י אוֹפַּטוֹשוּ [יוסף מאיר אופטובסקי]



	
	י אוֹפַּטוֹשוּ [יוסף מאיר אופטובסקי]
	







אופּאטושו הוא סופר בּעל־כּח, סופר ארצי, ממשי ובריא. את
עבודתו ־יצירתו החל מן היסוד – מלמטה למעלה: תּחילת קרב עצמות אַחת לאַחת,
שרג בּהן גידים, הקרים עליהן עור – בּרא את הגוף ואת הגופניות, את החמרי
ואת ההיולי, ואַחר־כך עלה מעלה. התפּתּחותו של אופּאטושו היתה מן הגוף אל
הנשמה, מן ההיולי אל המתוקן והאצילי, מן החומר אל הצורה ומן החול אל
הקודש.

כּך הוא בּעצם יצירתו וכך גם בּלשונו. מי שקרא אפילו מעט
מכּתביו, יודע ומכּיר את גבּוריו הבּריאים, מלאי־הדם, הגסים והתּאווניים,
גבּורי המין וחיי־החולין: האָדם בּמדרגתו התּחתּונה. כּל “העולם התּחתּון”
הזה מלא ורוחש מהמון שכּורים, זונות, גונבי־סוסים, עריצים וּפריצים. מעשיהם
ועניניהם – מלחמת־אגרופים, מכּות־רצח, בּגידות, קנאות־שאול, תּאוות יוקדות.
רעיהם: כּלבים וחתולים וחיות בּדמוּת אָדם.

ובלאבּירינט מופלא זה יד אופּאטושו מנצחת. הוא יודע לתת
פּתח לפרץ תּאוותיהם־שאול של בּרואָיו וגבּוריו. כּח חדש ורענן מורגש בּהם.
זרם דמים רותח. מתּוך הגופים הבּריאים משוועה אלינו נפש, המלאָה על גדותיה
והמבקשת בּטוי חדש ובָשֵל לגליה המכּים בּה.

חוש־החיים הבּריא וכשרון ההבלטה שלו, נטיתו לגלוי העצמה
והאיל שבּאָדם – כּל זה רכּז את מבּטו והסתּכּלותו מסביב ל“גבּורים”
ממשיים, מוחשים למדי, עליזי־הקרב ועליזי התּאווה. הכּשרון הדינאמי רצה
קודם־כּל למצוא תקוּנו בּדברים מוצקים.

אולם כּשרון דינאמי חי הולך ומתפּתּח: צורות החומר לא
תשבּענה את נפשו, לא תאמרנה די לתאוותו, לשאיפתו, כּי אין יצירה אמתּית
מסתּפּקת בעניני “חומר” לבד. אין חומר בּלא רוח. הזהרו מהעצמה הגופנית כּי
ממנה קרנים לגבורה הנפשית. וזאת אָנו רואים בּרומאן שלו “בּיערות פּולין”.
במקום כּח־הגברא באָה הגבורה המזוכּכת, בּמקום תּאוות־המין – בּא יסוד
“התּפארת”.

א

“בּיערות פּולין” הוא רומאן היסטורי מימי התּסיסה והמרידה
בּפולין וימי התּסיסה והירידה בּחסידות הפּולאנית. שתי התּסיסות האלה נצרפו
בכור הגעגועים הלאומיים לגאולה, שתּיהן אוּכּלו בּאש־המשיחיות ורוח
מיסטית־היסטורית עוברת כּחוט השני את הספר הזה. יש כּאן כּעין התלכּדות של
שתּי שאיפות, של געגועי בּן־ישראל סבא וגעגועי הפּולאני, בּן־זקוניה של
אירופּה, שגם הוא מנבּא למשיחו.

אופּאטושו הולך שבי לפני החסידות שלנו כּמו־שהיא ולפני
החסידות הפּולאנית הצבועה בּצבע המיסטיציזמוס הסלאווי, כּפי שהיא משתּקפת
בּספרי משורריהם־חוזיהם. הוא צרף את מלחמת־קוצק־ירושלים לזו של רומה, או
קדושת־הלוי לאַנטיקרישטו, ר' מנדל מקוצק לדמות הזקן זוסימא של דוסטוייבסקי,
ר' איטשה לדמותו של אַליושה קאראמאזוב, אַתקינו סעודתא ו־O Jezu
mój', O Jezu mój".

הגבּור הראשי הוא לכאורה – מרדכי בּן אַברהם, בּן־היער,
שבּא לקוצץ ונאחז שם בּסבך־המאורעות. אולם בּאמת לא נתגלה עדיין בּרומאן זה
בּתור כּח אַקטיבי, פּועל, השולח יד בּסבך המאורעות, העושה וּמְעַשֶֹה; רוב
המאורעות העוברים עליו כּאילו משמים ירדו עליו והוא לא ידע ולא פלל
לזה.

אפילו בחלק האַחרון, כּשהוא מתהלך מכּפר לכפר בּאיזה סמל
מופלא ומעורר את האכּרים למרד ולקרב, גם אָז אין הוא חפשי לנפשו, אינו עושה
את זה מתּוך בּחירה חפשית, מתּוך בּרירה נפשית. איזו יד נעלמה מנחה אותו –
את העלם הרך הזה בּדרך המהפּכה הגדולה. כּאחד פּלאי הוא עובר מישוב לישוב,
מכּפר לכפר, וכשליח מעולם אַחר הוא מעורר געגועים בּלבּות נרדמים, מעיר את
הכּוסף הנם בּמסתּרים – ואגדות נפלאות ולא ־ברורות מתהלכות על ־אודותיו.
כּמעט בּן־לילה הוא נעשה למפלצת למלכות, המבקשת אותו בּכל רחבי האָרץ – עד
שהוא מוכרח לעזוב את גבולות המדינה.

תּקופת הפּעולות של מרדכי תּתחיל ודאי בּימים הבּאים כּאן
נתגלו לפנינו דרכי האָדם בּאביבו, כּאן ניתּנו לנו ימי ילדותו ושחרותו –
ואין אלה חשובים אלא בה במדה, שהם שזורים ואחוזים בּסביבה ההיסטורית, בּרשת
הדורות ובמצודת המאורעות הפּלאיים והרותחים. אם לעוצם הפּרובּלימה ולגדלות
הטראגיקה, הנה צריך להציג בּלב הרומאן את ר’מנדל מקוצק, אשר בּו נתן לנו
אופּאטושו דמות טראגית של אָדם גדול, המאפיל על כּל הסביבה בצלו, בּמרד
העולמי שבּו. ואם לטוהר נפשי ולצניעות עליונה ולרחמים וחנינה שמימיים – הרי
לפנינו דמותו החסודה של ר' איטשה, זה שהעם הפּשוט, ההמון הגס מרגיש בּו את
הצדיק הבּא ושהדרת טהרו הנפשי חופפת על כּל העולם השפל הזה, עולם התּחלואים
וה“דבּוקים”. ואם למרדנות עם־ארצית, מרדנות עזה שאינה באָה מרוב חכמה, אלא
מתּוך הרגשה טבעית, המונית, ושכּח הריסתה רב מכּח בּנינה, הרי לפנינו דמותו
הטרדנית והמורד הראשון בּר' מנדל. הוא הקורא: רבּי מבית קוצק, חזור בּך!
והטיפּוס המודרני של ריבולוציונר, גואל האומה וגואל האנושיות, ההולך ושב מן
הסוציאַליות והקומוניות אל האמונה היהודית העתּיקה, אל המשיחיות היהודית,
אל אחיו הנביאים שקבּלו את תּורתם מהר חורב – טיפּוס זה אַף הוא לא נתגלה
במרדכי, אלא בּכהנא, זה הידוע בּקולוניות הסטודנטים בּשם “פּאול הקדוש”, זה
שמשה הס השפּיע עליו בּמדה מרובּה כל־כּך. בּאופן כּזה אָנו רואים, שאין
כּאן, “בּיערות פּולין”, גבּור ראשי, אלא הפּעולה מחולקת בּין אנשים שונים,
שכּולם כּאחד חשובים. כּאן המרכּז הוא בּסביבה ובהתגלות הפּנימית.

כּל גבּור וגבּור שבּספר נושא עליו חלק גדול מן הסבל
העולמי, מהפּרובּלימה העמוקה הממלאָה מאָז ומעולם את כּוס חיינו. אין כּאן
אנשים “יוצרי־בראשית”, שהם מסבּבים את המאורעות, שהם אדונים לעצמם, מלבד ר'
מנדל; כּולם נמצאים בּרשות אותה היד הנעלמה המנצחת עליהם בסתר. בּאורח־פּלא
נעשה מרדכי, בּן־היער התּמים, זה שהורחק זה עתּה מסינורה של אמו
ומחבּוקי־הגנבה של רחל בּת־החוכר בּלילה ביער, – בּאורח־פּלא נעשה הוא
לדמות מרכּזית, שעליה סובב ציר־המאורעות: בּן־לילה גדל והיה לשליח אגדי
לדבר המהפּכה הגדולה. גם כּהנא האוניברסאלי נעשה מאַגיטאטור קומוניסטי
למטיף בבתּי־הכּנסיות, כּשהוא מוסיף לטוות את חוט ההתגלות של נביאי ה', וכל
אותו החלק השלישי, המתאר את התּקופה שלפני הסער, הוא לפי־ערך, קטן יותר מדי
לעומת כּל הרומאן, ומדת כּמותו מקופּחת. הוא מסיים את המנגינה הפּנימית של
הספר בּאַקורד סוער, מקוטע, מבריק ועובר; הוא משליך לתוך הכּרתנו פּקעת
חדשה מסובּכה וממושכת, שחוטיה צריכים רק להתגולל לפנינו – ופתאום נטמנים
החוטים. סיום, שתּוכו – התחלה. ההתפּתחות הקדחתנית, שגרמה לדמותו של מרדכי
“קפיצת־דרך” פּסיכולוגית, זו המחלחלת בּתוך עורקיו של החלק השלישי וגורמת
לידי הבלטה יתרה, לידי צפיפות־מאורעות ועתרת־כּחות – לא לפי המדה
היא.

לא מעט גרמו לזה: ההרגשה ה“היסטורית”, סבל הירושה והשאיפה
לאחוז בּקצוות שונים־בּזמן. הרוח תּקצר מן המראות שהתגלו, המתגלים ועומדים
עוד להתגלות – חוטי־דורות עתּיקים נמשכים ונמתּחים בּהכּרה. ולא במקרה יש
פּרק שלם בּספר, הנקרא במקורו “חוטים”. מרדכי מרגיש בּלבּו “צומת חוטים
הנמתּחים מעולמות רחוקים”.

בּ

הספר מתחיל מ“יוחסין” – מרדכי, אָביו, אבי־אָביו ולמעלה עד
הדור הששי. כּולם נולדו וגדלו ביערות ליפּוביצה, היו מתחתּנים בּיניהם
וחיים משפּחות־משפּחות, וגומר; מבּין השמות, שהיו חקוקים על האלה העתּיקה
ביער, נזדקרו לעיני מרדכי, אסירי־תקוה, כּי אחד מבּני־בניהם יקרא את
האותיות, יבוא מקריאָה לידי מחשבה ויזכּור את כּותביהן“, ועיניו הגדולות
האפורות של הנער בּן שש־עשרה הבריקו. פתאום תּקף אותו רגש, כּאילו משמשו
ידיו בּשלשלת הדורות שמאַחריו, וראה את ־עצמו מוכן ומזומן להמשיך את “טווית
החוט”. גאותו של מרדכי על סבו ר' מרדכי וסבתו שרה’לה, זו שנולדה וגדלה
בּפולין הגדולה והיתה ידועה למשכּלת וליפת־תּואַר. “עם הפּריצים היתה
מדבּרת צרפתּית ובימי השבּת לא פסקו מעל שלחנה פּת־קיסנין וקהוה, עובר
לאכילת הדגים. ומתּוך שמחה וגאווה מיוחדת הוא נזכּר בּענין ה”שוליה של
סנדלר”, שעלה לגדולה ונעשה לקיסר – הלא הוא נאפּוליון, שנתגלגל לבית
שרה’לה, כּשחלה בּקרב. הודות להשתּדלותו של קדושת־לוי קם מחליו ויתּן לה,
לשרה’לה, בּמתּנה את קופסת הטאבּאק שלו העשויה זהב ועל גבּה חרותה תמונתו
וחתימת ידו“. דעתּו של מרדכי זחה עליו, שסבתו דבּרה עם הקיסר, שעל כּותל
בּיתם תּלויה תמונתו ואפשר כּי בדרך זה שהוא, מרדכי, הולך עכשיו נסע גם
נאפּוליון”.

“הוא הרגיש בּלבּו צומת חוטים הנמתחים מעולמות רחוקים”.
אולם החוטים האלה אינם נארגים לצעיף דק ושקוף, שהם עולפים בּהינומה את פּני
המציאות. לא. הם נשתּזרו ונתאחזו בּעצם המאורעות האַקטואליים כּפתיל
בּשלהבת ונעשו ליסוד ממשי וריאַלי בּהתפּתּחות הכּללית. ואת זה ראוי
להטעים; הדמיון המעיז והחפשי של אופּאטושו ואמצעי ־ציורו הבּטוחים
והוודאיים הפכו את החלום למציאות, כּמו שהריתמוס הפּנימי ושפעת הצבעים של
העולמות הצפונים שוו הוד של חלום על המאורעות הריאַליים. הגבול בּין
המציאות והדמיון נטשטש. וואנדה מלכּת הוויכסל, ריאַלית כּוויכסל עצמו,
“קדושת־הלוי” מופיע בּאופן טבעי וכמעט בּלא כל הכנות ועומד למראשותיו של
נאפּוליון לרפאותו – וכן מופיע פתאום משה’לה שוחט־הכּפר בּתהלוכת־המרד
כּסמל וכל המיטאמורפוזה הזאת, שאָרכה רגע או שנים, מעורה בּרוח של אגדה
וסמליות. האכּסטאזה הגיעה למרום קצה; העם שנתאַסף על־יד המנזר צריך לגלות
את כּחו ולהכריז על תּחיה. בּאו אכּרים, שליאכטים רוכבים על סוסים.
בּנות־פּּולין, רכּות וגמישות, לבושות שמלות לאומיות כּמנהג קראקוי,
פּעמוני המנזר מתנועעים בּחזקה, נפרק העול מעל הצואר, נגולה החרפּה מעל עם
פּולין – ומתּוך דומית קודש כּרע ההמון לפני הנסיך (פּוניאטובסקי) והוחיל
לדברו – אַך פּתאום נראה יהודי בּא מן היער, “זה היה משה’לה שוחט־הכּפר,
יהודי נמוך־קומה ומרוט־זקן. הוא הלך טעון על גבּו תּרמיל מלא ריאָה וכבד.
הסיח הנסיך את דעתּו מן העם הכּורע, המייחל לדברו, ירד מן המרכּבה, רץ
לקראת היהודי וחבּקו ונשקו. זרקו השליאכטים את ה”קונפדראטיות" העלמות – את
נעלי־ידיהן הלבנות, וההמון הכּורע בּתפילה קפץ על רגליו בּקולות: “וויואט!”
“יעדנאשטש!” “יחי משה’ק!” ולקול העלמות נחה על הנסיך דעתּו הרחבה, לקח את
משה על זרועותיו, ולא השגיח בּבעיטותיו, בּבכיותיו, הושיבו במרכּבה
והתּהלוכה הוסיפה לעבור.

העלמות הרגיעו את השוחט, לטפו אותו, הסירו מעל צואריהן
סרטים, קשורים, עדיים, קלעו “קונפדראטיה” מקושטת נומת־טוס וחבשוה לראשו,
זלפו עליו בּשמים מתּוך פלאקונות של כּסף והטילו גורל: מי ינשק אותו
ראשונה.

– הרי פּניו כּפני פּאן ישו!

“והשוחט העלוב ישב בּצער, בּכה וכוון לבּו לשמים”.
האורגיה בחצר הרבּי, בּבית ר' דניאל אייבשיץ, התּהלוכה אל המנזר
והשתּתּפותו של מרדכי בּה, תּעיתו של מרדכי בּכפרים וישובים והטפתו למרד
וגומר, מתואָרות מתּוך סהרוריות ובהירות כּאחת, נתונות בּצבעים מדמדמים,
שרטוטי־הזיה וציורים ריאַליים ומוחשיים. מתּוך המראות הממשיים עולה אד
חזיונות לא־יתפסו, מתּוך דברי הודאי נוטף עסיס צירופים לא־יובּעו – והסמלים
הפאנטאסטיים והדמויות המוכללות, ההיסטוריות והפּרובּלימאטיות, נותנים לנו
חיים כּשהם מפרפּרים ומתנועעים כּבני־אָדם מעולם אַחר, המתהלכים אתּנו
בּדרכּנו אָנו.

המהפּכה אינה נעשית רק מבּחוץ – על המגרש שלפני המנזר.
בּאותה שעה עצמה שמרדכי מרים את הצלב שנפל מידי הכּומר – הוא נעשה שותּף
למהפּּכה, החודרת אל לבּו ומהותו, ובכח החדש הזה שבּא אל תּוכו, שאָנו
רואים אותו, מרגישים בּו, הוא עושה את דרכּו הלאָה, הוא “מתגלגל” ונעשה
למרדכי אַחר.

גם הרבּי ר' מנדל, היושב זה שלש־עשרה שנה כּלוא בחדר,
בּודד ומרוחק מכּל העולם ומחסידיו, יוצא לבסוף אל החצר – “ופתאום הוא מרגיש
בּכח מיוחד הבּא אל תּוכו – זו היא ההתגלות הבּאָה עליו לאַחר כּמה שנים של
מרידה, של קפּאון ושל אפיסה. מוחו נעשה שקוף, כּאילו המחשבות הכּבדות
שנצטבּרו במוחו בּמשך שלש־עשרה שנה ודבקו בּו כּחלודה נתמזמזו – והכּל נראה
לו כּל־כּך בּהיר ובולט. הוא השפּיל את ריסי עיניו, בּעינים עצומות צפה
לאורך־פּרסאות, חש כּי בידו, כּביד קוסם, להעביר ממקום למקום בּעקימת־פּה
גרידה בּני־אָדם, בּתּים ואילנות; כּי הקרקע נשמט מתּחת לרגליו והוא מתרומם
למעלה, למעלה… הוא עמד כּשפּניו קורנים ולבּו סמוך, כּי הגיעה השעה, כּי
עד עתּה לא היה רבּי בּישראל, כּי עכשיו הגיעה שעת התגלותו”. “הוא ראָה
לפניו את אורה הגנוז של אמרה מלובּנת, הבּוערת בּקרבּו, צפה ועולה
לגרונו”.

נשמת הספר לא במאורעות כּשהם לעצמם כּלולה – הן המאורעות
לא התפּתחו כראוי, ואפילו האהבה תּופסת מקום מעט! – אלא בּפתּוס של הצמאון
לגאולה, שאָחז את לבּות האנשים העושים בּספר. מתּוך חרבות החיים ושברי
חלומותינו צצה וגדלה אידיאָה עליונה, אידיאָה נצחית, רעיון־הגאולה שעליו
נהרגים עמים, שעליו סובל העם הנצחי, רעיון שהאפיל בּטראגיותו הנשגבה על כּל
הקטנות שלנו, על כּל טלטולינו וזעזועינו הפּרטיים – לאורו אָנו רואים את
העולם בּהתגלותו החדשה־העתּיקה, בּגאונו המדכּא והאין־סופי. יש גבורה
המתגלה בנו לפעמים, אולם זו עוברת; אַך יש גבורה אַחרת, גבורה עליונה, זו
המרחפת על ראשנו, המאַחדת דורות רחוקים וקרובים, זו הקוראת אלינו
מעמקי־העבר, ממרומי־שמים ומתּחתּיות־שאול, יש האידיאָה ההיסטורית, היעוד
הנצחי, שהם גלומים בּנו ולא מדעת, שהם אוחזים בּניצוצות־האור הדולקים
בּתוכנו ומאַחזים אותם לאש הלהבה.

כּל הגואלים וכל הנביאים וכל המשיחים – כּולם משורש אחד
בּאו. הם נחצבו ממקור הישות הפּנימית שלנו – בּן־אָדם ששאַף למקורו העליון,
להתגלותו האלהית, ואל עליון ששאַף להתגלותו האנושית, הארצית,
הממשית.

וכה נמתחים חוטי האיחוד בּכל ההוויה ומאַחזים ומדבּקים חלק אל חלק, אומה אל אומה – וארג האוניברסאליות ירוקם.

כּחו של הרומאן – בּרוח האוניברסאלי שלו. המאורעות,
הטיפּוסים, הפּרובּלימות ויתר הדברים מופיעים לפנינו, כּשהם מואָרים בּאור
אנושי כללי; אין הצמצום הידוע וההתכּנסות לתוך צורות לאומיות ידועות,
ולכשתּרצו אין אפילו הטיפּוסים ההיסטוריים המדויקים, כּי לא לצייר לנו
מאורעות היסטוריים בּא הספר. הסביבה ההיסטורית אינה אלא מצע להתפּתּחות
המאורעות, והטיפּוסים ההיסטוריים לא לקחו את לבּו של הסופר אלא משום הדרם,
תּוכן חייהם, קסם השלמות ועומק הטראגיקה שלהם. היהודים אינם רק יהודים
ורבּנים וסגפנים, אינם רק אַנשי־רוח, ויש בּהם גם חומר. גם הצדיקים ידעו את
לשון התּאווה, את קסמי האהבה ואת יסורי הקנאָה. גם הם בּדורות הקודמים
נלחמו על חייהם, סבלו, נכשלו וקמו, חטאו ושבו ובקשו תקון לנשמותיהם בּשאלות
העומדות בּרום.

עומדת לפנינו דמותו הנשגבה המלאָה טראגיות של ר' מנדל,
מרחפת לפנינו דמות־דיוקנו המזהירה של ר' איטשה, מדמדמת לנגד עינינו האורגיה
– ה“תּפארת” – שבּבית ר' דניאל אייבשיץ. דושקה החולה, שחציה צל וחציה
אשה־מכשפה, מתפּתלת לפנינו כמעט ערומה; ורבקה’לה התּמה, הצנועה, ששלהבת
הנקבות הפראנקית והמשיחיות השבּתאית יוקדת בּתוכה אַף היא אינה נותנת מנוח.
ועדיין פיליציה גועה בבכיה בּאפלולית החדר ומחכּה לנס.

המקום המרכּזי בּספר תּופס החלק השני “קוצק” ובאמצעו עומד
ר' מנדל. הוא ראָה, שהחסידות הולכת ופגה, הולכת ומתרוקנת מתּכנה – ה“כּסא”
עובר בירושה. החסידים אינם יורדים לסוף כּוונתה של החסידות. עמדו ופנו
למצוות המעשיות. תּורתו של הבּעל־שם־טוב היתה לתורה שבּכתב, ל“מצות אנשים
מלומדה”, ושבע שנים היה ר' מנדל שרוי בצער, מתבּודד ועוסק בּקבּלה; אולם
כּל זה לשוא. העם לא יבינהו. ידידה בּאָה. ר' מנדל חבוש בּחדרו כּאסיר
בּכלא, בּני־ביתו מתייחסים אליו בּאותו יחס חשדני שבּריאים מתייחסים
לחולים. ר' מנדל חבוש בּחדרו כּאסיר בּכלא, בּני־ביתו מתייחסים אליו בּאותו
יחס חשדני שבּריאים מתייחסים לחולים. הדור הבּא אַחְַריו עני ממעש ועני
בּרוח – חולה גוף ונפש. בּנו בכורו ר' דוד’ל הוא ידוע־חולי, חש בּרגליו,
חולה במחלת אבנים ושרוי בפחד, שלא תאחז אותו האַסטמה, וכשהוא מדבּר על
תּחלואָיו הוא מרגיש קורת־רוח מיוחדת לראות אחרים דואגים לשלומו: חתנו של
ר' דוד’ל, ר' דניאל אייבשיץ, רואה את אשתּו דושקה, זו הדמות הצללית,
הסהרורית והמיסטית בּבחינת “זעיר אַנפּין”; וכשמרדכי בא בּפעם הראשונה אל
בּית־המדרש של הרבּי ושואל: – אימתי עומדים להתפּלל?, הוא מקבּל תּשובה: –
אין מתפּללים בּקוצק!

אולם ההמון זקוק לצדיק, לרבּי – ומכּל קצוות פּולין בּאו
לקוצק: כּפריים לבושי פרוות, נשים בּאות־בּימים ובנותיהן, אמהות ותינוקות
חולים בּמצן ובעלי־מומים. בּאו כל אחד עם צערו ועם נגעי לבבו. הלכו ברגל
כּמה פרסאות, השליכו את יהבם על הרבּי, כּי מפּיו יוושעו. ואַף־על־פּי
שידעו, שאין הרבּי נזקק לפתקות – בּכל־זה ישבו לפני חלון בּיתו וחכּו לנס,
צבאו על בּיתו וחכּו לרמז, למופת; מובטח היה להם, כּי מבּטו לבד מרפּא
מדוכדכי־נפש – אבל ר' מנדל כּלוא בחדרו ואינו מופיע לפני הקהל. רק מזמן
לזמן הוא נראה בּחלון כּשהוא מאַגרף ידיו וקורא: – חמורים, סורו, סורו
ממני! אין אני רופא. אָמרתּי להיות רופא בני־אָדם, ואַתּם עשיתוני
לרופא־בהמות, ומה לכם עוד?

ובחצר מופיעה דמותו של ר' איטשה, זה שאָנו יודעים אותו מן
הפּרקים הקודמים, הנושא בלבּו את הטהרה האמתּית, את הסליחה והמחילה, המלא
רחמים וחנינה – והוא מרגיע את לאָה החולה, שדבּוק דבק בּה והיא נובחת
כּכלב. הוא מרגיע אותה והיא מחבּקתּו בשתּי זרועותיה וקוראת לו: אהובי
ודודי. הוא אינו משתּמט ממנה, אלא מסתּכל בּפניה בּעינים מבּיעות צער,
כּאָב המסתּכּל בפני בתּו החולה, משדלת בּדברים: – נו, הרגעי, לאָה, אהובך
אני דודך אני!

העם מרגיש בּקדושתו של ר' איטשה, זה שוותּר על הכּל לשם
התעלות, זה שבּטל את ישותו בּפני הישות הגדולה – וישראל היחף, האינסטינקט
העממי החצוף והנביאי החודר כּליות ולב, ישראל זה הפּוקח עיני ר' מנדל על
השערוריות הנעשות בּחצר והדורש ממנו שיחזור. – ישראל זה המגודל פּרא, קורא:
– ר' איטשה הוא צדיק הדור!

– רבּי מבּית קוצק, – מרעים קולו
נעז והחצוף של ישראל היחף, – הגיעה השעה שתּחזור בּתשובה, חסידים
חריפי־המוח מוכרים את תּפיליהם, מלגלגים ואומרים: השתּא ירד שער העורות
בּקוצק. יהודים כּשרים – ממך ראו וכן עשו, גמרו ביניהם שלא להניח תּפילין
שלשה ימים רצופים ולראות אם ישתּנו סדרי בראשית! חתנו של ר' דוד’ל בּנך,
דניאל אייבשיץ, מוציא את האַברכים לתרבּות רעה, ובידך למחות – ואינך מוחה.
מעיז הוא לאמר בּרבּים, כי אשתּו היא בּבחינת “זעיר אַנפּין”. הרי יורד
אַתּה לסוף דעתּו! חסידיך, בּני וארשה, חוטאים בּאשת־איש, רבּי מבּית קוצק,
חזור לאחוריך, שם עומד צדיק הדור, ר' איטשה, שאַל ממנו תּקון
תּשובה!

בּפמליה של החסידים היה רעש – הקהל רעש וגעש כּים. ור'
איטשה נשתּטח מלוא קומתו לפני ר' מנדל להראות לכּל, כּי ר' מנדל הוא צדיק
הדור. דחה אותו הרבּי מלפניו ופתח בּקללה.

כּל הפּרק “ר' מנדל מקוצק” וכן רוב הפּרקים בּספר, הם
יצירות בּפני עצמן – תּמונות בּלתּי־שכיחות בּצבעים שאינם רגילים. יש
פּרקים המתרוממים לידי סמל. פּרק ופרק וערכּו המיוחד. ואמצעי־ציורו מקוריים
הם, רעננים וחיים, עד שלא תלא הנפש לספּוג את כּל הרשמים, להזדווג עם כּל
הטוויות והאריגות הנפלאות, ובסוף הספר הלב פּתוח לרווחה וקבּל עוד, ללכת
בּדרכי המחפּשים, לחיות את חייהם, לטוות את החוט הלאָה־הלאָה עד אין שיעור
ואין סוף. יש פּרק, “האַחרון”, שבּו מצויר ר' יוסל שטראל, טיפּוס מיוחד
בּמינו של משכּיל עברי מהדור ההוא – והוא ידידו של שד"ל, רעו של גייגר,
מחליף אתּם מכתּבים, נשא לו לאשה את פיליציה הצעירה והיפה – זו הנותנת עוז
ואמונה בּלבּות הריבולוציונרים הפּולאניים, זו הנותנת להם כּח לחיות ולעשות
– ועל־פּי בקשת רעו נחמן קרוכמאל הוא מתרגם את “פויסט” עברית.

בּאמת אין יוסל שטראל הזקן קשור קשר אורגאני אל המאורעות
שבּספר. הוא אינו בא אלא להוסיף חוט על הפּקעת ההיסטורית מצד אחד ולתת
בּשבי את נפשה הרכּה של פיליציה הרעננה והאביבית מצד שני – אולם בּפרק קטן
זה ניתּן לנו טיפּוס מצוין בּמינו, שערכּו רב גם מן הצד האמנותי וגם מן הצד
ההיסטורי.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40976