אלכסנדר זיסקינד רַבִּינוֹבִיץ הַמְסַפֵּר



	
	אלכסנדר זיסקינד רַבִּינוֹבִיץ הַמְסַפֵּר
	







אלכּסנדר זיסקינד רבּינוביץ, שמת זקן ושבע ימים, בּשנת הצ"א לימי חייו, היה אחד האישים השלמים והיפים של דור־התחייה.

בּמשך של שבעים שנה ויותר היה כותב סיפּורים, אגדות
ומאמרים; מחבּר ספרי־לימוד וספרי־עזר; עורך קבצים ומאספים, בּיחוד
לבני־הנעורים, מתרגם מלשונות שונות דברי־ספרות
ודברי־מחקר1.

ובכל אשר כּתב היה מן הפּשטות הבּרוכה של איש תּם וישר.

הוא היה בטבעו מאמין, ומאמין טוב־לב וטוב־עין. האמונה –
אָמר בּלשון חסידים – היא חוש ששי בּאָדם, והמשולל חוש זה הריהו בעל מום.
ואמונת־הבל היא האמונה שאפשר לו לאָדם בּלי אמונה. בּלי אמונה אין כּל,
ואפילו הכּפירה, שידע על מציאותה וראָה אותה לתמהונו בבני־אָדם, היתה
בעיניו “סגולה ללטוש את האמונה, אבל אין מחליפין אמונה כּמו שאין ממירין
את האבן הטובה בכלי המלטש אותה”.

אמונה זו היתה טבועה בתוך ישותו, והיא היתה סגולת־היסוד
של האָדם והסופר. זו היתה אמונה פשוטה, ישרה, טבעית, זו של “תּורת־חיים
ואהבת־חסד”. ובה, בּאמונה זו, שהתבטאָה בדתיות בּריאָה, בּיקש ומצא “אומץ
ושמחת־חיים, בּטחון וסבלנות, יופי ורוחב לב”.

משהו מחן־ראשונים היה שפוך על כּל מה שכּתב. ניטשטשו
התחומים בין האָמן ובין המאמין, בּין הסופר ובין האָדם, ואחד חכם תּם
מימים קדמונים, היה מטיף אמריו, אמרי־שפר, בּאָזני בנים ובני בנים על החן
והחסד שחונן אותו האל הטוב והמיטיב.

ראשית חכמה – אָמר אז“ר – היא טהרה מוסרית, ואַחריתה שלוות נפש. ו”חכמה בלי טובת־לב היא מרמה ובגד".

הוא נולד בּלאדי, עירו של ר' שניאור זלמן, יוצר החבּ''ד,
וכל הרוך החסידי של אותה סביבה וכל תּפארת־האָדם של אותה דמות גדולה,
דמות בּעל ה“תּניא”, נספּגו בתוך נפשו, וליווהו בכל דרכיו ונתנו נעימה
מיוחדת בּתוך דבריו. הוא לא היה בעל־מסתּורין. אל חופים נעלמים לא חתר
ובמופלא לא דרש. הוא היה כולו נגלה, סיפּורי־החסידים שלו אינם, כּשאָר
סיפּורי־החסידים בספרותנו, שאיפות וחתירות לגלות סודות, לרמוז רמזים על
סתרי־התורה ומסתּרי־החיים.

החסידות שלו היתה דרך־חיים, חיי־חסד־ותום.

כּבכל סיפּוריו הריאליסטיים, התּיאוריים, אשר בּהם סיפּר
תיאר אנשים ומאורעות בּבהירות ובפשטות, כּן גם בּסיפורי־החסידים שלו,
ואפילו באגדות־העם, היה הולך ומרצה דבריו בשובה ונחת, באופן יהודי־עממי,
שהעיקר אצלו אינה הצורה החיצונית, אלא התּוכן הפּנימי, לא ה“איך,, אלא
ה”מה".

מוריו הגדולים בּמלאכת־הסיפּור היו ליאו טולסטוי וולאדימיר קורולינקו, שמדבריהם תּרגם לעברית.

יש הבדל רב בּין טולסטוי ובין קורולינקו בּתפיסתם את
החיים ובמידת כּשרונם ויכולתּם (האחד היה גאון והשני – בעל כּשרון), אבל
דבר אחד משותּף היה להם לשנים: החפץ לספּר בּתמימות ובפשטות סיפּורים
לעם, כּדי לקרבם לעבודת אלהים ולאהבת האָדם. שניהם היו אישים בּעלי הרגשה
מוסרית עמוקה. ורבּינוביץ העברי, שקיבּל יניקתו הרוחנית מתּורת־ישראל
והשפּעתו הספרותית מספרות־רוסיה, זה האיש שידע לעשות שלום בּין יסודות
זרים, ואפילו מתנגדים, איחד בּתוך נפשו את הטוב והטהור של שני העולמות
השונים והרחוקים זה מזה. חסידי־ישראל וחסידי אומות־העולם מצאו בו את
חסידם ומפרשם ונתמזגו למזיגת־בּרכה אחת.

שניאור זלמן מלאדי וליאו טולסטוי, ר' הלל הפּאריטשי
וולאדימיר קורולינקו, ר' ישראל סאלאנטר וי’אן י’אק רוסו, דוב בּרוכוב
וגריגורי גרשוני, יוסף וויתּקין ווירה פיגנר, חסידים ו“דוחובּורים” (כת
דתית שנלחמה נגד ממשלת הכמרים ברוסיה) – כל אלה “שלו” הם וחביבים עליו
כעצם ישותו.





ב





הקורא את דברי רבּינוביץ, המקוריים כּמתורגמים,
הסיפּורים כּהמאמרים, האגדות כּהזכרונות, מרגיש בּרוח של שלווה היורדת
עליו ומשקיטה את סערת נפשו.

רואה הוא, הקורא, לפניו לא אנשים קטנים החיים את חייהם
בּלא־דעת ובלא־חשבּון, בּלא מלחמה ובלא־יסורים, כּי אם אנשים סובלים,
מחפּשים, הנכשלים בּאבני־נגף, הנפגעים מן הרע שבּחיים. יש מלחמת־קיום ויש
מלחמת־רוח. יש עשירים ויש עניים. יש בּני־חורין ויש עבדים. יש לוחצים ויש
נלחצים. בּקיצור: יש רע בּעולם הזה. ר' שניאור זלמן מלאדי מושלך אל
בּית־הכּלא יחד עם גנבים ושפלי אדם. ה“דוחובּורים” נרדפים על צוואר.
המהפּכנים ג. גרשוני ווירה פיגנר מתענים בּבית־הסוהר. ערבים מתנפּלים מן
המארב והורגים שומרים עברים בּארץ־העברים. רבּינוביץ רואה את כּל זה
ויודע שרע הוא, אבל אם הוא בא לספּר על כּל אלה גיבּורי־הרוח – בּמאמרים
ובסיפּורים – הוא עושה את הדבר לא לשם הבלטת־הרע, כּי אם לשם העלאת־האור,
לא להראות לנו את התּהום שאליה יורדת נפש האָדם המענה, כּי אם להראות לנו
את המרומים שאליהם עולה נפש האָדם המעונה. כּי האָדם המאמין רואה בעיקר
לא את הרשע ומעשיו הרעים, כּי אם את הצדיק ומעשיו הטובים. זו היא דרך
הצדיקים: לדרוש דברים לשבח ולא לגנאי.

הפּסוק “נח איש צדיק תּמים היה בדורותיו” – אלה היו
דורשים אותו לשבח ואלה היו דורשים אותו לגנאי. תּמה ר' אברהם מאוורוטש
ואמר: אם אפשר היה לדרוש לשבח – למה לדרוש לגנאי? זוהי דרכּם של צדיקים.
ובדרך זו הלך גם רבּינוביץ, החסיד החבּ"די, ותלמידו של טולסטוי. הוא דרש
הכּול לשבח.

הוא נמשך אחרי דמותו של גרשוני המהפּכן, משום שבּיהודי
זה, אשר חרף את נפשו במלחמת החירות והצדק בּרוסיה, ראָה את היהודי הלוחם,
המוכן למסור את נפשו על קידוש השם של חופש־האָדם בּכל זמן ובכל
מקום.

וכן קסמה לו הדמות הענוגה של בּת האצילים הרוסים,
המהפּכנית המהוללת ווירה פיגנר, שהיתה אסורה עשרים שנה בּמבצר שליסלבּורג
בבירת רוסיה. מתּוך אפלת־המבצר ורשע־העריצים זרחה והאירה דמות־החסד של
האשה היקרה, אחת מחסידות אומות־העולם.

וה“דוחובּורים” לקחו את לבּו בּאמונתם העזה,
בּגבורת־רוחם, בּמלחמתּם הנועזה נגד לוחציהם ורודפיהם. אָמנם, נוצרים הם
ומלחמתם היא מלחמת הנצרות הצרופה, לפי תפיסתם הם, אבל לסופר עברי,
וליהודי החסיד, חשובה בעיקר מלחמת הרוח בּחומר, והיופי שבּה.

בּסיפּור־האגדה שלו “דרך הרוח”, מחיי ר' שניאור זלמן
בּבית־האסורים, הוא מספּר לא רק על צערו של בּעל ה“תּניא”, על עלבּונו
הגדול שנמסר לרשות בּידי אחיו בני ישראל ועל העצבות אשר תקפה את ר' לוי
יצחק מבּרדיטשוב, שלא יכול להתפּלל מפני צערו של ר' שניאור זלמן, שבלבל
את העולמות העליונים וחסם את הדרך מפּני התפילות – לא רק על שני
גדולי־רוח אלה יספּר לנו, כי אם גם על אחד טמא, שנכנס בּחוג השפּעתו של
רבּנו הטהור– וניטהר.

בּבית־הכּלא הפּטרבורגי, אשר בּו היה אָסור בּעל
ה“תּניא”, נמצא בריון אחד, טימושא. הוא היה בעל־אגרוף, גס, “חזיר”, שהטיל
אימה על כּל האסירים, וביחוד התעלל בּרב הקדוש.

אבל לאַט לאַט החל הרוח מנצח את החומר, והטהרה – את הטומאָה. והרבּי ניצח את הרוצח.

בּמה ניצח? בּקדושתו, בּטהרתו, בּשמחתו. הרב היה עצור
בּבית־הכּלא בּגופו, אַך לא ברוחו, כּי לרוחו לא היה מעצור ולא היתה
כליאָה. ומתּוך קירות־הכּלא עלתה נשמתו ודבקה בקדושים. מתּוך לימוד
משניות וקריאָה ב“זוהר” דבק ה“אסיר” ר' שניאור זלמן בּקדושי־עליון וטייל
עם נשמותיהם של ר' שמעון בּן יוחאי, האר“י והבּעש”ט, ומשיח עמהם בּענין
מעשה־בראשית ומעשה־מרכּבה. בּליל־חנוכּה הדליק נרות־חנוכּה ושר בּדביקות
“הנרות הללו”. ו“על כּנפי הנגינות, שיצאו מפּנימיות נשמתם של שברי
בני־אָדם הללו (כי בּכל האסירים דבקה שמחת הרבּי הקדוש והם שרו אתו יחד)
התרומם הבּית עם כל ניצוצי הנשמות הכּלואות שם אל שמי השמיים”.

ובכוח הדבקות הזאת נוצח גם טימושא. אָבדה רוחו הפּראית, הלכה עריצותו, ונכנסה יראת־אלוהים בּלבּו.

הצדיק, שכּולו רוח, נעשה מושלו וחותך־גורלו.

טימושא התחיל מרגיש את חטאו ועיניו נפקחו לראות את
זוהמת־חייו, והוא מתחנן לפני הרבּי שיטהרהו מטומאָתו ויצילהו מאבדון.
יודע הוא ש“חזיר טמא ונאלח” הוא והוא רוצה להפּטר מנפשו. הוא רוצה להעשות
אחר, הוא רוצה להיות יהודי. כּי בדמותו של ר' שניאור זלמן נתגלתה לו
הקדושה שבּחיים והתּפארת שבּיהדות.

 סוף דבר היה, שנעלם טימושא מבּית־האסורים ובעיירה קטנה
בליטא קיבל עליו את דת ישראל ונקרא בשם אברהם. אדיר בּאמונתו היה, ובכוחו
זה – יסיים רבּינוביץ את סיפּורו – ירד אל פּנים רוסיא, אל פּלך סאראטוב,
ובכל מקום בּואו נתחמקה ה’חזירות' וברחה מפּניו… כּפרים שלמים הכניס
טימושא תּחת כּנפי השכינה. הם אבות הגרים, הידועים בּשם ‘כּת
המתיהדים’".

יש אומרים – אומר רבּינוביץ ב“משעולים” שלו בּלשון
חסידים – שהאָדם צריך להכניע את הטבע. חושבים הם שהטבע שונא לאָדם,
חלילה! – קורא אז"ר – אין הדבר כך. “הטבע הוא בכלל ריע האּדם, ידידו
הנאמן. הוא משמחו בקוי אורו, מטהרו בפלגי מימיו, מעדנו בעדנת בּשמיו,
משעשעו ביפי־פרחיו, שולח גלי־רוח זכּים לריאָתו – – – ואם יש בּטבע
הדברים מזיקים, גם המה מביאים תועלת לנו – להבחין בּין הטוב ובין הרע.
אילולי המוות, לא היה ערך לחיים”.





ג





מזמן לזמן היה אוהב אז''ר לסור מדרך הספרות הסלולה
ולעלות בּמעלות־התּפילה. ובתפילות שלו נתגלו כל הסגולות היקרות של נפשו
הזכּה והחסודה, אשר ידעה לקבּל עליה עול מלכות שמים ואהבת־אלוהים־ואָדם.
הוא התפלל לאלהים על חיים מלאים, חיי עבודה ישרה, חיי אהבה וריעות, “עם
בּני עמנו, עם כּל בּני האָדם, עם כּל מה שיצרת בעולמך”. הוא השתּוקק
לעבוד את ד' בּלב שלם, ולקבּל את מתּנותיו על מנת
שיחלקן בּינו ובין חבריו. הוא התפּלל לאָבינו שבּשמים שישכּין בּתוכנו את
מידת החסד והנדיבות, את אהבת הסדר וההארמוניה, שאותם השליט בּכל
חוקי־היצירה. כּנהר הזורם בשמחה, “כּפרח הזולף את בּשמיו בּאהבה ובנדיבות
כּך נהיה גם אָנו ששים ושמחים תּמיד בּעבודת היצירה”. כּן התפּלל
אז''ר.

וב“חשבּון הנפש של יהודי כשר” – הכּתוב על דרך
תּפילה־בשיר – ישיג את עומק־מהותו של היהודי הכּשר, של עצמו, בעמדו לפני
אלהיו.

ליהודי הכּשר אין כּל טענות ותביעות לאל הטוב והמיטיב,
ו“כי חייב אתּה לי מאומה? וכי לטובתך עשיתי”? הוא נמנע מעשות עבירה – וכי
בעד זה ראוי הוא לשבח? ירא־חטא הוא, היהודי הכּשר, ואי־אפשר לו לחטוא,
כּי זוועה תאחזהו מקרבת־החטא, והוא נרתּע לאָחור. וכן יברח מן הכּיעור.
יש אנשים – הוא אומר – היכולים לחטוא והם כּובשים את יצרם, “להם הגדולה
והתּפארת, להם השבח והתּהילה, גבּורים הם! אבל אני מה? בּלבּי אין מלחמה,
יראת־החטא היא לי תריס, והבּחילה מרחיקה אותי כמטחווי קשת”. ואי יאמר מי
עליו: עושה מצוות הוא, ישיב: ומה אם עושה מצוות הוא? כּלום אינו נהנה
מהמצווה? איזה תענוג הוא לשמור שבּת, להתפּלל, ללמוד תּורה! וכלום יש שכר
שהוא גדול יותר מעונג התּורה והמצווה?

ואם רואה היהודי הכּשר איש עני והוא עוזר לו בּשעת דחקו
וכי למען הקדוש־בּרוך־הוא הוא עושה זאת? הלא לבּו “כדונג ימס מרחמים
וחמלה” ואינו יכול שלא לעזור לו, לאָחיו הנענה, אינו יכול.

ואם אחרי כל זה מקווה היהודי הכּשר לראות בּאור הנצח,
לנחול עולם הבּא ולהקיץ עם ישני עפר – לא בשכר מצוותיו הוא בוטח, כי אם
בּחסדי־ה' המרובּים, “כּי חסדך ה' מעולם ועד עולם”.

זו היא תּפילתו של היהודי הכּשר, וזו היא גם תפילתו של אז"ר.










בהיותו מחנך ומורה מעצם טבעו כתב סיפורים רבים
לבני־הנעורים, שמהם ראויים להזכר ביחוד: “בימי חמלניצקי” ו“אגריפס
הראשון”. ולמענו, למען הנוער, חיבר את ספרי־ההיסטוריה שלו (“תולדות
עם־ישראל מראשית ימיו עד היום הזה, ערוך למען נערי בני ישראל”; “תולדות
היהודים בארץ־ישראל”, “תולדות הספרות לבני־הנעורים”); ולמען חבריו
הצעירים הוציא את המאספים: “זמרת הארץ”, אשכּולות“ ו”בצוק העתים“,
והוציא כריסטומאטיות (“נטעים” ו“זרעים”). וגם פירושו ל”איוב“, שחיבר
יחד עם א. אברונין, שייך לעבודת־חינוך זו. ומן דברי התרגום שלו, שרבּים
היו יש להזכּיר ביחוד את ספריו המאלפים של בּ. ז. באכר: ”אגדות
התּנאים“, ”אגדות אמוראי ארץ ־ישראל“ ”נצני הדקדוק“ ו”ערכי
מדרש".  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40307