שמואל־לייב בלנק



	
	שמואל־לייב בלנק
	







מספּר, שצמחו לו כנפיו באמריקה ונתן עיקר כּחו לאירופּה,
הוא ש. ל. בּלאנק. בּמשך שבתּו באמריקה, כּתב הרבּה סיפּורים ורומאנים,
כּי על כּן סופר פּורה הוא וכותב בּחשק והנאָה, אבל היש הממשי שלו אינו
אמריקאי, אלא בּיסאראבּי.

בּן־בּיסאראבּיה הוא ולמולדתּו זו, שממנה ינק את השפע
והבּרכה, נשאר נאמן כּל הימים. הוא הביא אתּו משם את ריח השדות המלבלבים,
את בּרכּת האדמה הדשנה, את חשק החיים ואת אהבת הנוער.

הוא בא לא מן העיירה העגומה והעניה, שיהודיה סוחרים
ל״רוח",כּי אם מן החווה והמושבה, אשר שם חיים אכּרים יהודים
בּריאים.

הסיפּור החשוב הראשון שפּרסם פּה היה “הערבה”, כּי בערבה
הפּראית והחפשיה מצא את נפשו. שם אין מעצור לרוח ואין מחסום לחשק. האנשים
המתיישבים שם הם ממין הראשונים, הכּובשים ארצות לא בחרב ובדם, כּי־אם
בּזיעת־אפּים, בּגבּורה היולית ובתאוות־בּנין והקמת־זרע.

גבּוריו הם אנשי־בראשית, בּני־הטבע וילדי־האדמה. וכן הוא
גם המספּר. דומה הדבר כּאילו אחד מהם נשלח ובא לעולם החדש לספּר על חייהם
ומעשיהם, על מאווייהם ורגשותיהם.

ב״ערבה" יש אהבה שהיא תאווה. מאיר ש״ץ, האלמן והאָב
לארבּעה בנים, שכּולו סער וחשק־תּאווה, חושק באסתּר האלמנה, הרכּה כילדה.
האָב שוכח את בּניו וזוכר רק אותה, את החשוקה, כּי כוחות־האדמה תוססים בּו.
והיא, האשה הכּובשת את יצרה, מלבּה עוד יותר את האש. כּי כל ענין כּיבוש
היצר של האשה אינו אלא מעשה־ערמה של היצר, כּדי להגדיל את התּאווה בלבּו של
האיש.

בּלאנק יודע ואוהב לספּר על האהבה. זהו אחד היסודות העזים
שבּכתיבתו. לילות־סהר ורגשות־סער, דמויות נשים שובות־לב וגברים רעבי־אהבה,
והנשרפים בּלהבה, סביבה מזמינה לחיי־עונג ורוחות מנשבות ומלטפות, קול
האָביב ורתיחת־הדם – אלה וכאלה הם השליחים של מצוות־האהבה, שהיא מקור כּל
ח׳י.

כּוחו זה נתגלה בסיפּוריו הראשונים (“בּת־המים”, “חווה”,
“בּשר”) והוא העומד בּהם עד היום. בסיפּורו “על אדמת נכר”, יש תּמונת
תּאווה בערבה, המרתּיחה דם. דומה, הדבר, כּאילו כל החשקים שבּלב האָדם,
שהיו כּבולים ונחנקים בּחיי־הערבה, פּרצו בעוז והם נישאים על פּני לובן
הערבה האין־סופית בּעצמה פראית ומרעישה.

אבל בּלאנק כּמספּר־אָמן יודע להיזהר מחד־גווניות. האהבה
גם היא צריכה לדעת את שעתּה ומקומה. וכדי שיורגש כּוחה בּבוא עיתּה, יש
צורך בּשעות־בּינים, בּרגעי־מנוחה, בּימי שקט ושלווה.

והוא יודע לצייר ציורי־שקט בּסיפּוריו האידיליים.
בּ״צאן“,”אדמה", “נחלה”, “מושבה” ושאָר סיפּורי־הכּפר שלו הוא נותן לנו
חיים בּשעת־מנוחה וצמיחה חשאית. פּה גובר היסוד האפּי. פּה – לא האנשים
עיקר, אלא הצאן, הבּהמות והעופות. בּועז אינו עוד שטוף תּאווה כּמאיר ש״ץ,
ורחל אף היא אינה צריכה להלחם עוד בהתפּרצות היצר של בּעלה. בּא שובע.
בָּאה בגרות. משפּחת הראשונים, של כּובשי־הערבה, הולכת וגדולה. היחיד נעשה
לאט־לאט חלק מן הכּלל. קם ישוב. נכנסת הכּרת הציבּוריות וההשתּייכות לכּלל.
האדמה נותנת את פּריה והאָדם מגלה את חברתיותו.

בּלאנק הושפּע מהאמסון: בּעניני אהבה מ״וויקטוריה“,
ובעניני הטבע וחיי הכּפר מ״בּרכּת האדמה” שלו. וגם בּאופן שיחת גבּוריו,
בּצורת הדיאַלוג, הלך בּדרך האמסון. אבל דבר זה אינו לפי טבעו ואינו מוסיף
כח לסיפּורו.

אין בּלאנק מצליח בּדיאלוג, וביחוד בּדיאלוג בּגוף שלישי,
שהמספּר מדבר בשם הגיבּור. הוא יודע לא לשוחח, כי אם לספּר ולצייר. ובשורת
ספריו וסיפּוריו מארץ־מולדתו נתן מסכת־חיים מרהבת ורוטטת, תּאר אנשים
פּשוטים ובריאים, והחייה סביבה נושמת עוז־טבע וחשק־חיים.

בּיסאראבּיה מצאה בּו בּבּלאנק את אחד מטובי מספּריה. אולם בּזה לא תמה ונשלמה תעודתו.

מלחמת־העולם הראשונה, עם זוועת הפּרעות שבאו אחריה, מצאָה אף היא בו מספּר בּעל־כּוח.

בּקובץ סיפּוריו “בּשעת־חירום” הכניסנו לעולם רע ואָפל, של
מלחמות ופרעות, של שנאָה וקנאָה, של הרס והרג. והדברים, שכּולם זוועה,
מסופּרים בּריאליות אכזרית ופרטות דייקנית. עמדה לו זכות־השלווה של
סיפּוריו האידיליים, והוא אוזר את כּל כּוחותיו שלא להפריע את מהלך
המאורעות ושלא להתערב בּדברי הגבּורים. הוא אינו מתמרמר ואינו משתּגע
ממחזות־הטירוף. הוא מספּר. “מעשה בּחמשה פּליטים”, “שונאים”, “צליבה”,
“קין” ו״על הגבול" הם ממיטב ספרות־הפּרעות שלנו.

בּ״מעשה בּחמשה פּליטים" יש קומנדאנט רומני בּשם פּופּסקו,
שהוא יציר־זוועה. זהו אבי אבות הרוצחים והפּורעים, אות לאנשי־פּטליורא
ומופת לאנשי־היטלר. בּידו מפרפּרים כּצפּרים פּצועות חמשה פּליטים יהודים
והוא, מלאך־המות שלהם, רוצה ליהנות קצת מעינוייהם טרם יהרגם. יש בּו סאדיזם
מבהיל וגם סבלנות רבּה של רוצח אָמן. המשחק בּינו ו־ קרבּנותיו הוא
משחק־אימים, ועובר את גבול האנושי. האנשים נלחמים את מלחמתּם האחרונה. ואחד
מבקש את צואר השני, “את מקור הדם והנפש” (בּ״שונאים"). פּופּסקו מבקש את
המקום היותר מסוכּן ואת הפּצע היותר עמוק בּלבּו של פּיני פּנזר. הוא דמה
אָז ל״חיה מסורבּלת וטורפת, – – – שהריחה בטרפּה" והיא אָצה לנעוץ בּה את
צפּרניה השנונות. זהו מחזה־תעתּועים של רודפים ונרדפים, של רוצחים
ונרצחים.

לאַבּד את החי – זוהי תאוות הפּרא הבּוערת בּלבּות “גבּורי” הסיפּורים האלה.

בּחדרו של הקומנדאנט הרוצח נזדמן העולם העכּו״מי הפּורע
וישראל הנרדף והנשחט. ואותה אכזריות רבּה ואותם יסורי־לא־אנוש מתגלים בּכל
מוראָם המטריף בּשאָר סיפּורי־הספר. בּ“צליבה” צולבים רב, והצולב – יפימקה,
“שקץ” בּער. אבל הוא רק השליח ומקיים העבירה. עוזרים על ידו האכּרים
והאכּרות וגם הכּומר. המון זה, המרקד לפני הרב הקדוש הנצלב בּעווית־התלהבות
של דתיות טמאָה, הוא סמל ההמונים הנוצרים, שהיו מתנפּלים עלינו, מתעללים
בּנו ומשמידים אותנו במשך כּל ימי־גלותנו. אָנו – השה לעולה. וב״שונאים"
אָנו מקבּלים את שכרנו על השתּתּפותנו במלחמה. לאַחר שחזר החייל היהודי
מוטי משדה־הקרב אל בּית־אמו שבּכּפר, עורכים הגויים פּרעות בּו, בּאמו
ובכלתו. אקסני, הבּחור הכּפרי, שהוא עתּה ראש המיליציה הריבולוציונית, הולך
בּראש תּהלוכה של שכּורים ופורעים, לעשות נקמות בּיהודים. זה שכרנו מכּל
סבלנו ושפך־דמנו בּמלחמת־העמים. בּסיפּורים אלה הציב בּלאנק מצבת־יגון
לאימת הפּרעות ומהפּכות שלאַחר מלחמת־העולם הראשונה.

כּמה מגבּורי בּלאנק ניצלו על־ידו והובאו לאמריקה, אבל מה שהיתה להם מולדתּם שם, מעבר לים, לא תהיה להם הארץ החדשה.

בּ״אי־הדמעות" יעמידם לפני שער האָרץ. לא כולם יזכּו
להכּנס אליה ולהבּנות בּה. כּי לא רק פּקידי־ההגירה אָסרו עליהם את הכניסה.
דומה הדבר, כּאילו בּלאנק עצמו, יוצרם, לא רצה להכניסם לכאן. כּי הם בּני
עולם אחר. בּעזבם את בּיתם שנעקרו ממנו עזבו את מקור־נשמתם ואת עצם מהותם,
ונעשו עקורים ותלושים, אובדים ונידחים.

ואלה שהותּרו להכּנס לאמריקה לא נדע מה היה להם. וגם בּלאנק כּנראה לא ידע, כּי לא ייזכר שמם בסיפּוריו האמריקאיים.

בסיפּורים אלה, שאינם רבּים במספּר, לא מצא עדיין לא את
גבּוריו ולא את סביבתו. בּספרו “מיסטר קוניס” נכשל בּטיפּוס אָדם מושחת
ונסתּבּך בּסבך עלילות והרפּתקאות, שהמילודראמתּיות שלהן אינה לפי
כבוד־כּשרונו. יש בּו בסיפּור זה ערבּוביה של מאורעות ותאונות ואישים
ורמאים, שרק בספרות־ההשכּלה אפשר היה להם להזדמן יחד. הוא ראָה חיים משונים
ובלתּי־מגובּשים בּאמריקה, וגם כּמה נוכלים ורמאים, וחשב שאלה הם החיים
ואלה הם ה״גבּורים".

וגם בּ״לילה אחד" ו“בּיום המנוחה”, הסיפּורים האמריקאיים
שלו, יש מילודראמתּיות, אם כּי במידה פחותה יותר. אַך בּשאָר סיפּוריו,
כּב״אשה, צועני וקוף", ניכּרת התפּכּחות מן הריאליות הזעומה, ואין ספק שעוד
יימצאו לו לבּלאנק גבּוריו שהוא יודעם ומחבּבם, וסביבתם שהוא מכּירה
ותופסה, וידע לקבוע את חיי האנשים במסגרת סביבתם, ויתּן להם שפת־דיבּור
טבעית ומראה־פנים שיהיה אופייני להם, ולכל הווי־החיים שבּעולם החדש.

ּב״תולדות שכונה אחת", סיפּור גדול מחיי אמריקה, עשה נסיון
רציני לעמוד על אפיו וטיבו של הווי זה, ובחר לו שכונה יהודית, “סיקונד
סטריט”, בּעיר מאוכלסת יהודים, פילאדלפיה.

הוא תופס, בּהומור טוב־לב, את כּל המגוחך והפּגום שיש
בּחיים אלה. הוא מתאר ומצייר, בּרוב סבלנות ובחשרת־פּרטים, את חיי המשפּחה,
את דרכּי־המסחר, את מנהגי־החיים – השונים כּל כּך מאלה שהיו באירופּה – את
התחרות הקנאָה ואת התפארות־הקטנות, ש־ שכנים ויריבים, את הריקנות הנפשית
ואת הבּערות התּרבּותית, שיש בּחיי שדרות העם, שעלו כביכול לגדולה
חמרית.

והוא נאחז בּגעגועים בּדמות ה״רבּי" הצעיר המודרני, שהוא
מעין “שארית הפּליטה” של רוח־ישראל, כּחברו המשכּיל, הקורא העברי,
בּאירופּה, שהיה נושא בתוכו את הגחלת הלוחשת של אש־הקודש אשר לא
כבתה.

אבל כּל פּרשת־החיים הזאת, שהוא מספּר עליה ושהוא מתאר
אותה בהתמדה רבּה, אינה פרשה מגובּשת, אשר מצאָה את תּיקונה האמנותי. דומה
הדבר שעצם הלשון העברית המדרשית, שבּלאנק משתּמש בּה ובעשרה ביד רחבה, זרה
לו לנושא. והוא עצמו, המספּר החי בּעולם־הרוח, והרואה דברים בּאור המסונן
של משנת־החכמה העתּיקה, זר לחומר שלו. חומר זה דורש “יד חזקה”, וסגנון
פּחות יפה ומדרשי, פחות מלוטש ומסולסל ויותר מגושם, יותר קרוב לטבע הדברים
של ההווי המתגשם והולך.

וגם פּה עומד לו הדיאלוג בּדרכּו. הנשים ההמוניות של
“סיקונד סטריט” מדבּרות כּתלמידות־חכמים, ובחיתוך־דיבּור של בּני־ישיבה,
המתנצחים בּדבר־הלכה.

נראה הדבר שהמספּר עצמו הרגיש בּאי־התאָמה זו, ש־ החומר ו־
הרוח שלו, ויסור מדרכּו זו – לדרך אחרת, לא פחות נועזה ולא פחות מסוכּנת,
של תּיאור מצב־נפשו של אָדם אשר נטרפה עליו דעתּו, בשל מות אשתּו
האהובה.

זהו נושא סיפּורו “היא”, שחלקים ממנו נדפּסו ב״הדואר"
וב״ספר־השנה“. הסיפּור נכתּב בּגוף ראשון, מסופּר מפּי “בעל־הדבר”, שירד אל
התּהום, ל״מאורת צפעוני” שלו.

יש בּו בסיפּור זה הרבּה יכולת־כּתיבה, והרבּה תּיאורים
יפים וחודרים, אבל השגעון נראה יותר מדאי דרך האספּקלריה המאירה של הסופר
בּעל הלשון העשירה והסגנון היפה. יותר מדאי שפוי הוא האיש המספּר את
הסיפּור ויותר מדאי שקולים ומאוזנים הם הדברים. (ולפעמים נדמה לו לקורא שלא
הגבּור המשוגע מספּר את הדברים, כּי אם המספּר הצלול בּדעתּו ובלשונו הוא
המספּר את כּל זאת) אבל כּל התּעיות האלה הן סימנים טובים לחיפּושי סופר,
שנעקר ממולדתּו אשר בּשרשיה היה מושרש כולו, ובעולם החדש שנתגלגל אליו הוא
חותר ושואף אל החדש שבּו, אל הניגון העולה ממעמקיו ואל רקמת־החיים ההולכת
ומתרקמת בּמסתּריו.

וסטיות אלה, שהוא סוטה מזמן לזמן בּדרך יצירתו, וההליכה מן
ההווי האָפור והכּהה של שכונה יהודית אחת בּכרך אחד גדול אל תּהום הנסתּר
אשר בּתהום המטורף – אלה ודאי יעבירוהו על פּני המעקשים והתּהומות ויביאוהו
למחוז־החפץ, אשר בּו ימצא את מבוקשו, ואשר בּו יתבּצר עד שישתּרש
בּאדמת־יצירתו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40329