כֹּחוֹ שֶׁל בְּיַאלִיק



	
	כֹּחוֹ שֶׁל בְּיַאלִיק
	







א

המבקר וחוקר הספרות, ואתּם הקורא המבין, עומדים משתּאים
לפני ההופעה הספרותית המופלאָה ששמה בּיאליק. הכּל יודעים ומרגישים,
כּי בּיאליק – בּעל־כּח הוא, או טוב מזה: בּעל הכּח בספרותנו. ואת כּחו
זה בּיצירה הם מעריצים, לפניו כּורעים בּרך. אולם בּמדה לא פּחותה מזו הם
משתאים על כּח־כּחו, על סוד השפּעתו על הדור. שום משורר וסופר מלבד
בּיאליק לא זכה להכּרה עמוקה ולהערצה מיוחדת־בּמינה כּאלה שזכה להן
בּיאליק. הרי שיש איזה קסם מיוחד ביצירתו ובמפעל־חייו, בּעצם
אישיותו.

מראשית כּניסתו לספרותנו, לפני שלשים וחמש שנה, מלווה אותו
גבורה זו. עוטה אותו זר־נצחון זה. הופעתו היתה – בּאור ובכח. מה שקרה לבית
עמרם בהוולד משה, קרה גם לבית ישראל בּהופיע בּיאליק. ו״כיון שנולד משה
נתמלא כּל הבּית אורה" – וכיון שהופיע בּיאליק נתמלאָה כּל ספרותנו אורה.
איזה כּח מכריע בּא אל ספרותנו והוא גם כּבש אותה. שירו הראשון “אל הצפור”
משנת תּרנ״א העיר תּשומת־לב בּלתּי־רגילה. אנחנו הלא ידענו מאָז, כּי אין
דרך הבּקורת העברית להיות זריזה בּהכּרת כּשרונית צעירים – אולם בּהופעת
בּיאליק נכנסה הבּקורת שלנו לפנים משורת הדין. בּ״הצפירה" ובּ״המליץ“,
בּ”החץ" ובּ״הזמן" וביתר העתּונים דובּר על שירו הראשון. ובמאמרי־הבּקורת
על קבצי ה״פּרדס" (אשר בּהם הדפיס בּיאליק את שיריו הראשונים) ייחדו
המבקרים – ובהם י. ל. פרץ ויבּדל לחיים יוסף קלוזנר – את הדיבּור על
בּיאליק “המשורר בּחסד אלהים” (דברי פרץ).

עתּה אָנו יודעים, שלא בּשיר “אל הצפור” וכן בּקרובים אליו
נתגלה כּחו של בּיאליק, כּפי שראינו וחשנו אותו בּשיריו מן השנים הבּאות.
אבל – גם בּאלה מורגשת היתה הבּטיחות והאיתניות. אפילו בּשיר ״משוט
בּמרחקים״, שנכתב בשנת תּרנ״א, יש בּשלות בּלשון ורחבות בשורות:

משוט במרחקים, ממקומות נדדתי,

כצפּור מים אל בית אמי חרדתי.

ושנית לפני המקומות החביבים

הקרובים אל לבי ולבבי מעציבים.

מי שמתחיל בּשירים כּאלה ומי שיודע את סוד הראשוניות
כּמותו – הוא ודאי מבּחירי־יה. ועל בּואו בּרכו הּכל – ועתה הוא עומד
בּמרום ספרותנו ושמו המאיר קבוע כּאבן יקרה בּנזר ישראל.





ב

נוהגים להראות בּאצבּע על עושר לשונו של בּיאליק וכן על
האור שבּסגנונו – והוא אָמנם אחד ומיוחד בּיצירת ערכּי־לשון – אבל את מקור
העושר הזה יש לבקש לא ב״חבלי לשון“, כּי אם בּ״חבלי יצירה”. לא בּסגנון
לשון גלה את כּחו הרב והמבהיק, כּי אם בּסגנון־נפשו. הסגנון העשיר והמלוטש
אינו מקור, אלא תּוצאָה. כּחות נפשו רבּים והוא מפקד בּעל משמעת. הוא יודע
להדבּיר לבבות תּחת שיריו – אבל הוא גם יודע להכניע כּחות־עצמו בּפני הרגש
העליון, בּפני השכל היוצר. כּחותיו רבּים עד מאד, אבל כּולם כּאחד נשמעים
לכח האחד שבּו – לכח היוצר. הוא נגיד ומנגד. הוא מחשל בּרזל. אלמלי רך היה
– מי יורע מה כּחותיו אלה עוללו לו. אפשר שסעו אותו, אפשר טרפו אותו –
והוא היה נבלע. אולם הוא יודע לעמוד בּסערה. והוא יודע, ואוהב, לנצח.
הוא משורר בּרזל; ועוז כּזה ולהט כּזה שיש בּ״שירי־החורף" ובדומים להם –
אין דוגמתם עוד. הוא הקורא אל הכּפור:

והבהב, להט, צרוב ודקור,
הקשה הבל־פּי על שפמי
וברזלך צק אל דמי.





ובברזל חזי רקע,
פּן מעוצר־עוז יתבקע.





ולא תאוה עוברת היא זו לביאליק. שכרון לבן זה, צמאון־פּרא
זה לרקע את החזה בּברזל – הוא תּמציתי ואמתּי. הוא בורח אל היער, זה
חסין־האַלונים (״ובחורף – כּולו דמי, הכּל טהור שם ומטוהר – ואין יודע
בּשביל מי?") ובזה עבי־היער סדן ופטיש טמונים ושם –

אשלוף לבי אָז מחזי

כשלוף חרב מן הנדן

ואצרפנו בכור הקרח

ואשימנו על הסדן

ובפטיש אהלום, אהלום,

הך והך, חזק וחזק!

בּשירים אלה אָנו רואים ומרגישים בּבולמוס הגדול שאָחז את
העולם ואת המשורר בּיום חורף לבן וקר. בּראש הגגות – קטורת בּוקר. וברחוב
מפּה אל פּה נפל ריב שכינים חריפים; ובערבובית עגלות־חורף – תּמרות הבל,
צלילי זוג; בּולמוס אחד טרף דעת כּולם וגם המשורר כּאילו נשבּה לבולמוס
זה:

הפקר, הפקר! – הוי הרכב!

שא גם אותי – צלח ודאה!

הטילני לערבוביא

ולרוח נפשי זרה!

לרגע נדמה, כאילו נפל גם האַדיר הזה בּזרועות הכּחות המשכּרים והוא קורא:

צלח ונהג! – לאָן? – אַל תשאַל;

אַחת היא – באשר שם.

עוד יפעפּע משהו חיים

ועוד רותח קורטוב דם.





אולם עד מהרה הוא שב לעצמו ומשקיט את כּחותיו־פרא אשר עלו
עליו; הוא מוציא מנדנה את החרב החדה הטמונה בנפשו, הוא שולף מן החזה את הלב
המשתּגע משמחת־נעורים ומנגד אותו, ומחשל אותו וצורפו בכור הקרח והוא מנצח
:

ולבי, מלא כחות חדשים

לא ידעם מני אָז –

ישוב שנית לי, והיה

שבעתים מוצק, עז.





ואלה – כּח זה וזוהר זה – הם יסודות חייו. בּהם נשמת
שירתו. כּחו מתגלה גם בּשירי התּוכחה והזעם – אַך זה כּח לשלילה, כּח מר
וממרר. אבל הוא רוצה ומתגעגע על כּח בּונה, כּח טבעי שלא ירעים, שלא יכּה,
אלא יעבור בּכל העורקים, ימלא את כּל הגידים – ויתן חיים, אמונה ושמחה. יתן
אור. אורו אינו קל ומתנדף. אורו אינו אַורירי, קל וחולף. הוא עמוס
כּחות־ממש. אור לבן – ואָביו: החורף. והוא מגבּשו. לפיכך אָנו רואים והנה
הוא תופס את קוי האור הנראים בּאור והופך אותם חצים ומחטים ״וקרח עז ומוצק
בּרזל – הוא השליט, ובממלכתּו אור וכפור משמשים יחדיו, זה בחצו וזה
במחטו".

כּך נלחם בּיאליק בּכחות עצמו, הפּורצים גדר, לשמו של הכּח העליון, המאיר, בּאור היצירה.

ואין לבקש הוכחות רבּות ומופתים נוספים בשיריו. הם – בּכל וקסמם גדול.





ג

הרגשת־כּח זו – מקורה בּהשגת־טבע שלמה ובריאָה. וביאליק
השיג את הטבע בּכל ישותו הפּורחת והכּמהה־לחיים. גם פּה קשה לבחור דוגמה
אחת או שתּים, משום שהזוהר הרב והמעוור־עינים שפוך על פּני כמה וכמה שירים,
כמה וכמה פּואימות. אולם העין נמשכת מאליה אל “הזוהר” ואל “הבּרכה”, אשר
בּה משתּקף עולמו הזך והטהור של המשורר הרואה. בּחיק הטבע מזדכך הכּח החי
והפּרא של המשורר והוא הופך – הסתּכּלות. בּעבי היער, למקום שם נמלט הלב
העורג והכּמה של המשורר בּימי נעוריו, חמדת־ימיו, – שם, בּממלכות השלווה
הנאדרה, הוא מתעלה ושב לימי ילדותו. חלום־טוהר זה מלווה אותו כּל ימי חייו.
בּשנת תּרס״ה הוא כּותב ב״הבּרכה":

ושם, בין עצי אל לא שמעו בת קול קרדום,

בשביל ידעו רק הזאב וגבור ציד,

הייתי תועה לי לבדי שעות שלמות

מתייחד עם לבבי ואלהי

ובשנת תּרע״ו הוא שר בּ״אחד אחד ובאין רואה" לאמר:

ואולם באחד המקומות, בחיק תבל ובאוצר עולם,

במקום לא יכחד מאום ולא ימחו עקבות דבר,

הלא שמורה עד היום בעינה ובעצם תומה,

כחותם על ימין עליון, דמות ילדותי הקדושה.





ויודעים אנחנו נאמנה איפה הוא חיק התּבל ואַיה אוצר העולם
ואָנו יודעים מה ומה היא דמות ילדותו הקדושה. היא – בּברֵכה. ובבדלחה
משתּקפת נשמתו המזהירה. הוא דבק במקור העולם וביסוד הטבע – שם,
בּקודש־הקדשים של היער, מבּית לפּרוכת של העלים (שימו לב למושגי־הקדושה:
"קודש הקדשים של היער, מתייחד עם אלהי, לפרוכת של העלים, דביר קודש שאנן,
כּפּת־תּכלת, ועוד!). רליגיוזיות עמוקה ושקופה שפוכה על הכּל. פּה הופיע
האָדם בּעצם טהרו הראשון! וב״שבתּי שם על שפת הבּרכה", צופה

בחידת שני עולמות, עולם תאומים

מבלי לדעת מי משניהם קודם –



הייתי מרגיש בעליל בנבוע חרש

כעין שפע רענן חדש אל נשמתי.





ולבבי, צמא תעלומה רבה, קדושה,

אָז הולך ומתמלא דמי־תוחלת

כאילו הוא תובע עוד ועוד, ומצפּה

לגלוי שכינה קרובה או לגלוי אליהו.





פּה לא הסתּכּלות מן הצד, אלא התלכּדות חשאית וצנועה
בּטבע. נפתח הלב לקראת הפּלא הגדול והוא מרגיש בּעליל בּשפע הרענן
הנובע חרש אל הנשמה. והדבקות הולכת וגדולה ועבודת־הטבע נהפכת
לעבודת־הבּורא. הלב מתמלא דמי־תוחלת ותובע עוד, עוד. הוא מצפּה. למה? לגלוי
שכינה או לגלוי אליהו.

וזה הלב שהוא “צמא תעלומה רבּה”, שואף גם אל הגלוי, אל
המראה, אשר בּו משתּקף סוד־העולם ויפיו. וביאליק נעשה למשורר המראות,
למשורר הצבעים. הוא, השומע את “בּת־קול אל מסתּתּר”, רוצה לפתּור את חידת
החיים לא בּקול, כּי אם בּמראה. וכה ישיר בּ״בּרכה":

שפת אלים חרישית יש, לשון חשאים,

לא קול ולא הברה לה, אַך גוני גונים

וקסמים לה ותמונות הוד וצבא חזיונות

(ההטעמה שלי)

בלשון זו יתודע אל לבחירי רוחו

ובה יהרהר שר העולם את הרהוריו

ויוצר אָמן יגלום בה הגיג לבבו

ומצא פתרון בה לחלום לא־הגוי;

הלא היא לשון המראות





והוא, כּדרכּו, פּורט את כּל גלוייה של לשון־מראות זו:
בּפס־רקיע־תּכלת, בּזוך־עביבי־כסף, בּרטט־קמת־פּז ובגאות ארז־אדיר,
בּרפרוף־כּנף־היונה ובמוטות־כּנפי־נשר, בּיפי גו איש ובזוהר מבּט עין,
בּזעף ים, בּשפעת ליל, בּדמי כוכבים נופלים וברעש אורים, בּזריחות שמש
ושקיעותיו (השווה־נא את הפּרוט הדומה לזה ב״צפרירים": “עליזי גיל ילדות
נפוצה, נצחקה, ובאשר נמצאה אור נזה, נזרוקה. בּשער ראש שבּלים, בּקווצות
תּלתּלים, על חלקת המים. בּין רצי הגלים, בּשחוק ילד ישן, בּלב אם רחמניה.
בּרסיסי טל בּוקר, בּלחי יפה־פיה, בדמעת ילדים, בּכנף הצפּורת. בּמכתּות
כּוס זכוכית, בּבועה של בּורית, בּכפתּורי נחושת, בּחרוזי השירה – אלינו
צא, פּוחז! נזרחה, נזהירה!”).

בּלשון־מראות זו התוודע אל לבחירו בּיאליק ובה, בּלשון זו,
גלם האָמן היהודי הגדול את הגיג לבבו. הוא רואה הרבּה, מרגיש הרבּה ומבטא
את חזון־לבבו בּכח־בּטוי מיוחד. משום כּך אולי מבריקות כּל־כּך המלים
הבּודדות בּשיריו. לא מוסיקאליות משכּרת רנה בשורות, לא מתק מילודי עולה מן
החרוזים, אלא זוהר חד ובהירות מעוורת. אצל בּיאליק אָנו רואים את השירים
יותר משאָנו שומעים אותם. גם את הקולות אָנו רואים. כּל אות ואות – מתּכת
יצוקה ומלה למלה תּדבּק בעוז ושורה לשורה תּשק בּלהט ואָנו ערים למראה הלהט
והלהטים שבּחזון ובשירה.

בּידי בּיאליק להפוך מלים עיפות ונרדמות למלים מחוללות
ומרטטות. והן אָמנם עורגות למגע־ידיו. כּצפרים חרדות הן מתנשאות ונוגעות
בּיוצרן, בּמחוללן והוא, הפּורח כּמטה־אהרן, מפריח גם אותן, מכניס בּהן
רעננות, לשד־עלומים וטעם־נוער.

ולא לחנם מכּירה לשוננו טובה לביאליק – כּי הוא גבּשה. הוא
מוסיף משקל למלה העברית, הוא ממלא דשנות את המשפּט העברי. את הפּסוק המת
והשדוף הוא מחייה וממלא גרעינים. את המושג המרפרף מרפיון־הפשטה הוא מעמיד
על קרקע, מקרימו גידים ועור.





ד

ושוב: לא להטי־לשון פּה, כּי אם ניצוצות־גבורה; שפע כּחות
– של חיים ויצירה. בּיאליק – איש הקרקע. והוא בּריא. הוא בּריא וגם בּרי.
הוא בּורח מן הערפל והדומה לו. והוא מבריח את צללי הדמדומים, כּי בּאלה אין
ממש ואין קיום. בּזרוח השמש ינוסו הצללים. והוא תלה שמש על ראשו, ומתהלך
בּינינו מוקף־שמש. הלא לשונו – לשון־המראות וזו דורשת אור, אור־שמש. ומכּאן
– החושיות שלו והגשמת כּל חזון. הוא עשה את גופו למרכּז התפיסה של העולם
והחיים. גופו הוא – גוף־העולם בּזעיר־אנפּין. בּו ועליו מתרקמת ונוצרת
החידה הגדולה, חידת־ העולם. אצלו –

כּל עורק וגיד – צנור תענוג שופע.

כּל מה שאין העין רואה ואין הישות חשה בּה, חשה ממש – אין
לו קיום. גם לחלום צריך שתּהיה צורה מושגת ומוחשת. וכידוע, הרי עינו של
בּיאליק מנצחת תּמיד את האוזן, שהיא קולטת ואינה שקופה, ואינה משקיפה. העין
– עין־הנפש, היא גם – עין העולם. היא רואה, צדה צורות – ובפנים, בתוך
האישון, משתּקף העולם שהיא מסתכּלת בּו. היא – המרכּז ובה נפגשים שני
עולמות – עולם־פּנים ועולם־חוץ. דרך העין שופעים קוי האור הפּנימי אל החוץ
– ואור העולם חודר פּנימה. היא – מרכז ההתלכּדות וההתאַחזות שבּחיים.
בּיאליק אוהב את זו התּנועה שבּחיים ובטבע, את השפעת הגומלין שבּין האָדם
והעולם. העולם נותן – האָדם מקבּל. האָדם יוצר ומשפּיע – העולם מקבל בּשמחה
את פּרי־בטנו.

וכח יצירה זה יש בּכל הופעות החיים ואין הבדל בּאיזה צורות
מתלבּשות הופעות אלה. בּשירים ובספּורים, בּמסות ובנאומים, בּעבודת־חקר
ובעבודת קבּוץ ספרותי – בּכּל יש הנגיעה והמגע בּמקורות הראשונים של
היצירה. כּחו של בּיאליק אינו כּח עומד, אלא כּח יוצא. הוא מגרה את
כּל רואָיו וכל שומעיו. הוא – כּולו תּנועה ופעולה. והאָדם חסר־היכולת
ורפה־הרצון יבוש ויכּלם בּמסיבּת בּיאליק ולאור שירתו. גם שפע הצבעים
בּשירתו וגם עושר לשונו, גם עוז־הבּטוי וגם חריפות ההרגשה וכן עמקות ההבנה
– הכּל ממקור בּרוך זה נובע. ושם, במקור זה, כּל הכּחות מתאחדים לאחד: כּח
האמת וכּח היופי, כּח ההרגשה וכּח ההבנה, כּח האהבה וכּח היצירה, וכולם יחד
צורפים את הנפש, מזכּכים אותה ועושים אותה לחטיבה איתנה. בּיאליק נתן
בּגרות לשירתנו וגברות לספרותנו. הוא העלה אותן למדרגת ערכים
אנושיים רמים. בּכל השירים, בּאלה משנת תּרס״ד ותרס״ה – השנים הפּוריות
בּיותר – וכן בּאלה של השנים האַחרונות, יש צלילות מיוחדת והרגשת בּחירות.
והאמת הגדולה שבּדבריו והזעם הכּן וההתמרמרות הגבוהה מנשאים אותו עוד יותר.
יש אָמנם והוא חפץ לברוח משליחות כּבדה זו שהושמה עליו – אַך הוא אינו
יכול. לא לחנם הכתירוהו בשם נביא ולא לחנם הוא רואה את עצמו כּחוזה. לא
ברצונו בּא לו הדבר, אבל כּח ניתּן לו והוא מדריכו מנוחה, כּח הכּח האוכל
את נפש החוזים הגדולים ומאכיל את העורים הקטנים. משא כבד ונעלה זה מוטל
עליו ואותו הוא נושא לנו בּיצירות, ששמן “משא בּיאליק”. ואם יאמר לו, מפּי
אחרים ומפּי עצמו, ״חוזה, לך ברח״, ישיב:

לך ברח? – לא יברח איש כמוני.

הלוך בלאט למדנו בקרי,

גם דבר כן לא למדה לשוני

וכקרדום כבד יפּול דברי.

והוא יודע, כּי נפשו הוא – חפה מפּשע. הוא בא והביא חלומות
אור וכח לאחיו ולעמו. הוא עורר וקרא לחיים, הוא הצית אש בּעינים ותשוקה
בּלב, הוא גלה את כּחות האָדם היוצר וקסמי הטבע הנעלמים מעינינו; הוא את
משאו נשא:

ואם כחי תם לריק – לא פשעי,

חטאתכם היא ושאו העוון!

לא מצא תחתיו סדן פטישי,

קרדומי בא בעץ רקבון.

הוא בא בכּח ובגבורה. וכליו קשורים לחגורתו; והכּלים –
כּלים ממש: פּטיש, קרדום וברזל. בּאלה הכּה, בּאלה רקע, הוא לא ירא לצאת
בּ״שביל ידעו רק הזאב וגבּור ציד" לגלות תּעלומות החיים. הוא שקע בּתהומות
הנפש, של הלאום והיחיד, כּדי לדלות משם את היופי הגנוז, את הכּח הנם
בּחביונים – ופטישו לא מצא תחתיו סדן. קרדומו בא בּעץ רקבון. ובדידות גדולה
ועמוקה תּקפתהו. זו הבדידות הגאיונה אשר בּ״מתי מדבּר" וזו הבּדידות הענוגה
אשר בּ״מגילת האש" ואחריה – הצער והזעם, התוכחה ומוסר אלהים. ו״ידעתּי
בּליל ערפל כּכוכב אכבּה פתאום", ושירי ערבית, ושירי לעג וסאטירה העוקצים
עד היסוד.

הרגשת היתום המורגשת כּבר בּ״שירה יתומה" משנת תּר“ס –
הלכה והתבּהרה והתלבּנה בּאש היסורים בּשירים הבּאים היוקדים כּפלדי אש.
וכעבור עשר־אַחת־עשרה שנה הוא כּותב את השירים האנושיים הגדולים, המאירים
בּאור יקרות; בּהם גם חכמה ותבונה והרגשת־שקיעה תמציתית ומלאכת־מחשבת
התאַחדו והיו לאבן יקרה: הוא עומד ״לפני ארון הספרים” ומתחנן: ואתּם כוכבי
אל, נאמני רוחי ומפרשי לבּי (מפרשי לבּי!), מדוע תּחשו. אתּם, למה
תחשו?… ענוני, כּוכבי אל, כּי עצב אני. הוא כּותב: ״חוזה, לך ברח!"
ומצווה לדור אחרון: “והיה כּי תמצאו מגילת לבבי בּאפר תּתפּלש” –

ואמרתם כה: היה איש תמים פשוט

ועיף וחלש.

ובאופן חרישי ופשטות תּנ"כית הוא הולך ומספּר: “ויהי האיש
עושה וחי לו לתומו ונחבּא אל כּליו ומקבּל בדממה, בּלי ברכה וקללה, הבּא לו
מאליו”. והוא – “מקטנות לא ברח וגדולות לא פלל ונצורות לא בקש”. לאיש הזה
אשר תּעב כּאחד "עוז נפש הכּלבים עם צדקת לב שפן היתה תפילה אחת:

ותארך התפלה כארוך ימי חייו,

אַך אל עליון לא רצה.

את לא־בקש לו ניתן, והאַחת שבקש –

אותה לא מצא.

ומאָז הוא כּותב את שיריו: “לא הראני אלהים” (על אַף היוצר
וחמתו במתּת ידו אבעט, וכהשלך נעל מגואלת מרגל נפשי לרגליו אשליכה… ועמדו
אָז רגלי על קברי אני ופי יגיד קדיש יתום אַחרי) ו״מי אני ומה אני" (“לא
אשאל עוד ולא אנסה, ודבר לא אבקש בלתּי אם אבן אחת למראשותי”) ו״יהי מי
האיש" ו״צנח לי זלזל״ (״נשל הפרי – ומה לי ולגזעי ומה לי ולשוכי").

וברגעי הזדכּכות עולה אור הילדות, זו הרחוקה והקדושה, אשר בּה מקור כּל דמיון ושורש כּל יצירה.

בּיאליק שומר חסדו לימי ילדותו הזכּה. זה כמה וכמה פעמים
הוא חוזר בּגיל וחיל על חזיונות ראשונים של ימי הטוהר, אשר הלכו ללא־שוב.
גם בּדברי־שיר וגם בּדברי־פּרוזה מן התּקופה האַחרונה הוא מדבּר על גלוי
ראשון – ואַחרון, גלוי שממנו הנשמה ניזונה עד היום. אָז ראָה את הגמדים,
אָז שעשעו את נפשו צפרירים, אָז היה מחפש בּיערות־עד ובלב־הבּרכה את המלכּה
הנרדמה. –

ובצהרי יום קיץ בדד שחק שם ילד,

ילד עזוב לנפשו, רך ויחיד וחולם –

ואני הוא הילד, מלאָכי.

כּמה גלגולים עברה כבר נשמת־ילד זו, כּמה עולמות כּבשה – ועדיין את תּיקונה לא מצאה –

ועדיין היא טסה ומשוטטת בעולם,

משוטטת ותועה ואינה מוצאת תנחומין.

לכּפר – זו מולדתו הראשונה, המקורית, האמתּית – הוא שומר
חסד־אמוניו; אותו, את כּפרו, הוא נתן במתּנה לעם ישראל, לספרות ישראל מתּוך
חדווה, מתּוך שמחת־יצירה – ואת העיר עטף ערפל של עצב־עד בּה יצרצר הצרצר את
שירת הדלות, בּה – שממון ורקבון. וצללים מטיחים על עין ולב.

וכמה נמשך הלב לחזון־התּום־והיופי, המאיר לנו מן הכּפר,
הבּא אלינו ממרחקי הילדות; כּמה מרקידים את הלב החרוזים הפּזזנים
ומלאי־הפּז של שירי אהבתו התּמה, האהבה היערית, זו ששירה מזהיר אַף מצלצל
“מלא רוך, עליז, בּהיר ואַורירי”, זו האהבה התּלויה בּשערה ואשר ממיתים
אותה בּנשיקה.

וכך מתעגל מעגל־הקסמים ונוצרים השירים “יהי חלקי עמכם”,
״אחד אחד ובאין רואה“, ״הציץ ומת״, ״חלפת על פּני” ואַחרון – ״שחה נפשי".
בּסדר־שירים זה נתקפּלה נשמתו של בּיאליק; זוהר־הנוער וחמדת־הילדות, בּינת
כּל היש ותחושת כּל החי הבריקו פּה בּאור זולף וחרישי. הטוהר הזה אשר עשה
את בּיאליק לבחירנו ואת שירתו לברֵכת־תּרבּותנו, אשר בּה עולמנו משתּקף –
טוהר זה נראה לנו כאן שקוף, צלול ורן. הכּח שלו, אשר הצטיין בּחושיותו
וגופניותו, כּאילו התפּשט מלבושו החיצוני – והפּעם הוא בוער לעינינו כּסנה.
ולא אוּכּל. הוא עתּה עוד חריף יותר וחכם יותר.

ושירה שהגיעה למדרגה כזו – שוב אינה “רק שירה”, שהקהל
המבין נהנה ממנת והקהל הערל פּוסלה. שירה זו היא בּבחינת כּח תּרבּותי
מניע, כּח אנושי יוצר. מי שיצר מושגים דקים כּאלה, מי שהעלה מנבכי נשמתו
ניבי־פּלא כּאלה – אינו יכול להשאר כּכהן בודד בהיכלו. העם, הצמא גם הוא
לתעלומה וגלויה, מתפּרץ פּנימה וקורא לכהן: צא, כּי צמאי דברך אנחנו. ואם
גם מאָה פּעמים ואַחת תּבוא מחשבה בלבּו, כּי לא מצא סדן פּטישו ואם גם אלף
פעמים ואַחת יחפּוץ החוזה לברוח ולקפּל את מגילת לבבו המתפּלשת בּעפר – לא
ניתּן לו, כּי בינתּים אורו עינינו ונפתּח לבּנו – לראות ולהרגיש.

עוד לא ניתּנה אהבה כזו, והערצה כזו, לשום יוצר בּישראל.
בּיאליק הוא האחד והיחיד. הוא בא אל תּוכנו ואת דבריו אָכלנו. חפצי חיים
אָנו – וביאליק הוא ה״חפץ חיים" של דורנו והוא גם יהיה לדורות שיבואו
אחרינו. בּיאליק נתן לנו ספר – ספר שהוא הווה ויהיה תמיד נחלת האומה.
וּודאי יבואו גם פּירושים, כּי מסביב לשמש תמיד יתהלכו כּוכבים ולמקור מים
חיים תּמיד ילך כּל צמא.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40895