משה פיינשטיין



	
	משה פיינשטיין
	



א

קובץ שיריו של מ.פיינשטיין – “שירים וסוניטות” (עשרים
ושנים במספר) הוא יבולו הספרותי של יותר מעשרים שנה (תרע“ה–תרצ”ה) – כמעט
שיר לשנה. לגבי משורר בעל צורה כפיינשטיין הרי זה מועט מתמיה ביותר. אין
זאת כי בשנות יצירתו הראשונות נשמע לאיזה צו נעלם שגזר עליו את הצמצום
(“סוד החיים יש בצמצום ומשגב למחשבה”) ואת ההריון הממושך. ואשר על־כן שיריו
אלה הם בבחינת־מה ריפריזנטאטיביים, שליחי־נפש ממה שלא הובע, ממה ששקע
למצולת הלב ולא מצא את תיקונו.

אולם על־גבי שטח קטן זה של ספרו הקטן נתרכזו כל נקודות
האור של נפש המשורר. אתה מוצא כאן פרשיות־נפש מסויימות ותחומי־נסיון
מובדלים וסמיכותם התכופה מעלה יתירה בה: מתבהר הקו המרכזי המבריח את כלם.
כי עם כל ההבדל בצורה ובתוכן שבין שירי הקובץ הראשונים לאלו האחרונים, הבדל
המונח בטבע הגיל ובמדת הבגרות של הכשרון והביטוי, – הרי מצע־נפש אחד לכולם,
והם נתפשים כחטיבה שלמה, מאוחדה ברוחה ובטיב עצמיותה.

עוד בשיריו הראשונים (“בעמק”, “גחלים”, “קסמי לי”, “שנים
לי מלילה” ועוד), עם רפיפות ביטוים של אלו, שהיא טבעית לגבי מתחיל, כבר
הסתמן הלך־הנפש היסודי שהלך והעמיק עם שנות בגרות ונסיון והתרקם לסודיות
ולנפשיות שבדברים. הסתמנה הראייה הפנימית, ראייה מתוך הנפש, זו של התבוננות
חולמת, שאינה תובעת מסקנות ואינה מבקשת פתרונים. לא הסתכלות חיצונית ולא
תפישת־נוף (“יפה נפש מכל נוף”), אלא תפישה לירית־סובייקטיבית, הרואה
מהרהורי הלב ומדמדומי המחשבה והנאחזת יותר בשרשים הנעלמים של הנגלה
ובפלא־החלום שבממש.




הרוח בארובה הומיה ובוכיה

ושיר־נדודים, סוד החיים שירה…

גם בגחלת נפח אל נשמה,

דום תלחש לה, תפרפר על קיומה

ופתאום תגוע תחת אפרה בדממה – – –




העולם בנוי קומותים. יש הוויה לפנים מהוויה, והקול הוא
מרובה הדים. דומים החיים לגלים מתרחקים שתנועתם אינה פוסקת גם מחוץ לתחום
ראייתנו. וארור האומר: מכונה! אין החיים משחק עוור של כוחות ותנועה, של
פריחה ורקבון. אין חיים מחוץ לנפש האדם, ובה ועל־ידיה, בקסם צערה ויאושה
ובחסד אהבתה ואמונתה, הכל מתמלא תוך ויופי טראגי והכל מתעטף תעלומה
וזוהר־חלום. גם המות הוא חלום – “חלום לבן כה ונוגה ובלי רמז קל לפתרון” –
כי רק לאלהים פתרונים, ואלהים – אבי כל תעלומה, “אלהי הצער שבספק”. ואין
להרים את שולי הלוט ואין להרוס אל מקדש התעלומה. חורבן האילוסיה היא חורבן
החיים –




קרע האדם וזרק

גזרי צעיף התעלומה

טרף לשני גלגלים

של פלד וברזל חלודים – –

נפתרו החיים וחרבו…




הוא משתמט מן הפתרון. הוא ירא את הוודאי הגמור, את נקודת
ההשלמה שאין אחריה ולא כלום. נוח לו לרחף בתוך עולם של “סוד וקסם מרפאים”
וטוב לו ש“ההרים הרחוקים ותכולים שומרים על פתחי האופק” ואינם מגלים את
הבלימה שמאחריהם. הוא מבקש את “פלא־החידה” את גיל־התמיהה שבהתוודעות
ראשונה, או את העצב הנוגה שבדמדומי־פרידה.




קסמי־לי, נערה, קסמי,

אל תקראיני לחדרך,

טוי־לי את פלא החידה

והיה לי הכל כחידה –

פתרון לא ארצה –




בעולם קסמים זה הכל מתפשט את קליפתו החמרית או את צורתו
הריאלית והופך רמז וסמל. איזה עלה כמוש הנידף ברוח סתיו נעשה “פתקת־רקב
שדופה”, ציר־מות שלוח על כנף סופת־חורף, ואיזה “חה־חה” פליט לילה, “בן־חזה
חם” של נערה, נושא אתו גלי־גלים של חשק חיים ולהטי־דמיון (“שנים לי
מלילה”). מיטשטשים התחומים ומות וחיים נארגים במפולש זה בתוך זה כבחלום.
האין פתי השלג המתרפקים ברוך ובדממה על מצבת קבורתה של הנערה – פרחי־מות,
נשימות לובן של נשמה צעירה זו, שאף בחייה היתה כולה “שיר ואהבה
ודממה”?




מה טוב ודומם כאן בכנפי הצלמות.

אין רשרוש קר אין לחש, הכל תפלה זכה

של חיי עולם, חיים ללא גבול ותכלית,

חיי רוך ולובן – – –


(“משאון הכרך”)





ככל משורר צעיר ער־נפש לא יכול היה, כמובן, להתעלם לגמרי
מן החזיונות המעציבים של המציאות החמורה, ומזמן לזמן היה נתבע על־כרחו ליש
ולממש, אלא שזיקתו אליהם היא שלילית־רומאנטית. בשיר הנזכר יש גם מוטיב
חברתי, מעין מחאה מוסרית כלפי תרבות־הכרך המודירנית, שהוציאה את האדם
מעולמו הקדום, עולם התכלת והדממה והפשטות הבלתי־אמצעית והטילתו לתוך זוהמה
רותחת של ברזל ועשן ובתי־זימה־ומרזח. מוטיב רומאנטי זה חוזר בכמה משיריו
הראשונים (“רזי לי”, “אלם גשר וויליאמסבורג”, “יהי לכם הסער” ועוד). אך לא
תמיד הוא עולה יפה. המחאה שלו, עם שיש בה חום־נעורים, חסרה היא אש־פּאתוס
וכוח כופה שבאמונה ובזיקת־נפש בלתי־אמצעית, ואין בה כדי להתיך את השאר
לאחדות של הרגשה. ולשם הבלטת־ניגוד ותוספת גוון הרי היא בולטת ביותר ויוצאת
דופן. רומאנטיקה מוכיחה אינה מסגולות שירתו והיא מהווה, על־פי רוב,
דיסונאנצה ופוגמת ברושם הכללי של עצבות שקטה ושל אותה פרישות נוגה־חולמת,
הנזקקת ואינה נזקקת והצוננת במקצת, שהיא מיוחדה לשיריו המאוחרים.

כזה הוא, כאמור, גם השיר “אלם גשר וויליאמסבורג”. הגשר
הענקי הזה הרועש וסוער ומנסר הוא סמל מחריד לכרך המשורג ומפולד אשר ברשת
חומותיו מפרפרים לבבות נואשים ונחנקים מאוויים ושאיפות וחלומות והם מרחפים
ערטילאיים כצללים הללו שמתחת לגשר. כבר נרמז למעלה שאין פיינשטיין נזקק
ביותר למראות חוץ. צורת הגבתו היא התבוננות פנימית והגות־לב. מראה הגשר
מעלה על לבו המון מומנטים, עובדות והרהורים הקשורים בו קשר אסוציאציוני.
ואילו הגשר עצמו מתעלם מעיניו. שערי הבזל ורשת הכבלים והפסים וזהרי החשמל
לשני החופים – סמלים ורמזים הם לו לעריצות הכרך ונכלי התרבות. אך אין הוא
רואה את הוד השירה היצוקה בענק ברזל זה שהפך ארג־פלאים ורקמה דקה והוא כולו
המיה ורטט ונגינה כנבל מתוח־נימים.

יש, אמנם, שעינו נפקחת לרווחה, והוא רואה באספקלריה
המאירה; ויש שראיתו נעשית חדה וקולעת והיא תופשת את זערורי הפרטים שבצבע
ובתנועה. והוא יודע גם את סוד הצירופים – לחשוף דמות חיה מתוך קוי־בליטה
מועטים ולמצות את מלוא המשמעות על ידי שרטוט דק ובהיר. בשירו “כמה מיני עצב
יש”, למשל, אתה נתקל בציור־סמל של עצבות הכמישה בסתיו:




פרפר מרטט ומתדפק אל השמשה

עד ייעף וישאר עומד דומם,

וכנפיו שקופות זו אל זו נלחצות רועדות יחד.

ואחר כך שוב פרפור, וזמזום שוב, ושוב עמידה,

ואחרי עמידה זו לא כלום, לא קול, לא רטט:

גוע כבר הפרפר, עד מחר ייבש ונשאו רוח…




ציוריות יותר מרוכזת ויותר סוגסטיבית אנו מוצאים בכמה
משיריו המאוחרים. השיר “נתושים מלבבם, מאדם” הוא מעשה־מקשה מתוך צמצום ולחץ
רב. הערפליות שבביטוי הולמת את הסביבה המעורבלה שבאניה וביחוד את מבוכת
התוהו שבנפש הנודד, החותרת ממצולת הנכר אל עצמה ואל מקורה.

כנגד זה נעשה הציור מלאכותי, כבד־תנועה ונעדר כוח־הפעלה
כשהוא נאחז בחומר פרובלימאטי הזר לנפשו. השירים: “חזות” ו“סיני ואולימפוס”
כתובים ברוח של רומאנטיקה נפרזה. עצם המוטיבים – התנגשות בין הרצון וההרגל
(“חזות”) ותפישת המשבר העולמי בסמל של אלהות מסתאבת מחמת זקנה (“סיני
ואולימפוס”) – אין בהם משום חידוש מצד עצמם ואף לא משום גילוי והארה חדשה
מבחינת צורתם ועיבוד תכנם. הפאתיטיות שבטון וההפלגה שבסימבוליקה הציורית
וכל אותה הכבודה הסואנת של אלים ושטנים ורוחות, – הרי הם מתשמישי
הרומאנטיקה שכבר פג טעמם ופקעה יראתם עלינו, ושעשו רושם מסופק אפילו אצל
משורר־לוחם “השורה עם אלים” כשניאור בשעתו. ואולם הרומאנטיקה מתת העלומים
היא, צורת הביטוי ההולמת ביותר את גיל הסער וההתפרצות. כמעט כל משורר,
בראשית צעדיו נתפש, אם מעט ואם הרבה, לתסיסה מרדנית. ומי צעיר שהציץ אל
פרדס שירתם של קיטס ושללי ולא יהי נפגע? סוף־סוף יש חן גם בהפלגת
נעורים.





ב

פיינשטיין לא שהה הרבה בתחום הרומאנטיקה הלוהטת, אם כי
משהו מרוחה של זו – מקצבה ומהפלגת הטון שבה – נאצל לשירתו אף לאחר “שעיף מן
הסער” ונטה ל“עמק הדממה”. השיר “יהי לכם הסער” הוא מעין צוואת־פרידה של מי
שהגיע לנקודת־הכרעה בחשבון עולמו ונפשו. המשורר מצא את עצמו ועמד על יעודו
השירי. הוא – משורר החלום, משורר היופי הגנוז שבחיי הנפש. לא בסערה ד',
ואין להעפיל אל “פסגות” שלרגליהן רובצת “אימת האבדון” יפה חלום האדם כשהוא
רומז בזוהר מרחקים, ואילו כל מהפכה יש בה “ברקי תרמית ורעמי שקר”. בידי
“מתקני החיים” יהפך החזון לסיר “אשר ישפתו לבשל בו נזיד כבודם ולמלא
תאוותם”. ערכם של החיים – בהם עצמם, בזרמם המתמיד, בגילוייהם יום־יום, אם
גדולים ואם קטנים. מי שלב לו יחוש במסתורין שבהם, בכמיהה שבהם לפלא; הוא
יחוש בדממה היוצרת, הרוחשת בסודיותה מעבר לכל קול ולכל תנועה והמלפפת
בחיוניותה את כל אבן דוממה ואת כל פרח מלבלב –




יהי לכם הסער והנשאו לכם במרכבות חשקכם הלוהט,

ורוצצו אופניכם את קדקדי המתחרים בכם בראש כל דרך:

אני מרכבתי הטיתי מדרככם אל העמק

וסוסי־אש התרתי ואשלחם לעברים.

אני בדממה אשלו רחוק מהמון בצעכם ומזמתכם

ואקשר כתרי דמעות כאבי לראש כל ניצן שלוה

ופרח עמק הדממה והיה מקלט לכל כמה־אמת אשר ייעף מן הסער.




נוסח הפרידה אף הוא רומאנטי למדי. זה היה תשלום־מסו האחרון לתקופת העלומים שלו.

מבחינת גיוון המוטיבים לא חידש פיינשטיין הרבה בשיריו
המאוחרים. הוא בגר. חוג נסיונותיו והיקף תפישתו נתרחבו הרבה, אבל בעצם לא
יצא מתחום אותן החוויות היסודיות שנרמזו כבר בשיריו הראשונים ושבכללן אפשר
לציין אותם כהרגשת־עולם מסתורית־דתית. אלא שהשגתו נתעמקה יותר ואף ביטויו
נתלכד ונתהדק הרבה (אם כי לא נשתחרר עוד מאותו רוך־יתר שנותן לפעמים לדבריו
טעם־לווי של מתיקות עודפת). השירים “אברהם אבולעאפיה” ו“במבוך הדור”,למשל,
אינם אלא המשך והרחבה רעיונית של השירים שכנגדם: “אל נפשי” ו“אל ברוך
שפינוזה”. והוא הדין בשאר. מה שניתן תחילה כחוויה אימוציונית וכהרגשה לירית
מעורפלת מתעמק אחר־כך לכדי בעיה פילוסופית־פיוטית. אל תהיית הלב מצטרפת
נעיצה אינטלקטואלית (“צמצום”) ובמקום ההרגשה הסתומה באה הסתכלות פנימית
והתעמקות של מחשבה (“במבוך הדור”). ואין כאן משום חזרה או משום צמצום־אופק.
כל משורר מתפרנס בעיקר מרשמי ילדות ונעורים, שנעשים לו חוויות־יסוד
ומראות־שתיה, לפי שהם פרי ראייה תמה, ראשונית, כשדמותו של עולם ניתנת בלי
אמצעי כהתגלות.

השיר “אל נפשי” (אחד מהיפים שבקובץ) הוא נסיון של התעמקות
בסודה של הנפש מתוך חתירה אל שרשי החיים הנעלמים. נפשו של אדם – עבר ועתיד
מקופלים בה כאחד. זרמי כוחות עוברים בה – מערפלי־מרחקים לערפלי־מרחקים. אין
האדם בודד – הוא ארוג ברשת של הוויות, אך גם חפשי איננו: הוא נתון בצבת של
הכרח ושומה עליו לתקן את פגם הדורות שהיו ושיהיו ושהוא נושא באחריותם.
נפשנו – ציר שלוח הנושא את צו־המורשה מעולם הנשיה לעולם הבאות. קול דמי
אבות מקדמת הדורות צועקים בדמינו, וניגון־נפשם ההומה בנפשנו כבר נגוז בו הד
מרחשי העולמות, עולמות־עתיד, המקופלים בתוכנו, מוכנים לקראת גורלם –




וכל הקולות תובעים, ותובעות העינים

ממני את תקונם.

הן אלה קולות כל אבותי אשר אבדו

אלה הן העינים.

ואני האומלל, איכה אמצא תיקון לכלמו?…




אותו רעיון של גלגול הנפש מתוך צו הגורל גלום גם בפרקים של
הפואימה הדראמאטית “אברהם אבולעאפיה” גם אבולעאפיה נושא בקרבו את מנגינת
הדורות –




ואני רואה והנה מזרח, מערב, צפון, דרום צובאים על נשמתי,

ורום ושפל מתרוצצים בי, וראשית ואחרית,

ועצום־עינים אשמע יבבות כלם, כלם…




העלם הפלאי הזה, עטור־הגורל, יצא לבקש את אבדת נפשו – את
צליל־הזהב אשר לכנור דויד העתיק, שנתגלגל בסערת גלויות מארץ לארץ ונאחז
בספר תהלים כתוב “על יריעת כתם אופיר בדיו של אבני־אודם מותכות בשלהבת”,
שנפל בידי נכרים. וניגון שבוי זה הומה ממעמקי דורות וקורא לו מסתר־כלאו
במבצר אלכזר אשר בטוליטולה וממרחב־ים בנדודי גלות, וממלא את נפשו
המית־פלאים וחרגת־צפיה לקראת איזה גורל לא־נודע, לקראת סבל־בחירה. הניגון
תובע, מרמז, מפלל ובוכה, האין זה “בכי ידוד” המשתפך תוך הספירות, בכי אב על
בניו שנתפלגו מתוך קנאה והתחרות־ירושה עד כדי משטמת נצח?




"אוי לי אשר לא הבינותוני, בני, ותציבו לכם גבולים

במרחביה אין סוף זה אשר פרשתי ביום ראשון,

להיות אלה לכם שטנים מחרחרי מדון.

אללי, כי גבולים הם אנכי לא חפצתי,

כי איכה ידע אין־סוף גבול וחקר?"




הפואימה לא נגמרה. אנו רואים את אבולעאפיה בראשית דרכו.
צורתו לא נסתיימה עוד ומפעל חייו נרמז ולא נרמז. השיחה שבינו ובין הפליט
מאפילה יותר משהיא מגלה. הפליט שנמלט משיני האינקביזיציה למוד עוני ונסיון,
מבקש לו פינת־מקלט ומחבא־צללים להוציא את שארית ימיו בתפילת צקון־לחש;
אבולעאפיה מורד בצללים. הוא – “סנה בוער”. הוא מבקש נצורות וגבורה ומרחב –




האש והסערה לגבורים; לנכנעים – דממה.




מה טיבה של גבורה זו? הגבורה יוצרת וגואלת היא, המצעידה
לקראת אפקי־חיים חדשים, או תגבורת הרוח המיסטית, היוצרת עולם־הזיה
ומחבא־דמיון, שבעצם אין הוא אלא אותו מפלט־צללים שאליו ישא הפליט את נפשו?
ואף הפליט עצמו דמותו אינה מהודקת: פעם הוא נראה כזקן תשוש־כוח שנפשו עיפה
לנדודים, ופעם – כסמל קיבוצי של העם כולו הרואה את דרך־הצלתו בצמצום הוויתו
בין הצללים.

דמות זו של מקובל וחוזה, החולם חלום גאולה ומשיחיות, קרובה
יותר לנפשו של המשורר מזו של הפילוסוף קר־ההגיון, שראה את האדם ועולמו “קו
בטל במסכת אין סוף” (“אל ברוך שפינוזה”). ואשר על כן תפש אותו תפישה
חיצונית־פורמאלית, תפישת אידיאה, מבלי לחדור אל חידת האדם, זה שנשא את
הבלימה בנפשו ואשר מבעד להארמוניה ההנדסית שלו שופעת טראגיות של בדידות
מוחלטת. פיינשטיין, כאמור, הוא בעל הרגשה דתית, ואלהיו של שפינוזה – “אלהי
המסקנות” – זר לרוחו. אלהיו הוא “אלהי הצער שבספק”, אלהי ממעל ולא אלהי
מתחת, אשר אל כנף חמלתו וחסדו ימלט האדם בהתעטף עליו נפשו.

השיר “במבוך הדור” (כליל סונוטית), הבא בסוף הקובץ, הוא
מעין סיכום ומתיחת הקו לתקופת חיים שלמה שקופלה בדפי הספר, סיכום שיש עמו
גם רמז למה־שהוא חדש, לשינוי מהלך ותפישה. עם כל הטכניקה הדקה
ומלאכת־המחשבת המיוחדת לכליל־סוניטות, המשלבת את החוליות ועושה אותן מקלעת,
מה שמגביר את רושם האחדות, ועל אף הרגש הכללי השפוך בשיר, רגש נסער של נפש
נסערה המתלבטת במבוך הדור, – אין להמלט מן הרושם שלפנינו שני מרכזים, שני
חלקים מסוימים, הנבדלים ברוחם ובהלך־הנפש החותר ביסודם. בחלק הראשון
(הפרקים א’–ה') עדיין קבוע המשורר בנוף נעוריו, בעיגול החוויות שמקורן
בהרגשת הכללות של החיים ושל גילוייהם בנפש היחיד. עדיין אחיזה לו בעולמו
ושמי כוכבים תלויים על ראשו ומרעיפים חלומות ובטחון אמונה. ומתוך עיגול זה
הוא משקיף על פני הדור הנבוך שנתלש מן “העבר ושרשיו”. ואילו בחלקו השני
כאילו נעקר אף הוא מנוף־נפשו והריהו נקלע ללא־מעמד מגל אל גל ומהזיה להזיה.
לפנינו היחיד המבודד, המעורטל העומד באפס־אונים למול הגורל. הגורליות
המנצחת על כל, הכרח החלוף של כל אילוסיה (“אך רגע צץ החלום ושברו – עדי
עד”), והרגשת המדרון המתמיד כלפי האפס (“היורד שוב לא יעל”) – אלה הם
המוטיבים החדשים המזדהרים מתוך השורות. היש כי פיינשטיין נטה ממסלולו ועמד
על פרשת־דרכים? אולם הדברים נכתבו בסערת לב ובמדה של פאתוס עצור עד שהכל
מתאחה בקצב הנמרץ, ואף הפרטים הארעיים ואינטימיים נשלבים יפה במסכת
ומתמלאים סמליות עמוקה. אפשר, אולי, לחלוק על עצם הצורה הכליל־סוניטית,
שטשרניחובסקי הכניסה ראשון בשירתנו. טשרניחובסקי – דרכו בכך. עתרת כוחות לו
שלא תמיד הוא יכול להריקה כולה בצינורות של רגש וניב. ומתוך לחץ־עודף הוא
נאסר לרצונו בכבלי־צירופים שונים ובעבותות משקל וחריזה המגרים את יצר
ההיאבקות שלו. אך לא כל משורר רשאי לבזבז כוחות נפש ומרץ של יצירה על
שעשועי צורה בלבד. הסוניטה מרכזת ומחשלת את הביטוי, ואילו כליל־סוניטות
מכביד ומאפיל. ומכאן הפגימות בחריזה והמתיחות בניב והערפליות שלא־לצורך
ויסוד הפייטנות בחידושי המלים, שאנו נתקלים בהם פה ושם בשיר זה. ואולם השיר
בכללו הוא, בלי ספק, הישג אמנותי בהתפתחות שירתו. הוא ספוג רגש וחיוני,
בינת־לב ותרבות של מחשבה.





ג

החלום ושברו, גורלו הטראגי של האדם להיות שואף ועורג לאשר
לא־יושג ופרפורי מאמציו הנואשים בתוך מסגרות ההכרח, – נושא זה שניתן בשיר
האחרון בצורה כללית־פרובלימטית של מבוך הדור, משמש גם עיקר תכנה של הפואימה
“חלום וגורל”, אך בצורה יותר אינטימית, אישית־אינדיווידואלית ולפיכך גם
יותר חיונית, – כחוויה בלתי־אמצעית. המשורר נגע כאן בעצם המציאות, בעובדה,
בפרשת־חיים רוטטת. הוא מתאר אהבה ספונטאנית עמוקה הרת אושר ויגון אין־קץ של
שתי נפשות תאומות שמצאו זו את זו לאחר גלגולי־נסיונות קשים בעבר ונתקרבו
מתוך הכרה תחילה בהכרח הפרידה, הכרה המוסיפה חריפות־משנה והוד־יופי של
טראגיות לרגעי הפגישה הקצרים. “פחד עבר” של הרגל וחובה מעיק על רוחם והורס
בכבדו את ארג־המשי אשר לחלום אשרם, זה ההולך ומתקרב בהכרח גורל אל
סופו.

ומעניין הדבר. דוקא כאן כשהענין הוא נסיון־נפש עמוק ונסער
באים הדברים במין שקט ריזיגנאציוני כשהם מעולפים קורי עצב וחלום דוגמת
קורי־הצחר של שלהי קיץ. הטון כולו מעומעם, מעודן, ספוג אורות וצללים (מה
שמזכיר במדת־מה את המאניירה של המשורר האנגלי אדווין ארלינגטון רובינסון
בפואימה שלו – “בית־קאוונדר”). גם גיל ההתוודעות הראשונה וגם כאב־הענות
מתוך הרגשת־גורל – הכל בא מזוקק־קול כאילו עטוף בשיראין. לא קול ענות רצון
ולא פרץ־ביטוי של רגש, אלא שיח־לב וצקון־לחש. הציוריות הלשונית המעודנה
ומלאכת הרקמה הדקה של צירופי רגש ומחשבה מאפילות בשפען על סערת הנפש. דומה
שהמשורר רצה להשרות עלינו את קסמי “החלום” יותר מאשר את חרדת
“הגורל”.




… כנפי אהבה זכות דאו

ובלטף קל העירו את נצני דממה…




הפואימה היא לירית בעיקר – מחרוזת של זכרונות ושפך־שיח,
שורת מונולוגים המחוברים על־ידי תיאורי־אגב והרהורי־רעיונות של המחבר. הדבר
מתרחש באניה המפליגה בים האטלאנטי – עולם קטן וסגור מתנועע תוך מרחבי
אין־סוף. ובתוך עולם קטן זה נקודה קטנה – זוג של נאהבים המרוכזים בתוך עצמם
לבלתי ראות את אשר מסביב להם: את הנוסעים בני דתות וגזעים שונים ואת משחק
היחסים שביניהם, המהווים כרגיל באניה תמונה מנומרת־צבעים. כל זה נעלם
מעיניהם (וגם מעיני המשורר), והם מפליגים על כנפי אהבתם כבתוך חלל ריק.
הפרטים המועטים המהווים כעין מסגרת לפואימה הם: משק המוטורים והמית הגלים
מתחת, ונצנוצי סהר, עיש ווינוס ממעל – סביבה אורירית למדי. והרקע – אי אלו
רמזים מתולדות עברה של האשה. אגב: האשה כאן עיקר, רק היא נקראת בשמה
(סוניה) ודמותה מובלטת פחות או יותר. היא גם המדברת הראשית ודבריה אחיזה
להם בנסיון ממשי. ואילו הוא, הגבר, תפקיד פאסיבי לו. כולו נתון בצל־תעלומה,
כאילו בא לסמל את “החלום”. דבריו מופשטים־כלליים, ענוגים־מעורפלים, ורק הד
היגון שבהם הוא ריאלי. האשה היא המכריעה בכל הפואימה גם בפרץ אהבתה ויגונה
וגם בעוז רוחה ואמונתה.

מה חידש פיינשטיין בפואימה זו? הארג הלשוני והציורי הדק
שכבר ציינו למעלה, ברקי הרעיונות היפים המזדהרים פה ושם ואף עצם הנושא של
אהבה גורלית – בכל אלה אין עדיין כדי למלאות חללה של פואימה גדולה המשתרעת
על שמונים עמוד. שירה אמתית היא קודם כל שירת חיים, כלומר: כל שיש בה
מגילוי היופי הגנוז שבחיים, מן היסוד האנושי־נצחי שבהם. מה ערך שירי קיים
ואיזה גילוי יופי יש בה בפואימה שנותנים לה את משקלה הראוי לה לגבי
כמותה?

מה שיש לציין ראשונה הוא כנות הרגש, רטט־הלב החי. עם
כל העדינות הערפלית המצעיפה את פני הדברים ושיש בה לפעמים גם מן הרוך
הסנטימנטאלי, הרי תוסס כאן צער נאמן, עמוק, אנושי־הומה, צער
כבוש־ריזיגנאציוני שנתמצה מתוך סערת־נפש וכאב־ענות והפך ארג־שירה. יש קטעים
המרעידים בתהום היגון שבהם:




מי צוה לכוכבים רעוד ובכות בלילות?

שלמה נטף כאב מכל חרוז של קיטס

לשני לבבות דכים בעזובת זוית? –

אבוי! משי־היקר טוית ממדוה לבך,

משורר אלהים, לאור הסהר ולצל ערבים

את כאבך לעטוף בו, אש זרה אחזתהו?

המשי אכל כליל. מה נותר? הכאב.




היגון האוכל את שני הנאהבים והמתגבר והולך מדי קרוב האניה
אל נמל חדש המרחיקם מן המזרח, בו פרח גיל־אשרם, והמקרבם אל חוף אמריקה, נמל
אחרון להם וסוף לחלום אהבתם, – מתרומם לכדי סמל כללי, סמל החיים הנוטים
תמיד מערבה לקראת “נמל אחרון אפל” שאין ממנו חזרה עולמית.




מפליגות ספינות בימים ובנמלים עוגנות

פרוק או טעון שם סחר. אף ספינת חיים ככה.

אך היא לא תפרוק מאום, היא יודעה טעון וטעון

ועשות את דרכה הלאה מערבה, מערבה.

בנמל אחרון, עת ישתרר הלילה, תפרוק

עד תומו את המשא – –

בנתיב משברים טרופים, מנמלים ומחופים

הזיות תברכנה, תבטחנה תשועות נצח.

מה בצע והספינה את ארחה לא תשנה

ולנמלי מזרח אורים לעולמי עד לא תשוב…




החיים אינם אלא שלשלת של הזיות, הנסתר והנגלה גם יחד.
ואיזו הזיה טובה יותר – אהבה לא־באה או חשק שנתמלא? והאהבה מהי? השלהבת
הקדומה של אדם וחוה נתפוצצה בדורות שבאו לשביבים בודדים וזעירים. והתורות
שיצר לו האדם מה הן אם לא עלי־תאנה לכסות בהם את מערומי החיים? לתוך ארג
החרוזים החרישים משתרבבים צלילים חדים ונוקבים. נאום וויזובי:




בנו, בנו מגדלים, אישים, חלום על גב חלום

הזיה על הזיה. גם הם השוכבים בבית־

הנכות אסופי־רגל, אודי אדם, לראוה,

חנוטי חולי מלובה, מגדלי בריח בנו,

חלום על גב חלום, הזיה על הזיה.

מנתקי חלומיכם מה רבו מבלעדי,

אך שבעתים איום מכולם, ולא ידע חוס –

האדם. הוא יכרסם בזדונו חלום וחולמו,

וטפה אחר טפה יזיב דמי כל לב,

וחתה אפר צללים על הדם לכסות,

ולצללים יקרא – אור.




הקול ידוע לנו. אנו שומעים את הד הרומאנטיקה השלילית
מתקופת עלומיו של המשורר, אלא שהיא צרופה כאן יותר ומלאה כובד של נסיונות
חיים.

אולם עוד תנחומות אל עם המשורר. גם בדברי היאוש המרים
חותרת נעימה מעודדת של חיוב החיים. הוא מקבל את החיים על יגונם וסבלם,
על חלום־ההזיה ואימת הגורל שבהם וזהו הקו החיוני השני שבפואימה. אם החיים
כולם הזיה הם, כנגלה וכנסתר שבהם, ברוך יהיה החלום וברוכה הזיית האהבה! יש
חסד גם בצער, ויופי – ברגעי פרידה. יש נצחיות גם בחלוף. אהבה שאין עמה
השלמה (ואולי דוקא כשאין עמה השלמה) אינה חולפת מבלי שתשאיר רושם עמוק
בנפש, החי כזכרון מתמיד בגנזי רוחנו ומזהיר ביופי רחוק אידיאלי. כי –




בת רגע וחלוף

רק פגישת דם ובשרים; לא כן כי תשק נפש

רעותה. פגישת עד צבת־חיים לא תנתק –

הנפשות לא תדענה מצר גוף וגבולים.




האגדה הסינית על “הרועה” ו“הטוויה” הבאה בסוף הפואימה
נשלבת בה כאקורד אחרון מעודד המרמז על המשך, על עריגה נצחית ליופי, על כוחה
של אהבה אשר “לא תכבה לעד” –

שירתו של פיינשטיין היא שירת היחיד. ככל משורר לירי הוא
קרוב אצל עצמו ונפשו – מרכז עולמו. זיקתו אל העולם הנגלה, אל שאונה והמונה
של המציאות היתה זיקה שלילית מתוך פרישות רומאנטית, פרישות מופשטת ונאצלת
ביותר שלא תמיד היינו מרגישים מאחריה אותו כובד של נסיון וסבל שהפרישות היא
מיצויו העליון, כדממה זו שלאחר הסער. היה תמיד שרוי בצל החלום והחיים היו
לו רקמת חזון. אולם בשיריו האחרונים חל משהו. נבעה פרץ בארג ההזיה שלו.
עדיין הוא מנסה לאחות את קרעי חלומו, אך עצם החלום נשתנה: לא ארג מופשט
וערפלי אלא הד־חיים רוטט, פרי נסיון וסערת־נפש.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/35272