יוֹסֵף קְלוֹזְנֶר וְהַסַּפְרוּת הָעִבְרִית



	
	יוֹסֵף קְלוֹזְנֶר וְהַסַּפְרוּת הָעִבְרִית
	







א

יוסף קלוזנר עובד את הספרות העברית מתּוך אהבה רבּה ואמונה עמוקה, מתּוך מסירות־נפש והתלהבות דתית כּמעט.

ואָמנם כּן יראה את ספרותנו ואת עצמו בה: היא – המקדש והוא – הכּהן.

מכּאן – התּמימות הנפלאָה והפּתּוס המלהיב שבּכל דבריו ומפעליו.

הוא מתייחס בּרצינות בּלתּי־מצויה, בּדור עקש ופתלתּול זה,
לכל רעיון שהוא מציע ולכל אידיאה שהוא מורה או מסבּיר ואַף לכל איש, יוצר
או בונה, שהוא מגלה לנו את כּחו וגדולתו.

ואף כּי רבּים וחשובים הספרים אשר כּתב, עוד רבּים מהם
ומגוונים מהם המאמרים והמחקרים הבּודדים אשר פּרסם. יש עוד עד היום בּו
וביחסו לכל דבר חדש, משלו ומשל אחרים, משהו מאותו רטט־אהבה של ראשונים
ומאותה התפּעלות יקרה של חסידים, שאַף הנלהבים והצעירים בּיותר יקנאו בו
ובסגולותיו אלה. נראה הדבר, כּאילו הוא מתחיל כּל פּעם מבּראשית. ולפיכך
אינו מזדקן ואינו מתקרר.

וכל זה מוסיף לווית־חן וטעם־רעננות לעבודתו. ומסביבו – אַַווירת־חום־ותום.

מתּנה יקרת־מציאת־וערך היא לכל סופר, ובפרט לסופר־חוקר הרועה בשדות רבּים והיודע הרבּה.

הידיעה הרבּה והטעימה מכּל פּרחי־המור של התּרבּות האנושית
מקהות לא פעם את חריפות הטעם ואת ערות־ההרגשה. ואם גם נוסף לזה בּאים
ימי־סער־וזעם ופרחים נובלים ועצים נובלים ואנשים נהרגים ואידיאַלים
מתכּפּשים בּעפר ונרמסים בּרגל – אָז ודאי מתחיל היין הזה, של הססגוניות
התּרבּותית, הומה ותוסס בּעוז ונהפך לא פעם לסם־יאוש ורעל־לעג. אָז גם
המאמין נעשה כופר.

אבל יוסף קלוזנר בּורך בּמין סגולה מיוחדת, שאינה נותנת לשום רוח רעה לחדור לנפשו ולעכור את עין־אמונתה.

בּמשך אַרבּעים שנה שהוא קט בּדורו ובדורנו – ואלה שנים הם
– נתנסה בהרבּה נסיונות וראָה הרבּה עמל, חלם הרבה חלומות ולחם הרבּה
מלחמות, ראָה הרבּה שינויים ותמורות, עליות וירידות, טובות ורעות.
משאות־נפש בּאו ושאיפות רבּות גוועו ויכלו. קרובים נעשו רחוקים ואוהבים
נעשו אויבים. בּאַחת: נשתּנו סדרי בראשית – וקלוזנר על מכונו עומד ואת
עבודתו, עבודת־הקודש בּהיכל ספרותנו, הוא עושה בּאותה אהבה גדולה ובאותה
אמונה יוקדת, אשר בּהן בּורך ובהן הצטיין מאָז ומתּמיד. פּתחו אחד מספריו
הראשונים ולעומתו אחד מספריו האַחרונים ותראו, כּי קלוזנר לא נשתּנה אַף
בּמאום. אותם הרעיונות החביבים עליו ואותם העיקרים היקרים לו. אותה אמונה
ואותה נאמנות. בּשנת 1905 יצר מלה, או מושג, בּשם “דיהיסטוריזאציה” נגד
האידישיזם בּתור תּפיסת עולם (בּמאמרו “הסכּנה הקרובה”, “השלוח”, כּרך ט"ו)
ובשנת תּרצ״ג, כּלומר לאַחר 27 שנים, הוא זוכרה ומזכּירה לנו בּמאמרו
“מסורת וחידוש בּספרות ישראל”, שהוא המבוא לספרו החדש “פּילוסופים
והוגי־דעות” (שיצא בירושלים בּשנת תּרצ״ד), ובמאמרי־הבּקורת שלו, שנכתּבו
במשך שלשים שנה (מתּרנ“ה עד תּרפּ”ה) ושכּונסו לספריו בּשם “יוצרים
ובונים”, נראה על כּל צעד ושעל אותה המשכיות ואותה מסורת, וכמעט אותה
גישה.

שאלת הגדלות של היוצר, או הבּונה, הטרידתו אָז, לפני שנים,
ותטרידהו עתּה. בּשאלת: “מי גדול? למי יש בּאמת רשות להקרא בּשם גדול?” הוא
פותח את הספר הראשון, בּמאמרו על אַייזיק הירש ווייס, והיא המדריכה אותו
מנוחה בּמאמרים אחרים ומאוחרים, על מיכ“ל ועל יל”ג, על מאפּו ועל פּרץ, ואף
בּהספּדו על בּיאליק מתגלה שאלה זו ובאותו נוסח.

וכן גם המושג “רעיון”.

ספר גדול כּתב על “הרעיון המשיחי בישראל”,

ולספר מאמריו הפּובּליציסטיים קרא: “בּראשית היה הרעיון”.

וברבּים ממאמריו ומחקריו יעבור כּחוט השני הרעיון.
“הרעיון הטורד והרעיון המרכּזי”. “הרעיון המרכּזי” ו“הרעיון השליט”. ועוד
ועוד.

בּראשית ובאַחרית, בכּל ומכּל יעלה לפניו הרעיון.

הוא ובניו ובני־בניו: השכל של הלב. והלב של השכל. והמחשבה
הגדולה, והפּתּוס הקדוש, ואם גם יראו לרבּים לא כאַחים, אלא כרחוקים זה מזה
– לא כן הדבר עם קלוזנר. השכל של הלב – הוא צירוף טבעי מאד למוח העברי,
ואַף המחשבה הגדולה היא בעיניו אָחות כּשרה לפּתּוס הקדוש.

לפיכך חביבות עליו כל־כּך ההשוואות ההיסטוריות והדימויים
הרעיוניים או האישיים. בּיחוד יאהב לחתור ולרדת לסוף ההשפּעות, שאישיות
אַחת משפּעת על חברתּה.

מובן מאליו, שבּדבּרו על ד״ר ש. רובּין ירבּה לדבּר על
שפּינוזה (ויזכּור גם את הרמבּ“ם, הלרבּ”ג ור' חסדאי קרשקש). ובדבּרו על
מיכ“ל יזכּיר את השפּעת ה”נאַטור־פילוסופיה" של שלינג עליו ואת
ה“פּנתּיאיסמוס הפּיוטי” של ר' שלמה בּן גבירול. אבל יוסיף: “ודאי מתּוך
השפּעתו של זק”ש, שעסק בּבן גבירול כּל ימיו".

הרי שלא רק בּדרך הישר יבקש צינורות השפּעה, כּי אם גם בּשבילים צדדיים ונדחים.

ובדבּרו על פּרץ סמולנסקין ילך לשמותיהם של שקספּיר ורוסו
וגיטה. ולתוך התּקופה הקדומה של “ההיסטוריה הישראלית” שלו יכניס את שמו של
…טרוצקי.

ואַף ההבדלות שהוא עושה, כּעין השוואות מהופּכות, הוא אוהב להרחיק עד הפתעה.

בּדבּרו על המסורת והחידוש בּספרותנו יאמר: “אפשר שבּין
יפתּח הגלעדי ובין הרב הקנאי זוננפלד יש הבדל לא פחות משיש
בּין פריקלס ובין ווניזלוס”.

וכשהוא מדבּר בּמאמרו האופייני “הסופיסטים העתּיקים
והחדשים”, על גורגיאס ופרוטאגוראס ואפּלטון וסוקראטס, הוא מפסיק ואומר:
“וכי אין אָנו שומעים כּאן (בּדברי קאליקלס – מ. ר. ) את קולו של ניטשה
עם “שינוי כל הערכים” שלו?”

וכן נראה נטיות אלה כּמעט בּכל מאמריו וספריו.

בּצד בּקיאות מפליאָה בּכל מקצועות הפּילוסופיה והספרות –

זה חלק המדע שבּו – בּאות אלה ההשוואות הנועזות, שלפעמים הן נראות אָמנם
כּבלתּי־מיוסדות־והגיוניות, אבל לפעמים רבּות נכּיר ונחוש בּהן את הניצוץ
הפּיוטי של איש־המדע, את היוצר שבּבּונה, את האיש הרואה עולמות רבּים
ורחוקים, קוסמים ומושכים והוא רוצה לעוף מאחד אל משנהו, לארות את דבשם
וליהנות ממתקם ולאַחדם בּהכּרתו ובחייו.

אפשר, או וודאי, שאַנשי־מדע רשמיים ויבשים יראו תהלוכות,
או קפיצות, כּאלה כּנטיה מדרך הישר של המדע ואת האיש העושה כן – כּעובר
עבירות חמורות. אבל לעומתם יש אחרים המתחממים מחמימותו והמתפּעלים
מהתפּעלותו של איש־המדע, האוהב שירה.

ובהתפּעלותו זו הרבּה לפעול לא רק לספרותנו, כּי אם גם
לסופרינו, ולא רק לאלה שכּבר בּשלו וגדלו, כּי אם גם לאלה שבּרעד
וביראָה כּוננו את צעדיהם הראשונים לקראת חזונם הספרותי.





ב

הוא כּרה את אוזן הקורא העברי לשירתו של בּיאליק. והוא
שחבּב עלינו את טשרניחובסקי. והוא שבּישר לנו בּשמחה את בּשורת שירתו של
שניאור.

הוא, כּמבקר ער וכעורך נאמן וכסופר אָהוב, עבר חלוץ לפני
היוצרים הגדולים של ספרותנו החדשה והכשיר את הלבבות לקבּלם בּאהבה
והבנה.

ולא עייף מכּתוב עליהם ומהסבּירם ומהאירם. אם נתגלה לו
אורו של משורר זה או אַחר, של מספּר זה או אַחר, לא הסתּפּק בּמאמר אחד
בּעתּון אחד, אלא בהזדמנויות שונות ובעתּונים ומאַספים שונים חזר וכתב
עליהם, למען גלות עוד יותר את המאור שבּהם ולמען חבּבם עוד יותר על קהל
הקוראים.

וחושו הספרותי היה נאמן בּרוב המקרים.

הכּוכבים לא רמוהו.

כּי הנקל לו לעורך או למבקר להתּעות בּשוא, ללכת שבי אַחרי
אור מתעה. יש וכשרון־נעורים יתגלה ויבריק רגע, והמבקר, או העורך, המבקש
מישהו רענן וחדש, יפותּה לברק ראשון ויראה בו זהב טהור.

אבל לא יארכו הימים וברק זה יועם, כּי לא של זהב הוא.
ונבואָתו של העורך, או המבקר, תּהפך לנבואַת־שוא. ומרה תהיה
אַכזבתו.

וקלוזנר הוא מן המעטים שבּעורכינו־מבקרינו שזכה להרבּה נבואות־אמת ורק למעט נבואות־שוא.

עשרות סופרים צעירים עברו תחת יד עריכתו ב“השלוח” ובקרתו במאמרים שונים ורובּם קנו להם אַחר כּך מקום של כּבוד בּספרותנו.

הוא היה הראשון שראָה את ניצוצם – וברחמי־אָב ובאהבת־אמת
טפּח אותם ואת חלומותיהם. הוא קרבם וחנכם, הוא הכניסם לפני ולפנים (אָז היה
“השלוח” חלום־החלומות של כּל סופר צעיר) ונכנס אתּם לפנים משורת־הדין. הם
היו בניו והוא היה אביהם. וכאָב וותּר לא פעם על מידת־הדין. אבל קרבּן זה
כּדאי היה, כּי יחס הקדושה של העורך לעתּונו והחיבּה למשתּתּפים בּו למדו
את הבּנים רצינות. למדו אותם לפשפּש בּמעשיהם ולהתעמק בּנפשותיהם.

אלא שפּשפּשו ולא מצאו – יצאו או הוצאו.

אבל אלה שמצאו והתעמקו – נארשו לה לספרות־אהבתם לעולם.

והם יודעים וזוכרים את שם רבּם ומדריכם – יוסף קלוזנר.





ג

קלוזנר מצטיין בּפריון מיוחד בּמינו.

ספרים כּתב לעשרות ומאמרים ומסות – למאות.

וספריו לא במקצוע אחד יצטמצמו ותמיד יש בּהם משהו מאַלף
ומסבּיר. פּילוסופיה והיסטוריה, בּקורת־ספרות ותולדות־ספרות – בּכל אלה
יתהלך כּאיש־הפּנים. כּי זוהי אַחת ממידותיו היקרות: הוא חי חיי רוח
פּנימיים, אינטנסיביים. והוא – השליט בּעולמותיו. ומפּנים עולמו וחייו יתּן
את שיש לו. עד תּום.

ואמונה זו, שיש לו בּכל אשר הוא כותב ואומר, היא המשפּיעה
עלינו כל־כּך. והיא המסבּירה הרבּה דברים הנראים בּעיני רבּים כּתמוהים.
העבר וההווה מתאַחדים אצלו. דמויות רחוקות קוראות זו לזו ממרחקי־זמן.
להיסטוריה שלו מתפּרצת אש הפּובּליציסטיקה ורעיונות עתּיקים סוללים להם דרך
ומשתּלבים לתוך רקמת השאלות של השעה. המדע כּמעט מסיג גבולה של הבּקורת.
וזו משחילה את חוטי־התלהבותה לתוך המדע.

“הרעיון המרכּזי” מבקש בּכּל את תּיקונו.

רעיון מרכּזי זה יבקש קלוזנר בּחברו הקרוב אליו בּיותר:
שמעון בּרנפלד, וכה ינסחו: “היהדות היא זרע ההתקדמות המוסרית
בעולם. והיהדות היא נצחית. כּי על כּן ההתקדמות המוסרית, האנושית
הכּללית, שהיא היא היהדות בעצם, נצחית היא ובלתּי־עוברת”.

דרכּו איפוא ברורה: יהדות היא אנושיות, היא מוסריות. ושלשת עמודיה הם:

אַחדות – האלהות בּתור יחידות ההוויה העליונה,

הנבואה בּתור דרך־החיים המוסריים,

והרעיון המשיחי בּתור תּיקון העולם.

כּה יברר קלוזנר את רעיונו המרכּזי של בּרנפלד ושל… קלוזנר.

ועוד פּסוק יש בּאותו מאמר המשתּמע לשני פנים: אחד לברנפלד ואחד לקלוזנר – והוא על ענין “ריבּוי הכּתיבה”.

וכה דבריו:

“הקהל העברי רגיל לבטל מי שכּותב הרבּה. “קב־ונקי” – זהו
האידיאַל שלנו. ומי שמרבּה לכתּוב בּידוע שהוא שטחי, “מימי” וכיוצא
בזה. ואין הקהל העברי מבין כּלל, שהפּריה הספרותית, כּכל פּריה שבּטבע,
מעידה על שפע של כּחות כּבּירים, שהומים בּקרב ה”מרבּה בכתיבה“, פּורצים
בּכח ועוז ומפלסים להם דרך בּעל־כּרחו. ריבּוי־הכּתיבה – אם אין זה פּטפּוט
בּלבד – כּשהוא מתגלה בּספרים ומאמרים, שיש בּהם ממש, מעיד על אנרגיה
רוחנית כּבּירה, על מעין מתגבּר ונהר שאינו פוסק של מחשבה ושל רגש. כּלום
אין אָנו משבּחים אשד־מים על שמימיו מרובּים והמפעל שלו אינו פוסק? ויער של
אילנות, כּלום אינו משובּח בּמה שהוא עבות?” –

דברים אלה, שנכתּבו לשמו ולכבודו של בּרנפלד, הם בּאמת התפּרצות־וידוי על עצמו ועל עבודתו.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40624