עַל הַחֲסִידוּת



	
	עַל הַחֲסִידוּת
	







שום תּנועה דתית ורוחנית בּישראל בּמאות השנים האחרונות לא
השפּיעה במידה רבּה כּל־כּך על עמנו כשם שהשפּיעה עליו החסידות, ומשום
תּנועה לא נשארו כּל־כּך הרבּה מושגים שיריים, פּילוסופיים ואנושיים, כּמו
מן החסידות.

כּוונה ודבקות, התפּשטות־הגשמיות והתפּשטות־היש, התלהבות
והתפּעלות, חסד וגבורה, תּפארתו הוד, עלייה ותיקון, נגלה ונסתּר, קדושה
וטהרה, ניצוצות וצירופים, כּוסף וכמיהה, רמז וסוד, גלות־השכינה וגאולה,
אהבה ורחמים, חנינה וצדקה, ספירות ואין־סוף – מושגים אלה ורבּים אחרים,
עמקי־משמעות ועשירי־רמז, ניתנו לנו מן היד הנדיבה של החסידות.

אָמנם, רוב המושגים האלה נולדו בימי־קדם וגדלו ופרחו
בתורת־הקבּלה, שממנה קיבּלתם החסידות. אבל היא נתנה להם חיות חדשה. הקבּלה
היתה נחלת יחידים בּעלי־סוד, שהתבּודדו באהליהם ודיבּרו בּלשון־הזוהר
הארמית. בּעלי־הקבּלה היו בעלי־מחשבה־וסוד, שראו את עצמם כּבחירים, שזכו
לחדור לפני ולפנים של סוד ההוויה. אלה בנו להם עולמות עליונים, שבּהם חיו
את חייהם, חיי יחידי־סגולה, של חוזי־חזיונות ומחשבי־קצין. הקבּלה לא ניתּנה
לרכּים־בּשנים ולבני־העם, כּי בסודיותה ובעמקותה היתה סכּנה לפשוטי־השכל
ולתמימי־ הדרך.

ואילו בעלי־החסידות בּאו והוציאו את כּל היקר הזה מתוך
היכלי־הסוד של הקבּלה ועשתה אותו ׳“כּסף עובר לסוחר”, דבר השווה לכל נפש.
החסידות, אומר מארתּין בּובּר, היא “קבּלה שנהפכה לאתּוס”, פּירוש הדבר:
תּורת סוד של יחידים נהפכה למורשת עם, לאופי לאומי.

וזהו כוחה הגדול ומפעלה האדיר של החסידות. היא עוררה בלב
העם את התּשוקה לחיים וליצירה, היא גילתה בו כּוחות נסתּרים וכשרונות
חבויים, ועשתה אותו שותף למעשי־בראשית של הקדוש־בּרוך־הוא ולמעשי־היצירה של
אנשי־הרוח.

היא חזרה לימי־הגדלות של הימים הראשונים, ימי היצירה הדתית
בּישראל, ובכחה האיתן החלה גם היא לצור צורות דתיות־לאומיות לחיי העם,
שציפּה לגאולה.

ר׳ ישראל בּעל שם־טוב הופיע בּעת מבוכה רבּה וסכּנה גדולה
לישראל. זו היתה תקופת בּינים של תּעייה ותהייה. לפניו היה שבּתי־צבי
ואחריו היה יעקב פראנק. מעשה שבּתי־צבי הביא שבר גדול ועמוק על העם, שהיה
מצפּה לגאולה. הרעיון המשיחי חי תמיד בּתוך נפשה של האומה, ולאחר גזירת
תּ״ח ות״ט נתלקחה בּה אש־הכּוסף למשיח ביתר־עוז וביתר־שאת. הדמות הזאת, של
שבּתי־צבי, קסמה להם ליהודי פולין וליהודי הבּאלקאנים, ור׳ נתן העזתי,
המבשר, היה איש בּעל חוש ציבּורי חריף ובעל כּשרון־תּעמולה אדיר, וכן הצית
ושלהב את האש הזרה של משיחיות־השקר בּהמוני־העם הנדכּאים, המיואָשים
והתועים. רבּים עזבו את ארצם ומולדתּם, הרסו את קניהם הדלים ויצאו ל״דרך
הגאולה", שהיתה דרך הכּליון. וכשבּאָה השואָה הגדולה, וה״משיח״ המיר את דתו
– נופּץ חלום־הגאולה לרסיסים וכמעט שהורד העם שאולה, מתּוך חוסר־ישע
ועומק־יאוש.

סימני הקאטאסטרופה הלאומית הלכו ורבּו. נתחללו קדשים,
נהרסו צורות־חיים, הותּר האָסור ונטמאָה טהרת־המשפּחה. זו היתה מעין
התאבּדות לאומית, הבּאָה לאחר יאוש, כּשכּלים כּל הקצין. ואָז נזרע הזרע
לגידולי־הפּרא של יעקב פראנק ובתּו חווה, דמויות טריפות ומטורפות, הזרות
לעצם רוחה ומהותה של היהדות.

ולא רק חלושי־הדעת מהמוני העם התהלכו כאובדים ומטורפים,
מבּלי מצוא תרופה למכּה אשר הוכּו. גם רבּנים גדולים בּתורה ואנשי־חזון
נתעו מן הדרך ותעו בשבילים עקלקלים של חזיון־מדוחים ומשיחיות־שקר. צלו של
שבּתי־צבי היה פרוש על חיינו ימים רבּים לאחר שירד לתוך שאול הטומאָה,
ורבּים רבּים עוד היו דבקים בּצל זה, ובצל תּלמידיו ושליחיו,
בּחשאי.

ואפילו אבי הספרות העברית החדשה, ר׳ משה חיים לוצאטו, שהיה מקובּל ומיסטיקן, נחשד בשבּתאות ונרדף על צוואר.

ב

בּתקופת־תּעייה־ותהייה שכּזו הופיע ישראל בּעל־שם־טוב עם
תּורת החסידות שלו. וכבמשב־קסם נשתּנה לטובה מזג האוויר בעולם
היהודי.

גרשום שלום, החוקר החריף והמעמיק של תורת־הסוד בּישראל,
מניח בּצדק, שרבּים מן השבּתאים נצטרפו למחנהו של בּעל־שם־טוב. התּועים
בּדרכי החיים בּיקשו להם עוגן־הצלה וחוף־מבטחים, לאחר שנטרפה ספינתם בּים
היסורים והתעיות. ה״בּעל־שם־טוב" ידע את זאת וכאיש מעמיק ראות וכמנהיג
בּחסד עליון קירב את כּל התּועים והכניס תּחת כּנפי אישיותו ותורתו את כּל
הנידחים והנבוכים, ורפא אותם ממחלת־יאושם ומעצבון־דלותם. הוא ידע שראשית
חכמה יש להשיב להם, לעניי־העם ולדלי־הדעת, את הרגשת בּטחונם בּחיים ואת
הכּרת כּבודם האנושי. ואת זה עשה כּאָב רחמן וכמורה חכם.

בּלשון תּמימה ובאמצעי־ביטוי עממיים גילה להם את עמקות התּפיסה של החיים, והורם לראות דברים בּאורם הפּנימי.

הסיפּור הפּשוט והמשל העממי נעשו האמצעים הנאמנים בּיותר להרבּצת התּורה החסידית.

החסידות לא באָה להפוך את הקערה על פיה, – בּתקופה סוערת
ומטורפת יש להיזהר ממהפּכות וממרידות – אבל בּרחמים וברוך. בּאהבה ובהבנה,
נשתנו פני החיים והוכנסו מידת־הערכה חדשה ואורח־חיים חדש לתוך העם.

היהודי הפּשוט, הנבוך והמדוכּא, ראָה לפתע פּתאום שגם הוא
חלק חשוב בּהוויה הישראלית, שגם בּו בחר אלהים להיות לו לבן, כּי אין
מיוחסים לו לאבינו שבשמים. כּל הבּנים חביבים עליו. ואם יש יהודי שאינו
תלמיד־חכם ושבילי התּורה אינם נהירים לו – אין שער הרחמים של ההבנה האלהית
נעול בּפניו, חס־וחלילה. אפשר להגיע לאלהים בּתפילה, בּניגון, בּזמר,
ואפילו בכוונה בלבד, בּלי אומר ובלי דברים.

האלהות, הרחוקה, הנעלה, הבּלתּי־נתפּסת, נעשתה שוב אבהות
קרובה, מבינה, סולחת. כּל העולם נהפך ללבושו של האלהים. “אל־עולם” קרוא
אלהינו, ללמדך ש״בּחינת אל הוא בּחינת עולם ובּחינת עולם הוא בּחינת אל".
כּן נעשה האלהים המיטאפיסי של הפילוסופיה והקבלה לאלהי־הממש של החסידות
המעשית, ושל היהודים המבקשים דרך לאל חי.

וגם הפּנתּיאיזם הזה, הנמצא בתורת שפּינוזה, ושמקורו
בתודעה הבּלתּי־יהודית, גם הוא כאילו עובר־בּשלום בּארחות הקוסמות של
החסידות, ואין נפגע ממנו. אלהים בּכּל – בּטבע, בּעולם, בּאָדם. והאָדם
היהודי, שיש בּו תחושות דתיות־פּילוסופיות טבעיות, שכּל עצם אהבת־אלוהים
שלו בּאה מנטייתו הטבעית לבקש את הסוד העליון בּחיים התּחתּונים – אָדם
יהודי זה מצא בחסידות את גילוי־הפּלא של טבעו הוא, הרוחני, השירי,
האלהי.

מכּל האברים צועק כּבוד השם־יתבּרך – אמר המשורר הגדול של
החסידות ר׳ נחמן מבּרצלב. ולא רק מאבריו של האָדם, כּי־אם גם מכּל
יצורי־הטבע. ״האדם עץ השדה״ ו״יש שדה – הוסיף ואמר ר׳ נחמן – ושם גדלים
אילנות ועשבים יפים ונאים מאוד. וגודל יקר יופי השדה וגידוליו אי אפשר
לספּר. אשרי עין ראתה זאת. ואילנות ועשבים הם בּחינות נשמות קדושות
הגדולים".

וגם ב״אור המאיר״ נאמר: אין לך אפילו עשב קטן ובריה קטנה
שאינם מרמזים לעולמות העליונים – והיהודי מבין את הדברים האלה לאשורם. הוא
מבינם, משום שהוא חי בעולם הזה ורואה את העולם הבּא שלעתיד לבוא, משום
שהיהודי הוא איש החיים והמציאות, איש הדמיון והחזון, משום שהיהודי יודע
לאחד בּישותו בשר ורוח, ארץ ושמים.

החסידות היא תפיסת השלימות של החיים, היא דרך ההארמוניה
שבּהם. ועם־ישראל הנודד שנות אלפּיים בגולה וחולם חלום־הגאולה, היודע את
כּל חמריות־החיים ושואף תמיד לרוחניותם, החי בעבדות ושואף דרור, הסוחר
ומוכר וכותב ספרי־תורה ויוצר יצירות ספרות קיימות לעד (התנ״ך) – עם זה הוא
העם המוכשר ביותר לקבּל ולקיים את תּורת־החסידות.

החסידות היתה יותר מתּנועה. היא היתה, ונשארה,
תּפיסת־חיים, דרך־מחשבה־והרגשה. היא צד האגדה של מטבּע החיים, שמעברה השני
חקוקה ההלכה. היא חלק השירה בחיים שיש בּה הרבּה פּרוזה. היא יום השבּת של
השבוע, שיש בּו ששת ימי חול.

וחידושה הגדול בּיותר היה – הכנסת יסוד הקדושה אל החול,
יסוד השירה אל הפּרוזה, ויסוד האגדה אל ההלכה, לא כיסודות ארעיים וחולפים
לשעה קלה או ליום קצר, אלא כיסודות־תּמיד, שלא יעברו ולא יפוגו, כּדי שישנו
את עצם החול ואת עצם היבושת של חיי יום־יום ויעשו אותם יותר יפים, ויותר
נעלים.

החסידות לא פגעה ביסודות היהדות ולפיכך לא הצליחה מלחמת
המתנגדים בּה, אשר היתה מלחמה מרה מאוד ומסוכּנת מאוד. החסידות לא באָה
לשלול, כּי־אם לחייב, היא לא נתכּוונה חלילה להרוס אפילו את הסוכּה המטה
לנפול, כּי־אם לבנות. היא רק דלתה ממעמקים את העיקרים שהיו נראים לה
כיסודיים וכבריאים, ואותם הדגישה ולהם הטיפה, בּאהבה, בחסד,
וברחמים.

לפיכך נקראו חסידיה – חסידים, ואלה שהתנגדו לה נקראו מתנגדים, ומתנגדים – מושג שלילי הוא.

החסידות – מקורה חסד. ולא רק מבּחינת הלשון אחים הם שני המושגים האלה, כּי־אם גם מבחינת ראיית־החיים והשקפת־העולם.

בּחסידות נתגלה חסד־החיים. כּל העולם נבנה בחסד ובעצם
יצירתו נתכּוון אלהים להיטיב עם הבּריות. כּי כלום לא יכול היה אלהים
להתקיים בּלי עולם ובלי אָדם? וודאי יכול היה אלא שבּרוב רחמיו רצה ליתּן
עונג ליצורים שייהנו מיצירתו ויתענגו על עבודת­־ה' לפיכך יצר את האָדם
שיקבּל את כּל השפע והבּרכה של החיים, ויעשה גם הוא עצמו יוצר, יוצר ערכים
של יופי ואמת.

הלל צייטלין, אחד מאנשי־החסידות הגדולים, זה שקידש את השם
בּגיטו של ווארשה, נתן בּיטוי בהיר לרעיון זה בּספרו “החסידות” (שיצא בשנת
תּר״ע בווארשה). וזו לשונו: “רצה היוצר שיחושו יצוריו לא רק את הטוב ואת
החסד ואת החנינה, כּי־אם גם את החופש, את העמידה ברשות עצמו, את
הדמיון העולמי, כּי הם בּעצמם במעשיהם הטובים בּוראים את הטוב, רצה
היוצר שיצוריו יחושו את עצמם לא כחומר בּיד היוצר, כּי־אם כּיוצרים
בּעצמם; רצה מקור הטוב שכּל היוצא ומסתּעף ממנו יחוש את עצמו בתור
מקור, בּתור משפּיע ולא בתור מקבּל הכּל בּחסד ובנדבה מאת
היוצר”.

וחסד זה, שהמלים הדבקות בּו הן: חן, חנינה ורחמים, הוא
העובר כּחוט השני בכל תּורת החסידות. אבל חסידות היא יותר מחסד. חסד – היא
מידה מופשטת, שאין לה גוף, ודמותה משתּקפת בּעולם־הרוח. ואילו חסידות
גזורה מחסיד (מחסד צריך היה לומר: חסדות), כּלומר מן האיש הנושא בלבּו את
החסד האוהב צדקה, המרחם על הבּריות, המתנהג בּעניוות, המצניע לכת עם אלהים
ועם אנשים (וגם הקדוש־בּרוך־הוא עצמו נקרא חסיד: “צדיק ה׳ בּכל דרכיו וחסיד
בּכל מעשיו” ו״כי חסיד אני, נאום ה׳"). החסיד שממנו בא מושג החסידות הוא גם
עיקר־היצירה, כי הוא איש, שנברא בצלם אלהים ובו נתגלה נס־החיים, ועל איש
צדיק נאמר: “צדיק יסוד עולם”.





ג

האישיות תּופסת את המקום המרכּזי בּתורת־החסידות, וגם דבר
זה מילא תפקיד גדול בעלייתה וצמיחתה של התנועה. כּי מדרכּה של תנועה – לבטל
את רצון היחיד מפּני רצון הרבּים, או מפּני רצונו של השליט, ועל־ידי כך
למעט את דמותו של היחיד ולדכּא את דרורו. לא כן החסידות. היא הרגישה
ברגש־הנחיתות של עניי־העם ועניי־הדעת בּפולין, אוקראינה וגאליציה, לעומת
בּעלי־התּורה הגאים של ליטה, ולפיכך השיבה להם את הכּרת־כּבודם־וחשיבותם.
כּל העולם כּולו נברא לשמו של האָדם, כּל אָדם, בּלי הבדל מעמד חברתי או
תּרבּותי. ואת אלהים אפשר לעבוד לא רק בּלימוד־התּורה, שבּכתב ושבּעל־פּה,
כּי־אם גם בּפרק־תהלים, בּתפילה או בזמר. אין מחיצות בּין יהודי ובין קונו,
וודאי שאין מחיצות בּין יהודי ליהודי. זה הרעיון הדימוקראטי שהשיב את נפש
העם אל היהדות השרשית ועשה את ההמונים גורם אדיר לתחייה הרוחנית שלנו
בתקופת־חיים אפלה.

בּזה ניתּן תּיקון לחיי־הפּרט ולחיי־הכּלל. החסידות שידעה
את סוד המזיגה ואת בּרכּת הסינתּיזה ידעה לאחד גם פּה את כּוח היחיד הנבחר
בּכוח הרבּים הבּוחרים בּנבחרם.

יש בּחסידות אצילות רוחנית ויחד עם זה יש בּה דימוקראטיות ציבורית.

האצילות הזאת עשתה את הצדיק למנהיג דתי, שהעם ראָהו
כבעל־שם וכבעל־מופת, וכמי שיכול לבטל את גזירת הקדוש־בּרוך־הוא, אבל יחד עם
זה טיפּחה בּלב הכּרת־כּבוד לכל איש, אף הפּשוט ביותר. אפילו העגלון של
הבּעל־שם־טוב, אלכּסיי, הגיע למדרגה גבוהה וראה דברים שעין לא ראתה. ומעשה
צדקה של יהודי כפרי ועם־הארץ היה יכול להגיע לכסא־הכּבוד ולפעול יותר
מתּפילת צדיקים.

ואם נזכּור את תּקופת־המבוכה־וההתפוררות, אשר בּה הופיע
הבּעל־שם־טוב, נדע להעריך כּמו את חשיבות מפעלו לכינונה של האישיות
היהודית, שנטרפה ספינתה בים־היאוש.

ואותו סוד־המזיגה ואותה בּרכת־ההארמוניה שגילתה החסידות
בּענין האישיות של הצדיק והאישיות של החסיד גילתה גם בשאָר הענינים: החומר
והרוח, הרע והטוב, הטומאָה והקדושה.

היא דיבּרה בּלשון־הממש־והמראה של החיים הריאליים, כּדי
שכּל יהודי יבין את הדברים, אבל יחד עם זה הכניסה לתוך אוצר־המלים של חיי
יום־יום מושגים רוחניים טהורים, כפי שנרמז למעלה, ועשתה אותם נחלת העם.
על־ידי כך העלתה את הרמה התּרבּותית של חיי ההמונים והכניסה חיות ורעננות
לתוך מושגים מופשטים, שהושאלו מן הקבּלה.

שמחת־החיים היתה מצווה גדולה בתורת־החסידות, והשמחה היתה
ממשית: אכילה, שתיה, ריקוד, זמרה, והנאָה מכּל מה שניתּן לו לגוף ליהנות
בּעולם הזה, אבל כּדי שלא יתפּראו האנשים ויסתּבכו שוב בּתענוגות־בּשר
מופלגים נצטוו לעדן את השמחה ולראותה כבבואָה של השמחה העליונה.

השמחה הזאת לא באָה לשם שמחת־חומר סתם, כּי־אם לשם
שמחת־הרוח, שמחה בפנימיות החיים, בּקדושתם. אי־אפשר לעבוד את ה׳ מתּוך
עצבות ומתוך סיגופים, לפיכך מצווה לשמוח ולהתענג, אבל כּל זה אינו אלא
אמצעי לעבודת ה׳.

נמצא שהאָדם היהודי חי ונהנה בעולם הזה ויחד עם זה הוא
מכשיר את עצמו לחיי־רוח בּעולם הבּא. הוא עובד את ה׳ מאהבה, ומתוך כך
מתגברת בּו האהבה לכל הנברא בצלם.

הרבּה ציורי־יופי ומשלי־הוד יש בּסיפּורי החסידים, ואלה
באו לפתּח את רגש האמנות בּלב – בּימים שלא היתה עוד ספרות מהלכת בּעם ולא
היתה, עוד האמנות חלק בלתּי־נפרד מחיי התּרבּות, כבימינו אָנו. אָמנות –
אבל יחד עם זה הוזהרו החסידים מעבודה־זרה של יופי לשם יופי והנאה לשם הנאה,
כי חובת היהודי היא לראות דרך האספּקלריה של היופי התּחתּון את היופי
העליון, ודרך ההנאה החושנית לעלות ולהגיע להנאת־הרוח העליונה.

מכּאן – ניצוצות קדושה שישנם גם בּטומאָה וזרע הטוב הטמון גם בּרע.

העולם של החסידות היה עולם אחד, של אל־אָב אחד, ואת כּל
סתירות־השניות שיש בּאָדם הנבוך והקרוע ושיש בּעולם המלא ניגודים, רצתה
החסידות ליישב ולאחד בתפיסת מזיגה הארמונית. לפיכך לימדה את חסידיה, שגם
בּרע שוכן הטוב, ויש להתאמץ ולעלות ממדרגת־השפל של הרע למדרגת־הרום של
הטוב. וכן שוכנת הקדושה בטומאָה, ואין לנו אלא לברור את הניצוצות הקדושים
ולהעלותם מן החלאה – כּדי שנטהר את החיים ואת עצמנו.

החסידות היתה תּורת האמונה בטוב, תּורת חיוב החיים, תורת זיכּוי האָדם. לפיכך נתפשטה בעם בּתקופה קצרה כּל־כּך.

המחצית השניה של המאָה הי״ח, לאחר מותו של הבּעל־שם־טוב,
היתה, תקופת פּריחה ועלייה לחסידות. לא רק העם דבק בּה, כּי־אם גם
גדולי־הרוח שבּעם. וזהו הסימן המובהק בּיותר לפריונה של אידיאה. זו היתה
תקופה של יצירה דתית גדולה. אנשים אדירי־אמונה וכבּירי־רוח – המגיד
ממזריטש, ר׳ יעקב יוסף מפּולנאה, ר׳ נחמן מבּרצלב, ר׳ פּינחס מקוריץ, ר׳
לוי יצחק מבּרדיטשוב, ר׳ שניאור זלמן מלאדי ורבּים אחרים – העלו את התנועה
למרומי הרעיון הדתי ולשחקי השירה האנושית. הם לא נתכּוונו ליצירות
ספרותיות, כּי צדיקים ורבּיים היו לעם, ולא סופרים ואמנים. אבל הירושה
הרוחנית־ספרותית שלהם גדולה לאין־ערוך, ועד היום נתפּעל מכּח־יצירתם ועוז
בּיטויים של אותם צדיקים מופלאים, שרוח־הקודש דיבּרה מתּוך גרונם.

הם היו אנשי־מידות ואנשי־חזיונות. הגאולה בערה בּהם
בּאש־קודש. המשיחיות חיתה בכל ישותם. ולא אחד מהם ראָה את עצמו כגואל,
כּמשיח. אבל הם ידעו לכבּוש את יצרם ואת נבואָתם. הם ידעו מה עוללו לעם
משיחי־שקר, שהקדימו לבשר את הבשורה הגדולה ונטרף עליהם עולמם.

לפיכך יצרו תחליפים ליצר־המלכות שלהם ושל
חסידיהם־מאמיניהם. הם הקימו “חצרות” ונהגו מנהג־מלכים. היה ברבּים מהם
מהוד־המלכות. ידיהם העדינות, אצבּעותיהם הדקות והרגישות, עיניהם העמוקות
והחודרות, פּניהם הזכּים והצחים, קאפּוטות־הסאמט והשטריימלים השעירים – כּל
אלה אצלו להם רוח נבחרים ומושלים, והעם נמשך אחריהם. בּחייהם ובמנהגיהם,
בּתורתם ובזמרתם הקשיבו היהודים מצפּי־הגאולה הד־קול מהעצמאות היהודית
שישנה־בכוח, והעתידה להתגלות בּאחד הימים. אבל הם למדו את חכמת־הצפּיה, ולא
דחקו את הקץ, אף כּי נמצאו כמה וכמה מהצדיקים שנתעו למחשבי־ דרכים. היו גם
מורדים ואישים טרגיים, כּר׳ מנדל מקוצק, שראו את החזון הגדול והמציאות
הקטנה וחפצו לעבור את הגבול אשר תּחמו להם החיים עם חוקיהם ומנהגיהם
הכּובלים את הרוח.

אבל כּלל־הצדיקים־והרבּיים בּדורות הראשונים עמדו בנסיונם
והוציאו את העם מיוון־המצולה של הדלות והגלות ועל כּנפי הדמיון של התּורה
החסידית, תּורה שהיא שירה, העלוהו למרומים ונתנו לו שמים חדשים ושירה
חדשה.

חזון הקדם נתגלה להם, ובעיירות האפלות של פולין ואוקראינה
זרח אור רחוק ומופלא של גאון־ישראל העתּיק. וכחה של החסידות עמד לנו גם
לאחר שעבר זמנה ושקעה שמשה. גם לאחר שהוכּתה מכּה רבּה בידי מתנגדיה,
ובראשם הגאון מווילנא ואחר כך בידי נושאי

דגל ההשכּלה וגם לאחר שהחלה מתרוקנת מתּכנה הראשון, ומכחה
היוצר, עוד נמצאו בּה די גיצים בּוערים, אשר הציתו את דמיונם היוצר של
משוררים, מספּרים וחוקרים.

סופרי ההשכּלה, ובהם פּרץ סמולנסקין, ראו בּה בחסידות
ובנושאיה “כּחות־אופל”, החוסמים את הדרך לקידמה ולאור ונלחמו בּה “עד־
חרמה”. אבל ספרות התחייה, שבאה אחריה, ראתה והבינה דברים לאשורם ולעמקם עד
שחזרה בתשובה – אל החסידות. ספרות זו, אשר חידשה את חיינו והכשירה את הקרקע
לתחייה ולתקומת מדינת־ישראל, הרגישה בחושה הבּריא בחידוש הגדול שיש
בחסידות, והיא נמשכה אחריה, כבחבלי־קסם. י. ל. פּרץ ומ. י. בּרדיטשבסקי,
הלל צייטלין וש. א. הורודצקי, יהודה שטיינברג ומ. סיקו, ג. שלום ומרתין
בּובּר ואחרים, ומן הסופרים העבריים באמריקה: ש. צ. זצר וה. סקלר, אהרן
צייטלין ויוחנן טברסקי מצאו בּה בחסידות מקור לא אכזב לחוויות, מראות
ומושגים שיריים־דרמתּיים, שאין ערוך לחיוניותם, וברגש רצו עם “הכּד אל
המבּוע” לשאוב ממנו מיים חיים של יצירה עברית רעננה.

ולא רק את הסופרים הנזכּרים וחבריהם, שקיבלו השפּעה ישרה
מתורתה ושירתה של החסידות, ונתרוו מלשדה ונמשכו אחרי דמויותיה ומושגיה, לא
רק אותם ויצירותיהם יש לזקוף לזכותה של החסידות. זכותה וכחה הלכו והתפּשטו
בּכל תחומי היצירה של הספרות העברית.

בּשירה ובסיפּורת, כבספרות מחשבה, הובלעו ונמזגו ניגוניה וטעמיה של החסידות.

בּאופן “רשמי” אין לראות את ש״י עגנון, למשל, כּסופר של
חסידות דווקא, אבל כּל מה שיצר ספוג מרוחה ומריחה של החסידות. בּכל
עצם־כתיבתו חסיד הוא. התום והטוהר של תנועה חסודה זו מאירים מתּוך ספּוריו
ואגדותיו.

וכן הדבר בשירה: החסידות חדרה לתוך חדרי השירים של משוררים רבּים והיא נותנת בּהם את אותותיה, בגלוי ובסתר.

ועצם המפעל של בּנין־הארץ, שהביאנו למדינת־ישראל, האם לא
נתגלה בו מאמונתה והתלהבותה, מכחה ועוזה של החסידות? האם לא נשמע
בּשירת־החלוציות את הד־קולה של החסידות? והאם לא היה במחולות־ה״הורה" משהו
מן השכּרון והדבקות שבריקודי־החסידים? השיר העממי והמחול הלאומי והתיאטרון
העברי והיהודי (אשר “הדיבּוק” של אנסקי נעשה לאחד מעמודי־התווך שלו), – האם
לא מן החסידות הם מתפּרנסים עד היום הזה? ואם גם צורותיה הראשונות של תנועה
מופלאָה זו ניטשטשו וכהו, ואם גם מרכּזיה הגדולים חרבו, ונאמניה נשרפו כאש
– אין להגיד שחלפה ועברה מעולמנו. כּתנועה דתית ציבּורית, המשפעת על החיים
וחותכת גורלם של דברים ומעשים, וודאי עבר זמנה, ובזה לא יחידה היא, (דור
דור ותנועותיו, דור דור ושאיפותיו) אבל גם עתּה, לאחר שעבר זמנה וניסע
דורה, עוד זרועים על פּני ערוגות חיינו זרעי־ברכתה־והשפּעתה, ועוד חתומים
בלבּנו אותותיה. הם נתמזגו ביצירות הרוח, במנהגי־הדת, בּדרכי־השירה,
באמצעי־האמנות, בּהרגשות הכּמוסות ובשאיפות הבּלתּי־פוסקות שלנו, לחיים של
יופי ושל דרור, לתפיסה של שלמות־החיים ולאמונת האָדם היהודי בכחו של הרוח
היוצר, הוא רוח־הקודש, החי לא רק בּיחידי־סגולה, כּי־אם גם בכל בּני העם,
שמראשית היותו ועד עתּה הוא מחפּש ביטוי לנפשו ב״גילוי־אליהו" של
אש־דת.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40986