שלו לירושלים שלנו,
לעיר הקודש ירושלים, לירושלים החדשה – זה עמק יזרעאל.

הנה קראו שורות פּשוטות ומובנות:





והלכת אל הכותל להתפּלל עם יהודים, אם לתפלה נכון אַתה.

או מוטב: קנה שם מכנסים וכתונת: בגדי חלוץ, ושאַל

בעברית: אי הדרך אלי עמק יזרעאל –

ירושלים היא של מטה: וענוך איך ללכת.

לך ותבוא אל העמק ומצאת אַחים חורשים האדמה, תאמר שלום

למו, אַחי, והם יענו לך: שלום.

תאמר: קחוני למחרשה, יקחוך; ואם תעבוד יאהבוך כמו

אַחים, תאכל לחמך בקודש.

ובלילה תלמד תורה, אם לתורה נכון אַתה.

ואולי תשמע לך נערה בלמדך תורה לילה, תמצא חן והיא גם

תאות להיות אשתך ותוליד (צריך להיות: ותלד).

לך בנים, שיגמגמו בבוקר, אַבא –– אַבא.





כה אָנו מאמינים לו למשורר באָמרו:





על כן אובה להיות פייטן נע ונד ביניכם תמיד מאַשדוד ועד

מתולה תחת צבר וצל תומר

שיור לחמכם לי ימתק. יין יהיו לי מי כדים, תגה שלוה

באלהים כי קראתי לכל נוגה.

יחד אתכם ואַדמתכם תפלה אָרים לשמים…





כף בית אותיות לברכה, כף בית אותיות לקללה, אַך כה רבה

היא הרנה על אדמה מתעוררת.





וב“ירושלים המנותחת” הוא מתנה את גודל אהבתו לירושלים
המנותחת. עיר הקודש שותתה דם. “אולם לי ירושלים גוית אמי המנותחת” והוא
רוצה לזעוק:





ירושלים! איכה נושאָה את האימה והקלון, המוראות ולא

נופלה אַת על עמק־יהושפט כבתוך קבר?





פּה – כּל החולי וכל המדוה, כּל האהבה וכל התּאוה שיש בּלב
אָדם עברי אל מולדתּו שאין לו, נתלקחו בּאש עצורה־מתפּרצת. הוא השליך לצומת
זו את כּל סבך־מאווייו־וגעגועיו, הוא הצית את בּירת־נפשו בּבירת־עמו. פּה
נתאַחדה חידת־הפּחד של חייו עם חידת־הפּחד של אומתו. רגש האהבה קרוב
לרגש־המות. הוא עמד וצפּה, כּי





יבוא בדוי ושחטני לאור סהר על תחומה –

חיל אַחרון לבית דוד.

כי לא אובה לבוא שנית אלי שחין ירושלים!





והנה דמות מאירה:





וכמו כהן גדול המתערטל מסות־זהב לעמוד עירום בירח־עלי־מה, פּרצוף צלמך

והמצח אַט מגיע אל כס ספיר בשמים –

אני עליתי להסתכל בצרעתה של העיר ושחין המכסה מרגלותיה.





הוא רואה בּקלון ירושלים החרבה ורוצה בּדמו ושברו לרפּא את
עיר־קדשו. הוא נסה לא פעם בּשירים אחרים וגם בּ“קפיצת הדרך”, לקפּל
מגילת־חיים בּיצירה אַחת – ולא הצליח. הוא ירה והחטיא המטרה. בּפואימה זו
נצרר בּכנף החשוקה, אשר אליה ערג, ויעלה. הוא כרך גלות בּארץ־ישראל. הוא
העלה מנבכי־נפשו את אוקראינה ופולין ואַף נעימות הערבות הסלאוויות נשמעו
בנעימות המולדת העתּיקה־החדשה. הוא אינו ארץ־ישראלי מלידה ומבּטן. הוא
בּתוך־תּוכו – בּן־הגלות. אוקראיני. פּולאני. הוא – יהודי סלאווי – אַך את
הנפות האלה תּלש ממקומם והעלה אותם לארץ־ישראל. הוא איננו גאול, אַך הוא
חרוך אש הגאולה – וכחו של זה גדול מאד. הוא שר על אַדמת ישראל ובלשון הקודש
– אַך הנוסח והבּנין של השיר אינו עברי, כּי אם סלאווי ותערובת זו של
מקוריות זרה ונכר מקורי מעניינת ומנעימה:





אהבנו היער, הנחל, הבאר והטחנה,

אהבנו שלכת, הדגה, הדלי והחלה, ובחשאי־חשאי אהבנו

גם צליל פּעמוניהם

ואַף את השקצים הקטנים ושערם הלבנון.

אהבנו הרמוניקה, חליל וזמר אוקראיני, ריבות הכפר ברקודן

ולולאות הצבעים.





ערגנו לחלומות הזעירים, כלעיני נשרים, ודלתה בגדר הזרדים

וגעית השורים

אל כל התפּוחים הסמוקים, אל כחולת השזיפים!





אַך את כּל אלה מוכרחים היינו לעזוב וללכת, לעלות
לארץ־ישראל. בּרטט התּרנים היו העולים מנחמים את עיניהם. האדמות זעקו מתּחת
הרגלים. כּל העולם רעד – והנפש העברית בּקשה לה מפלט והצלה
בּארץ־העברים.

“צבע העבודה” הוא הצבא הגואל. הם – הפּייטנים “אשר לא כתבו
בספר, אַך כּתבו בּנפש וחרזו חרוזים עמוקים על לוח הימים” ופה טוב־טוב
בּעניינו: השרב אוכלנו בּיום ואָבק עד־ערב, אַך לילה־בּלילה יש טל והשמת
סופגת:





יש שיחה נפלאָה עם רע, עם אשה, יש תאוה! יש חיק שימלא

מדמך ויוליד (צריך להיות: וילד) בן יקיר.

יש “הורה” עדי לשמים וזעקה: אל יבנה

הי טוב, כי עזבנו לונדונים, פּאריזים, ניו־יורקים! הי טוב,

כי עזבנו אירופּה וכל התפארת

והיינו חברים לכת היחפים הקודחים, הלוחשים אהבה אל

חולות וטרשים בכנען!





ה





דומה כּאילו פה מצאו רגליו את היסוד. עמדו לנוח בּיבּשה.
אין ספק, כּי גרינבּרג בּעל יכולת הוא. ניצוצי יכולת זו נראים לא רק
בּ“ירושלים של מטה”, כּי אם גם בּשאָר הדברים שבּספר (פּרספּקטיבות,
בּמערה Heroica). אַף לו, כּלכל משורר, דרושה קרקע,
דרוש יסוד בּריא וממשי – בּמציאות או בחזון (הבדל אַין), אולם יסוד
דרוש. ובמקום שיש לו על מה מי להשען – בּכחו לתת.

השירה אינה יכולה להיות תּלויה על בּלימה. אי־אפשר להוציא
מים מסלע ההמצאות וההשואות הפּתאומיות, ואפילו מזה של המחשבתּיות. צריך
שיהיה מקור מים חיים, מעין נובע. הרגשה חיה, מתפּתּחת. אידיאה מאובּנת,
אידיאה פיקס, שהעמדה למופת, או לראוה, אין בּכחה לתת חיים, להלהיב ולהוליד.
צריכה תנועה אמתּית, ולוא גם אטית, אטית.

הרעש והתּשואות ללא גידול וצמיחה לו ישאו פרי. אם הוא
אומר: “לא גחנו מרחם… פּלטונו כבשונות כּמו שהננו ונצא לחיות מן
ההפקר” – נדע, כּי הוא מזייף את קדושת־היצירה של האָדם וכי הוא מזלזל
בּהכּרתו. המליצה הרוממה כּבשה וכפתה אותו – והוא נכנע.

“הדם והבּשר” ו“הכּרת הישות” – הם מס גדול יותר מדי שהנוער
מגיש למולך. אָדם אוכל את בּשרו. על אפוריזמים של יאוש ואמרות־שחור אי־אפשר
לבנות – ודברים כּאלה עם הרהוריהם על גשמיות האָדם ועל השארת הנפש
שאיננה – דברים אלה רק דוחים.

וספרותנו העניה והסובלת, העורגת אל הטהרה האנושית והבּריאה
לא תרצה דברים כּאלה. כּלום מזה נבּנה וכלום לזה יקומו לנו קוראים?
הקץ למשחקי־משובה. אפילו אָח פּוחז כּאורי צבי צריך להבין את חובתו – לתת
את מיטב כּחותיו, המזוקקים, לספרות־ישראל ולתרבּות־ישראל. בּהרעשה מסופּקת
לא נעורר את הישנים ולא נפתּח את הטעם הטוב. קוראים רבּים לא יהיו לדברים
כּאלה ואלה המעטים שיאזרו כח, הרבּה כח, ויקראו את כּל הספר עד תּומו
ויתענגו על מעט הטוב, יצטערו ויכאבו מלב על שפע הכּחות ההולך לאבּוד בּים
המליצה המסובּכת והאבלה.





– ראו, משורר גלוי־עינים יתעה בישימון לא־דרך.
















יש להעיר גם על פּרחי־בר אחדים בלשונו: אנן במקום
אָנו ואנחנו, לן במקום לנו; כל זה למה? הן המשקל לא ידרוש את זה?
להיפך. ועוד יש להעיר על שגיאָה אַחת עמוקה החוזרת בשיריו: “אשה
מולידה”. וידוע, כי איש מוליד ואשה יולדת.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40681