לְאוֹר הֶחָזוֹן:  חיים נחמן ביאליק



	
	לְאוֹר הֶחָזוֹן: חיים נחמן ביאליק
	



א

פּרשת חייו ויצירתו של חיים נחמן בּיאליק נראתה לנו, מאָז
ומתּמיד, גלויה ומפורשת, מוארת ומוסבּרת. היה בה משהו מובן ומוחש לנו
כל־כּך עד שכּל ישותנו היתה מתרעדת לכל שיר חדש משלו, לכל שורה ובשורה שכּל
שיר נשא בתוכו, ואפילו לכל מאמר וניב שהיה יוצא מפּיו ומעטו, בּמתכּוון או
שלא במתכּוון.

איזה קשר־מסתּורין היה קיים בּינו ובינינו. הבינונו לא רק
את השורות שלו, כּי אם גם את זה שהיה מרחף וצפון בּין השורות; ראינו לא
רק את האופנים בּמעשי־מרכּבתּו, כּי אם גם את הרוח החיה בּאופנים
אלה.

ובלשונו הציורית: כּכנור ערוך מיתרים היה רוחנו נכון לקראתו.

והוא, כּנעים זמירות ישראל, היה יודע איך לנגוע בּמיתרי־לבּנו וכיצד להרעידם ולדובבם.

וכן עשה את שירתו הוא לשירתנו אָנו.

את געגועינו אָנו לחזון ולתפארת, ושאיפתנו אָנו לקדושה
ולגאולה עשה חומר בּוער ומבעיר לשירתו. את רצפּות־האש שלו לקח מעל
מזבּח־חיינו, כּכהן וכנביא.

ואָנו – כּבנים נאמנים, כּיצחק ההולך לקראת העקידה, נשאנו את העצים בּאהבה והכנעה.

הבנה עמוקה כזו והתאָמה רבּה כזו בּין המזבּח והכּהן, בּין העם והיחיד – חזון יקר הוא ולא בכל דור יישנה.

בּיחוד כּשהכּהן והיחיד הוא – משורר, בּעיקר משורר.

מימי־התּפארת שלנו, ימי קדמותנו, עת שפת התּנ"ך העזה
והיוקדת נגלתה עלינו והבקיעה את דרכּה בחיינו ובהכּרתנו, כּמעט שאין לנו
דוגמה חותכת ומפליאָה כזו שאָנו זכינו להיות עדי־ראייה לה.

שירת־הנבואָה האלהית, שהיתה גילוי יחיד ומיוחד
בּתולדותינו, נשארה בלא דגם וחזרה בחיינו. המורים והמדריכים שקמו אַחר כּך,
לא מעולם־השירה בּאו ואַנשי־המופת, שאליהם נשאנו לבּנו ועינינו, לא במראות
ובצבעים דבּרו אלינו.

הם היו תּנאים ואמוראים, חז“ל ורז”ל, נשיאים וגאונים, רבּנים ורופאים, קדושים וטהורים.

כּולן – דמויות אַדירות ומכניעות, אישים איתנים בּמוסרם
ובטוהר־חייהם, מיוחדים בּאהבתם־לעמם ובדבקותם־בּאלהיהם. וודאי שהרבּה מן
השירה הגדולה היה בחייהם, אבל אָנו לא בזכות השירה קבּלנום.

כּי אם גם קמו משוררים גדולים כּר' שלמה אבן גבירול, ר'
משה אבן עזרא ור' יהודה הלוי – לא דבקנו בהם ובשירתם כּשם שדבקנו בחבריהם
הגדולים בּתורה, מוסר ודרך־ארץ.

הרמבּ"ם דבק בּנו יותר מאשר הלוי.

והלוי עצמו – גדולה זכות־האזרח של “הכּוזרי” שלו מזו של דיואני שיריו.

והנה קרה נס והופיע בּיאליק. וכל יחסנו נשתּנה.

העם שהיה רואה גם בּשיר־השירים שיר אַליגורי על כּנסת
ישראל, גילה פתאום אהבה רבּה, והבנה מיוחדת, למשורר בּן־־דורו שטרם נתקדש
בּמסורת־אָבות ויושן־דורות.

אָמנם, בּיאליק לא רק משורר היה.

והכּל יודעים את רוב־בּרכותיו ושפע־סגולותיו:

אישיות אַדירה, בּונה־תרבּות, חכם ומלומד, מכנס־אוצרות.
בּאַחת: עתיר־נכסים. אבל אַחרי כל אלה הרי בעיקר משורר היה, וכחו וגבורתו
נתגלו בשירתו.

ובכל זה קבּלנוהו בשלמות כּזו וברעבון כּזה, שאין דוגמתם
אצלנו. דומה הדבר, כּי רעב־דורות, לשירה ולחזון, נשבּר הפּעם ובכל חושינו
אשר בּנו ובכל תּאבוננו שנרדם בּנו דבקנו בכל מאודנו בּזה, העשיר והמבורך,
בּחפץ אחד: לשבּור רעבוננו ולרוות צמאוננו.

והוא השביענו והרוונו – ממקורו הנאמן והמפכּה, מזהרו ומזהבו, מכּחו ומעוזו.

ובאותה שעה עצמה היה גם הוא עצמו, כּאחד מאתּנו, מתרווה ומתמלא מן הכּחות שהוא עצמו גילה במעמקיו.

הוא, שהיה עצם מעצמנו ובשר מבּשרנו, אישון־עינו של
קיבּוצנו הלאומי ותמצית ישותנו התּרבּותית, איחד תּמיד את שני ה“אני”ים:
שלו ושלנו, של הפּרט ושל הכּלל, ועשה אותם לאחד.

מכּאן – אהבתנו אָנו אליו, כּי בו ובדמותו נראה ונאהב את עצמנו.

ומכּאן – דבקותו הוא בנו, כּי ב“אני הקיבּוצי” שלנו יגלה ויראה את אור נשמתו.

בּרכּת המזיגה של העם ומשוררו מצאָה את תּיקונה בּביאליק, נאמן רוחנו ומפרש לבּנו.





ב

הרגשת־התמזגות זו של “אני” ו“אנחנו”, של נשמתו ונשמת העם, זו ה“שכינה”, עוברת כּחוט השני בּכל שירתו.

זכורים לנו היטב, ורועדים בּכל רוך־יגונם בּעומק לבּנו,
דבריו בּ“לבדי”: “כּולם נשא הרוח, כּולם סחף האור” ורק הוא, הגוזל הרך,
נשתּכּח מלב “תּחת כּנפי השכינה”.

בדד בדד נשאַרתי, והשכינה אַף היא

כנף ימינה השבורה על ראשי הרעידה,

ידע לבי את לבה: חרוד חרדה עלי,

על בנה על יחידה.

(הפּיזורים פּה ובשאָר המקומות שלי הם – מ. ר.).

וכן בּמכתּבו האַבטובּיוגראפי לקלוזנר, שנתפּרסם בּספר

בּיאליק", הוא אומר: “ופעמים נדמה לי
והנה אני בן יחיד להקבּ"ה וילד־שעשועים לשכינתו”.

הרגשה זו, של “בּן יחיד להקבּ”ה וילד־שעשועים לשכינתו", לא
היתה הרגשת־הברקה של משורר בּרגע עליה או דבקות מיוחדת. זו היתה הרגשתו
היסודית. וממנה שאַב את כּחו המכריע והמכניע. ממנה ומצורה ניקר וחצב את אשו
ואת אורו.

היא מתחילה מן העמוד הראשון בּספר שיריו בּ“אל הצפור”
ונמשכת עד סופו – עד סוף מגילת־האש, שהיא מגילת־לבבו, בּמקום שם יסויים
בּרעד האַקורד האַחרון של יגון־היחיד; ומסוף הספר היא הולכת ומתפּשטת בּכל
יצירותיו המאוחרות ורבּות־הגוונים.

דבר זה מורגש כּל־כּך בּכל דבריו, עד שקשה לדעת בּאיזו “הוכחות־מבקר” יש לבחור קודם. כּל הספר כּולו מתבּקש להקרא ולהעיד.

אבל מה שתּהיה הבּחירה – טובה תהיה.

בּאחד משיריו הראשונים, משנת תּרנ"ב, “הרהורי לילה”, שהוא
ביסודו שיר לירי אינדיבידואַלי, כּבר הצליח כּל־כּך בּמזיגת שני היסודות
האלה, הפּרטי והכּללי, עד שאין אָנו חוקרים ודורשים עוד ליחוסו ולכוונתו של
השיר. וכשהוא מגיע לבית השלישי וחוצב לנו את אַרבּע שורותיו הראשונות – הרי
אָנו עומדים על סודה של המזיגה הנפלאָה הזאת:

בבטן הקנני אל מסכן, חלכה,

ויתן לי מקל ויאמר לי: לכה!

צא בקש משפּטךָ שאָבד בחיים,

קנה אַויר לנשימה, גנוב אור לעינים.





לא בבתּים שלפניו ולא בבתּים שלאַחריו יזכּיר דבר על עם
אומה או קיבּוץ. הגבּור הראשי פה הוא – המשורר עצמו. ובכל זה, כּלום אין
השורות האלה, ורבּות האחרות דומות אליהן, נחרתות בּלבּנו כּשירה
לאומית?

אָמנם, הכּל פּה בּלשון יחיד: “הקנני”, “ויתּן לי”, “צא”,
“בּקש”, “משפּטך”, “קנה” ו“גנוב”. שיר־יחיד הוא, אבל בּכל שורה ובכל מלה,
בּכל ניע ובכל זיע, בּכל נעימה ובכל נקודה מורגש הפּתּוס הלאומי, בּוכה
צער־ישראל.

וב“כוכב נדח” יתּן לנו את “יחוס משפּחתּו”:, “אָבי – גלות מרה. אמי – דלות שחורה”.

וכשם שהוא עושה את הגלות לאָביו ואת הדלות לאמו, כּן הוא
מעלה את דמויות אָביו ואמו – בּ“שירתי” משנת תּרס“א וב”אָבי" ושאָר שיריו
האַבטובּיוגראפיים משנות־חייו האַחרונות – לסמלי־הוד לאומיים.

האָב והאם שבּ“שירתי” אינם אָב ואם של ילד אחד מישראל, אלא
אבי כל אחד מאתּנו ואם כּל אחד מאתּנו, שגדלו וחיו בּדחקות. ותמונת השבּת
שנעשתה חול, מעוני, ושירת הצרצר, משורר הדלות, שלמד את המשורר
לשיר, והדמות הקדושה של האם האַלמנה, אשר הנחילה לו לבנה את אנחתה –
כּל אלה אינם ציורי־פרט ותמונות־סתם, אלא אַבני־גביש אשר נחצבו מצור־חיינו
בּאפלת־דורות, של חיי שכול, אַלמון ויתום.

ודמויות אלה חוזרות ומזהירות לנגד עינינו בּמחזור־שיריו האַחרון, לפני שקיעתו.

דומה היה שמעגל הקסמים הולך ומתעגל – ומה שנראה בראשית צריך להתגלות, בּאור חדש ומזעזע, גם בּאַחרית.

האָב, האם והבּן, שהם יותר מזה בּהופעת־פּלא זו הקרויה
“בּיאליק”, הופיעו שוב טרם נתאַחדו בנצח – ויגון־היחיד נבלע בּיגון־הרבּים.

יגון־יחיד זה, שעליו יושר בּכמיהה רבּה כל־כּך בּ“מגילת
האש”, מתמזג בּאופן נפלא בּיגון־האומה עד שאין אָנו יודעים כּמעט את
הגבולים.

הוידויות העמוקה והצניעות הגדולה והפּחד לגלות את
מקום־הסתר היותר מוצנע וקדוש, פּורשים רשת־מסתּורין על מגילה זו, אבל
מבּחינת המזיגה של ה“אני הפּרטי” וה“אני הכּללי” – אין לך תּעודה נאמנה מזו
המתגוללת לפנינו ב“מגילת־האש”.

עלם־הפּלא נעשה למרכּז הטראגדיה הלאומית, שהוארה באור שריפת המקדש.





ג

אבל ראה זה פלא: מזיגה נפלאָה זו, בּין היחיד והאומה, לא הכניסה שלום בּלבּו של היחיד. ומלחמה עזה לו בּה.

הוא – לא רק משורר האומה, כּי אם גם מוכיחה העז, שאין קץ לקשי־הוכחתו.

ובשעות הרתיחה – אַף בּיסודות יגע ויזעזעם, ואַף כּלפּי מעלה יתקומם.

בּשירי־זעמו יתגלה כאחד קדמון שבּא בקרדומו והרימו על ראש־עמו.

בּעצם שנת תּרס“ד, כּשהוא כותב את “משירי החורף” שלו,
המבריקים בּלובן־שישם ויקר־זכוכיתם, אלה המרקידים את הלב מתּאוות־חיים
ומרתיחת־דם, וכשהוא כותב את שירו העמוק והענוג “אַיך”, זה שיר האהבה הדתית,
ו”צפּורת", זה שיר־השכּרון והשעשועים של אהבה רעננה – בּאותה שנה עצמה הוא
מוריד עלינו את “דבר”ו.

פּה יצוּוה הנביא לזרות הלאָה את רצפּת האש מעל המזבּח. ו“נטשתה לנבלים”.

האם לא אָנו – המזבּח שלו? האם לא הוא כּהננו ונביאנו? האם
לא לנו נתן דברו? ומדוע יכּנו כל־כּך בּשבט־לשונו? מדוע יקרא לנו “נבלים”
ויהרגנו בלעגו ובזעמו? הה, כּמה קשה לעגו וכמה דורס זעמו!

רצפּת־האש שלו “תּהי להם (קרא: לנו) לצלות עליה צליים
ולשפּות סירם ולהחם כּף־ידם”. “ואת הניצוץ מלבבך זרה (זה הניצוץ אשר בּצור
לבּו מסתּתּר ו“כולו – שלי הוא”) ויהי למו להצית גלום הקטורת אשר בּפיהם
ולהאיר על שחוק הזדון, האורב כּגנב תּחת שפמם ועל הצדיה אשר בּעיניהם”.

ובפחד ובקללה יראה עליהם־עלינו בּאצבּע־זעמו:

הנה הם הולכים, הנבלים, הנה הם באים

והתפלה אשר למדתם על לשונם,

כואבים את מכאוביךָ ומקווים תקותךָ – ונפשם

אל הריסות מזבחךָ ישאו.





כּשונאי־מות “הם ־ אנחנו”.

כּי לא רק להריסות־מזבּחו ישאו נפשם, אלא לאַחר שיהרס יעטו
אל ההרס, יחטטו בגל מפּלתו, יחלצו אבניו המנופּצות וישקעו אותן בּרצפּת
בּיתם ובגדר גנם “ומצבות על קברים יקימון”, וכי ימצאו במכתתן את לבבךָ
השרוף – לכלביהם ישליכו אותו.

וקול מפּנים מצווה לו לבעוט בּמזבּחו בּרגל־קלון כּדי ש“על
אשו ועשנו יתערער” ובמחי־יד אחד למחות את קורי העכּביש אשר נמתחו לנימי
כנור בּלבבו.

מנימים אלה כּבר אָרג “שיר תּחייה וחזון ישועה”, אבל עתּה,
בּהתנגשותו בקהל שונאָיו הנבלים, הוא רואה כּי כל זה היה “משא־שוא ותרמית
אָזנים” – והוא זורה אותם לרוח.

ובכעסו הזועם הוא מתחיל הורס ושובר. כּמשה אשר שבּר את הלוחות.

את פּטישו, “פּטיש הבּרזל, אשר נשבּר מרוב דפוק
לבּות־אבן לבלי הועיל”, הוא שובר שבר על פּני שבר ועושה אותו מעדר לכרות
קבר.





ואשר ישים זעם אלהים בפיךָ – אותו קוב

ואַל תחרך שפתךָ,

ויהי דברךָ מר כמות, ויהי הוא הוא המות –

נשמענו ונדעה.





ושפתו לא תחרד בּלעג־יאושו ובקללת־זעמו. בּ“דבר” וב“אָכן
גם זה מוסר אלהים”, בּ“קראו לנחשים” וב“ידעתּי בליל ערפל”, בּ“הם מתנערים
מעפר” וב“והיה כי יארכו הימים”, בּ“חוזה, לך בּרח” וב“למנצח על המחולות”,
בּ“על השחיטה” ו“בעיר ההרגה”.

אָמנם, בּכמה מאלה ירחיב את הגבול ויכונן את חציו לא אלינו
דוקא, אלא לכל העולם (“ידעתּי בליל ערפל”, “והיה כי יארכו הימים” ו“למנצח
על המחולות”) וגם כּלפּי שמים (“על השחיטה” ו“בעיר ההרגה”) – אבל עיקר
מלחמתּו בּנו היא. ועלינו ירד כּובד־זעמו.

ובכל אלה נראה כאילו אין רחמים בּדין. כּל מיני שמות של
גנאי יקרא לנו, כּל מיני תארי־קלון יתּן לנו, וכל מיני בזיונות ושפלויות
ינבא לנו.

בּ"אָכן גם זה מוסר אלהים" נתכחש ללבבנו ונחרוז את
דמעתנו על כּל קו אור רמיה, את רוחנו נשפּוך על כּל שיש נכר ואת נפשנו נשקע
בּחיק אבן זרה. ובעוד בּשרנו מטפטף דם בּין שיני זוללינו – נאכילם גם אכול
את נשמתנו. בּונים אָנו למנדינו את פּיתום ואת רעמסס וילדינו למו ללבנים.
ובשווע אלינו נפשם מן העצים והאבנים – בּמבוא אָזננו שוועתם תּגווע. ואם
יגדל מבּנינו נשר ועשה כנף – מקננו נשלחהו לנצח. ואם ימריא במרום – לא
אלינו המאורות יוריד. את כּל חמודינו נשכּל ונשאר ערירים. ההוד יאסף
ממעוננו ואהלנו ירושש ו“היה לזוועה ולשממון; אשר לא ידרוך על ספּו
חסד־אלהים וששון־ישע לא ידפּוק בּחלונו”. הלב יצמק ואַבני התּנור בּחורבה
קרות הן. ו“באפרו הצונן החתול יבכּה”. כּכה נשב אבלים ועגומים: “מחוץ סגריר
עולם ובלב עפר ואפר”. זבובי־מות בּחלונות, עכּבישים בּזויות. יללת־הדלות
בּארובּת־העשן ו“כתלי החורבה בּקרה ירעדו”.

וב"קראו לנחשים '' אותה זוועה ואותו שממון: הוטלנו אל
מדבּר ונצמדנו לצחיח סלע. מערומי עולם ומארת אלהים, עתּיקי משדי אדמה שכחנו
“מה מראה הדשא ומה ריחו אַחרי הגשם” ומה חוסן יערות עד ומה צל עץ החיים.
מאכלנו – חצץ, ובצמא נלחך חלמיש. תּפילתנו – לחישת־צפעונים, ותקותנו – רחבי
ישימון. “ונבלו חייכם בּשממון, בּעירום וביובש כּל, ושאַלתּם את נפשכם למות
ובחבלי חייכם תּזעקו”. – – – “ושאלתּם את נפשכם למות ובזוועות חייכם תּמקו”.

ושלש שורות, כּצוויים עזים, ניתּנות לנו:

“קראו לנחשים ויעבירו זעמכם עד קצה האָרץ”,

“קראו לנשרים וישאו זעקתכם עד לב השמים”

ו“קראו לעבים וישאו יגונכם אל רחבי הימים”.





ואם בּ“על השחיטה” הוא מצעק את צעקת יאושו וזעמו לתוך
החלל וכלפּי מעלה, אם שם משתּולל לבּו מכּאב ושגעון עד שמתפּרץ מגרונו:
“אני – לבּי מת ואין עוד תּפילה בשפתי”, אם בּשיר זה הוא אוחז כּשמשון
בּיסודות העולם לזעזעם ולהחריבם בּדם ילד קטן שנקמתו עוד לא ברא השטן, ואם
הוא מזמין את אלהי העולם למשפּט צדק – הרי כשליח צערנו הוא, כּנביא־אסוננו
וכסמל סבלנו וקדושתנו ידבּר וירעים.

ואם בּ“עיר ההרגה” הוא מגלה בעוז־לב שאין כּמותו
ובאַכזריות איומה מטרפת־דעת את כּל פּצעי חיינו וקלון קיומנו בין הגויים,
ואם הוא מרעיד בּשורותיו אלה את עולמנו ומחריד את מצפּון־העולם, וגם כּשהוא
בורח המדבּרה לקרוע את נפשו לעשרה קרעים ולתת את לבבו מאכל לחרון אין־אונים
– הרי אָנו הוא. כּאבנו המגובּש וצערנו הקפוא הוא.

ורעם־זעמו, אם גם בּנו יגע, לא אלינו הוא מכוון ולא אותנו יהמם וידכּא.

אבל בּשיריו שהובאו קודם, וביחוד בּ“הם מתנערים מעפר”
ובשירים אחרים, וביחוד בּ“חוזה, לך בּרח”, אלה השירים, שבּהם יגיע
כּאב־היחיד לידי שיא ושגב, – בּאלה הרי יריבנו אָנו הוא. ומאתּנו יברח
ויבקש הצלה.

בּראשון ישיר לאמר:

ואם אגווע מזה חרון על מפּלת מקדשכם –

יהי מותי דומיה;

אַל תרגיזו עצמותי, אל תטמאו את זכרי

בדמעתכם הרמיה.

שבעה מדורות לגיהינום – הם שרפוני בחיי –

ישרפוני במותי,

קלו את לבי, זרו אפרי, אַךְ ביורת דמעתכם

אַל נא תשפּטו אותי.





ואת השני יסיים בּפשטות מחרדת־לב:

אל נוי אָשוב ואל עמקיו

ואכרות ברית עם שקמי־יער

ואַתם – אַתם מסוס ורקב

ומחר ישא כולכם סער.





ד

מה פּשר ההתנגשות העזה ומה סוד ההתנגדות הקשה בּין שנים אלה שהם אחד?

מאַין הזעם היוקד ולמה התּוכחה האיומה?

כּלום כּך ידבּר הבּן היחיד לאמו השכינה?

וכלום בּזה תתגלה אהבתו הגדולה של משורר־האומה לעמו?

ואָנו – אשר עלינו ירד דבר־הזעם ההורג – למה זה נקבּל את
הצלפות השוט בּחיבּה ובברכה? מדוע נברכהו ונאהבהו בּעד כּל אשר הוכיחנו
והכּנו בשבט־פּיו ובעברת־זעמו?

מה פּשר כּל היחס המופלא הזה?

רמז־מה לפתרון חידה זו גלום בּעצם ההשתּלבות וההתמזגות של
שני האני’ים, שעליהם דובּר למעלה, אבל רק רמז, רק קצה אחד. אולם כּדי
שנמצא גם את הקצה השני ונאחז את החוט בּשני ראשיו – עלינו לעיין בּהופעה
שניה, מאד אופיינית, בּשירת בּיאליק.

הראשונה ידועה כשירת התּוכחה הלאומית.

השניה אינה ידועה כל־כּך, אבל היא ברורה וּודאית למדי – הלא היא שירת התּוכחה העצמית.

הראשונה נראית כּמכוונת להכּות ולהכאיב לזולת, לכלל.

השניה באָה להוקיע את כּאב־הפּנים, את חטא־הנפש, למען התחטא והזדכּך.

הראשונה כאילו מבקשת את הצדק והגבורה, הגאון האנושי והכּבוד הלאומי.

השניה מבקשת את הטוהר הנפשי ואת יפי הנשמה, את יגון היחיד ואת תּפארת־האָדם.

בּראשונה כּאילו יש חטא וענשו.

בּשניה – מלחמת טומאָה וטהרה.

ובפרשה זו, החבויה והסתומה, של יצירת בּיאליק טמון הרבּה מסודו.

*

את שירו “אָבי” יפתּח בּשורות אלה:





מוזר היה אורח חיי ופליאָה נתיבתם,

בּין שערי הטהרה והטומאָה נעו מעגלותם יחד,

התפּלש הקודש בחול והנשגב בנתעב התבוסס.





ולא לאוזן אַחת מוזרים ומופלאים הדברים האלה. הכיצד? מה
מקום לטומאָה, לחלול ולנתעב בּמעגלות־חייו ובמגילת־יצירתו של בּיאליק?
כּלום לא שמענו תמיד בּשירתו את הקול הצלול של מאוויי־לב טהורים ונעלים?
כּלום לא חרדת־קודש נרגיש בּשורותיו העמוקות ובשיריו הרועדים בּאָזננו כּתפילות זכּות?

כּלום לא לחשנו לעצמנו עליו ועל שירתו מה שלחש הוא על זו אשר מכתּב קטן לו כתבה?

גם שירתו הוא היתה, כּדמותה היא לו, זורחת לנו בּאור החמה,
רומזת לנו מכּוכב מרום, קוראת לנו מהלמות לבּנו ורועדת בּרסיס
דמעתנו.

ולפתע פּתאום – מה אָנו שומעים?

אבל האומנם לפתע פּתאום ירד עלינו צל הטומאָה והפּיגולים?

לא. רק לאוזן חדשה וזרה חדשים ומוזרים יהיו הדברים האלה.

עוד שנים רבּות קודם לכן הגיחו אלינו מלים־עקרבּים
ונחשי־דברים מתּוך שיריו. בּזמנים שונים היתה מתרעדת ל“פתע פתאום” בּשירי
בּיאליק אותה נעימה זרה וקשה. אותה נעימה של תּוכחה עצמית, כּמעט של שנאָה
עצמית ורגש פּיגול ותועבה בּיסוד ה“טומאָה” הנלחם בּו בּמעמקיו את מלחמתּו
הרעה בּטהרה.

בּשירים הראשונים יושר על: סגריר וקדרות יתום ושכול,
אַלמנות ודראון, גלות ודלות, רפש עולם, צרצר משורר הדלות וכלב רעב אָסור
בּשלשלת, מצרי שאול, עול ומשא, בּית העוני, מכאוב נעכּר וחיי רקב.

והתּארים הרווחים הם: עצובים דלוחים, עכורים, שוממים, נזעמים, מרים, אַכזרים, אסורים, נאלחים, נמקים, וכיוצא בהם.

כּל העולם נראה לו זולל וסובא אשר יין־עגבים עברו.

והוא יוצא מדעתּו ומתגולל בּקיאו. ומתבּוסס בּבשרו.

ובבּאים – עוד תּועמק אותה הרגשת התּיעוב בּנאלח ובטמא שבּחיים, שבּמציאות.

זוהר העדן המתגלה בשירי הטבע שלו, מתעמם ומתעבּר ונהפך
“פּתע פּתאום” לחושך־שאול. גן העדן נעלם ובמקומו מופיע הגיהינום, כּפי
שיאמר בּ“עם דמדומי החמה”:





(הם) האיים הרחוקים, העולמות הגבוהים

זו בחלומות ראינום;

(ש)עשונו לגרים תחת כל השמים

וחיינו – לגיהינום.





ואש־גיהינום זו היא הבּוערת בּו ומבעירה כאחד את שירי
התּוכחה הלאומיים שלו ושירי התּוכחה העצמית שלו. היא היוקדת בּ“דבר” המכוון
אלינו והיא המלחכת את הנפש בּ“חלפה על פּני”, המכוונת לתוך־תּוכה של
לב־המשורר.

“בּמה אָבוא אל הקודש ואיככה תטהר תפילתי?” – שואל המשורר
בּשיר זה – “ושפתי, אלהים, שוקצה כולה ותּהי כשפת פּיגולים” ומלה
אין בקרבה אשר לא נטמאה עוד עד שרשה,

וניב אין אשר לא התעללו בו שפתים נאלחות

ואין הגיג אשר לא נסחב עוד אל בית הקלון.





ופרשת ההסתּגפות וההתייסרות נמשכת בּאַכזריות בּלתּי־מצויה ובוידויות ממצה.

ואָנו עומדים משתּאים וחרדים למראה אָדם נבחר וחוזה
מתכּפּש בּעפר כּאיוב ומנשק את שוטו, שהוא מצליף בּו על עצמו, בּדבקות
מסתּורית.

את יוניו הזכּות שילח לעת בּוקר השמימה ולעת ערב שבו – “והנן עורבים מלומדי אַשפּתות”.

בּגרונם – צווחה נתעבה ובפיהם – בּשר נבלה.

והמלים שאפפוהו וכתּרוהו הן – תּופפות “כּעדת קדשות”,
עדייהן – עדיי־שוא ו“מתיפיפות בּחן־רמיה”. בּעצמותן – רקב
הזימה

ובכנפיהן ילדי נאפופים, ממזרי עט ורעיון,

עתק ושחץ כולם, לשון רהב ולב נבוב





וגרף בּיבים יש ושפך עביטים ובואש.

תּמיהני אם יש עוד בּשירי משורר אַחר הבּעה מלאָה ומופלגת
כּזו לרגש התּיעוב העצמי והטומאָה הפּנימית; ואם החוטא היותר גדול בּספרות
העולם היה מוכן ומזומן, וגם מוכשר, להוקיע לעיני העולם את נפשו בּערייה כזו
ובהתנקמות עצמית כּזו.

ומה שהגיע למרום, או לעומק, קצו בּשיר זה יש בּמידה רבּה
וגדושה גם בּ “לא הראני אלהים” (“בּזוי ומנואָץ, זעום אלהים ואָדם,
שנוא חבר ופליט משפּחה, בּתוך מכלא נטוש, על אלומת תּבן, את נפשי,
חללה וטמאָה, אפּח”), גם ב“מי אני ומה אני” (“ודבר לא אבקש בּלתּי
אם אבן אַחת למראשותי, אבן חורבה, פּגר אבנים אשר הופך אין לו – – –
אותו אחבוק, אליו אצמד, אסגור עיני ואקפּא”) וגם ו“ויהי מי האיש”
(פדיון לחרפּת חיי וכיפּורים לקלון ענותי ו“דברי המרורות” שלו
יבואו “כזפת בּוערה בעצמותיו” של הבּא אַחריו) להכות לבו בשגעון ולהעלות
ממעמקיו שאגת נצלה חי על גחליו.





שאגה זו, של נצלה חי על גחליו, עולה אלינו משיריו
ומזעזעתנו עד היסוד. לא רק מעצם־כּחה־ואמתּה – כִּי משורר אמת שאַג את
השאָגה – כי אם גם משום שאָזננו היתה אטומה לה ולא הרגשנו בה.

כּל הימים שבּחנו את כּחו ואת עוזו, את כּבודו ואת עשרו –
אַך כּלל לא שמנו לב לחרפּת חייו ולקלון ענותו. מיסורי־השאול שלו
העלמנו לגמרי את עינינו ואת שאגת הנצלה חי על גחליו לא שמענו.

ודבר זה שופך אור מיוחד לא רק על שיריו אלה, כּי אם על כּל שירתו.

וקצה זה, הפּרטי והפּנימי, החבוי והנסתּר, אם יאחז בּקצה
האַחר, הכּללי והחיצוני, הגלוי, והמפורש, זה המתגלה בשירי־הזעם הלאומיים
שלו – והיו לאחד, למעגל־קסם אשר מתּוכו ומרכּזו תציץ אלינו, בּאור מבריק,
נשמתו העמוקה והסובלת של בּיאליק זו שערגה כל ימיה לגאולה ולשלמות, לטהרה
ולקדושה.

וכשם שינקה שירת־התּוכחה שלו ממקור שאיפתו לכח ולאמת, כּן ינקה שירת־התחטאותו (בּמובן הכּפול) ממקור עריגתו לנעלה ולקדוש.

ולא מקרה הוא זה, שבּכל אלה השירים, אשר בּהם הוקיע את קלון ענותו, היה לבסוף מבריק גם הרמז לכבוד־גאולתו, לאור־טהרתו.

בּ“מי אני ומה אני” תּופיע העב הקטנה במרום – זו העב
הידועה לנו כל־כּך והחביבה עליו כל־כּך – ותתבּונן בּו, בּאָחיה,
מימי־הילדות הרחוקים. אָמנם, אין עוד כּל מעשה מצדה, אבל בּשליחת־מרום זו
נרמזת בּשורת־מה.

וב" ויהי מי האיש" הוא כבר יבטח ולא יפחד: האיש שיבוא
אַחריו, אם יבין ולא יבין לכל הגיגו – להמון־לבּו לא יבוז ובמכאוב נפשו לא
יתעלל.

ואם גם בּ“והיה כי תמצאו” ו“צנח לו זלזל” עוד אין הרמז
הבּרור על הגאולה ועל ההזדכּכות שתּבוא – יש כּבר בּעצם רינתם הפּנימית
וביפיים הנוגה והמשקיט משהו מן הנצחון העתיד לבוא.

וב“יהי חלקי עמכם”, “אחד אחד ובאין רואה” וב“חלפה על
פּני”, בּסופו, יש כּבר גרעין התּשובה על השאלה, הכּיפּורים והשכר על כּל
החטא והסבל, אשר בּאו על הנפש הגדולה.





ה

אל צפּרי השדה אצא, המצפצפות לפנות בוקר,

או אָקומה, אלכה לי אל הילדים, המשחקים לתומם בשער,

אָבוא אתערב בקהלם, אאלף שיחם ולהגם –

וטהרתי מרוח פּיהם, ובנקיונם ארחץ שפתי.





זה פתח התּשובה, זה רמז הגאולה.

בּ“שירים הלאומיים” הרחיק נדוד ל“מתי מדבּר” ול“מגילת
האש”, הוא הלך לראשונים, חתר ל“גבולות אין גבולות, מקום ההפכים יתאַחדו
בשרשם”, ואָמנם הוא עד השרשים הגיע ושם מצא את התּרופה למכּת הגלות, הדלות,
החלאָה והזוהמה וכל הנלווה אליהן.

ובשירי־נפשו הרחיק נדוד למקור היש האנושי, לראשית היותו, לחזון הילדות האחד והיחיד, לבוקר חייו.

אור ראשון של בּוקר זה נתגלה בשירי האור והזוהר שלו, בּ“צפרירים” וב“משירי החורף”, בּ“זוהר” וב“הבּרכה”.

ואור שני שלו, זה אור החוזר, נתגלה בעוז חדש, ובכוסף
לא־ישוער, בּשירו “אחד אחד ובאין רואה”, שיר שאין דומה לו בּטהרו
ובעמקו.

(זו דרכּו בכלל – דרך ההתעגלות וההשתּלמות: שיריו
האַבטובּיוגראפיים הראשונים נעו, נעו במעגלם עד שנסתּיימו בּ“אָבי”,
“אַלמנות”, “שבעה” ו“הפּרידה”, שירת ה“צפרירים” נשתּלבה בשירת “הזוהר”
ושתּיהן נשפּכו לתוך “הבּרכה” ונשתּבּרו למכתּות כּתם וקסם בּ“משירי החורף”
ושירי האהבה נתקפּלו לפקעת־פּלא ב“מגילת־האש” ושיר בית־המדרש בּ“המתמיד” –
ורבּים הדברים).

מנהמת לבּו ומעומק הוויתו יתפּלל:

אהה, לוא אַךְ הפעם ולוא רק עד־אַרגיעה

ישנה נא אלי בכל יקרו חזון קדמת ילדותי

ובוקר חיי יעברני במלוא מתקו הראשון.





והוא רואה: בּאחד המקומות, בּחיק תּבל ובאוצר עולם, בּמקום
לא יכּחד מאום ולא ימחו עקבות דבר, שמורה עד היום בּעינה ובעצם־תּומה,
כּחותם על ימין עליון, דמות ילדותו הקדושה. שם – עפר שרשו, מעין רוחו, נעים
געגועיו והגיוניו.





פּנת יקרת לי על פּני תבל ותרומת עפרות ארץ;

אין רענן לי מירק דשאו ואין מתוק לי מתכלת שמיו;

זכרו כיין הטוב לא יפוג לעד מדמי

ובלבי ילבין נצח זוךְ שלגו הראשון. –





ובאהבה רבּה וענוגה, ובחוטים דקים מן הדקים, הוא שוזר ורוקם שוב את רקמת־הפּלא של החזון אשר היה.

אָמנם, הוא יודע יפה, כּי “רק אַחת ישתּ האָדם מכּוס הזהב
וחזון זיו וזוהר לא יקום לאיש פּעמים”, ובכל זה אינו זז מן התּקוה ואינו חת
מן התּפילה להשנות המחזה.

כּי לו אין הגילוי הזה, שבּ“הבּרכה” הוא קרוי גילוי־אליהו,
רק גילוי חזון־הילדות אשר חלף, כּי אם חזון כּל חייו ויצירתו. זהו גילוי
הגילוי, הראשון, המקורי.

בּ“הבּרכה” יושר עליו בּ“שפת אלים חרישית”, בּקסמים,
תּמונות הוד וצבא חזיונות, בּלשון אשר בּה “יתוודע אל לבחירי לבּו” – ופה,
לאַחר שנים וגלגולים והתחטאות והזדכּכות, תּקום דמות מושקפת בּטוהר־בּדלחה,
כּאשר חרתתּה מאָז אצבּע אלהים נעלמה בנפשו של המשורר, תּמימה כהיותה,
שוקטת אל זהריה יומם ואל רזי רזיה לילה, נוצרת רוח אַפּו הטהור ושומרת חררת
קדשו.

לפנים היתה העין, אשר בּה הבּיט לתוך העולם הנסתּר, העולם השני, קרויה “ברכה”, עתּה היא קרויה “דמות ילדותי הקדושה”.

בּראשונה ראָה בפּעם הראשונה את סוד החיים בּהשתּקפותם.

בּשניה ראָה בפּעם השניה את סוד היצירה בּהזדכּכותה.

בּראשונה עמד כּעלם נרעש ונפחד מפּני הוד השלווה והזוך שבּ“עולם ההפוך”, בּתוך הבּרכה המוצנעת.

בּשניה עמד כּאיש מלא תמהון אלהים וכאב אנושי ויגון וועד בּפני החידה הגדולה והקוסמת שבּ“עולם הישר” המשתּקף בּיצירה.

כּאָז כּן עתּה הוא עומד נפעם לפני גן נעול וחתום, זרוע חידות ופלאים. וכאָז כּן עתּה – ראה פלא! – העולם פּלאי בּטהרו!

הוא מתפּלל לפלא הגילוי – והפּלא אתּו.

כּי אוי לו לאיש המתפּלל לד': “ורוח קדשך אַל תּקח ממני!” – ורוח קדשו כבר נלקחה ממנו.

ואַשרי האיש המתפּלל לד': “ורוח קדשך אַל תּקח ממני” והוא כולו בוער ומזהיר בּאותה שעה מרוח־הקודש.

בּיאליק התפּלל בּשירים אלה על השנות החזון לא בשעה שהחזון
חלף וגז, אלא בשעה שאותו חזון־פּלא אָחז בּציצית ראשו ובנימי לבּו ויעשהו
דמות מזהרת בּאורה הפּנימי.

אפשר שלשם כּך החטיא את עצמו כל־כּך בּשיריו הקודמים,
כּדי שיוכל לחטא את עצמו הפּעם. אפשר שלשם כּך סכסך את יצריו בו והעמיק
את יסוריו, קרא למלחמה בתוך לבּו, ערבּב אור בּחושך, טהרה בטומאָה, למען
יהיה הנצחון גדול יותר ולמען תּהיה העליה חרוצה יותר.

בּיאליק לא היה משורר־מישורים, שהכּל ישר בּו והשלום על
מכונו תּמיד. אלמלי היה כך – לא היה מגרה כל־כּך, לא היה גדול
כּל־כּך.

רק מי שרואה את הגיהינום בּחייו יכול להגיע לגן־העדן ורק
מי שיכול להעיד על עצמו ששפתו שוקצה כולה ותּהי כשפת פּיגולים והוא נתעב
ונאלח על נפשו, יכול להגיע לזוך וטוהר כּזה שבּ“אחד אחד” – עת לבבו
ככנור־פּלאים יהמה ובעיניו תזרח הדמעה.

כּי אם גם יאמר בּמקום אחד: ושירת הזוהר לנצח נדמה – ימהר
ויוסיף: אַך עמוק בּלבּי כּמוס עמי הד קולה. ואם יקרה לא פעם והאור יחדל
מזרוח בּזהרו הגלוי, נזכּור נא את אשר אָמר, כּי “בתוך בּבות־עיני שמרתּי
זיו אורה”. ואם יקוץ בּחייו מפּני התּוכחה לעקשי הלב ולאטומי האוזן – יש
עוד ענווי־עולם ואלמי־נפש, צנועי הגות ועלילה וחולמים נעלמים, ממעטי דברים
ומרבּי תפארת.

אלה הם חבריו ובקהלם ייחד כּבודו ולהם יאמר: יהי חלקי עמכם!

הם הם בּבואָתו ומפרשי לבּו, הם דמותו היותר נאצלת והיותר שקופה.

וכה ישיר עליהם:

גנוזה חמדת רוחכם בתוככם כפנינה בקרקע ימים,

וסגולותיכם, כגרגרי יער, בחביון צללים תפרינה.

לבבכם – היכל הקודש, ושפתיכם – שעריו הסגורים,

* * *

אמני השתיקה היפה וכהני דממת אלהים.

פּה לא רק עמקות הראייה ודקות הבּיטוי שובות את לבּנו, כּי אם גם, או בעיקר, הנגיעה הישרה בקודש־הקדשים של נפש האָדם והעולם.

יופי ותפארת, אמונה וטוהר רועפים מן הישות הנפלאָה “כּערוף משמים תּכלת וצללים מיער רענן”.

כּך נלחם מבּפנים משורר האמת בּכחות־התּוהו־והאופל שאָרבו
לו, כּלכל גדל־רוח, ואת המלחמה העזה והממרקת עטר בּנצחונו הגדול, נצחון
האור והיופי, אור החזון ויפי הקדושה.

עתרת־כּחות היתה בו, עתות כּזו שלב אָדם היה צר מהכילה
(“וצר לו בחזה ומחשב הרוס את קירות הלב מהתאַפּק ועוז”), ובפטישו הגדול
הכּה ורקע, חטב וחצב – מכּל צד ולכל צד. ניצוצות נתּזו וזיקים עפו. פּעם
נתגלו בשירי זעם ותוכחה, שירדו כגחלי אש על ראש העם ופעם התפּרצו
באנקות־יאוש־ותפילה על טומאָתו הוא ועל חטאתו הוא. פּעם נחצבו מתּחת ידי
האָמן־הפּסל תּמונות־שיש מחוטבות של יופי ארצי, של צהלת־טבע ופעם נתבּדלחו
ונוצרו ציורי־זוהר וטוהר שעין לא ראתה.

וכולם בּני אָב אחד הם, אשר עולם אחד לו ושמש אַחת לו ושיר אחד לו.





ו

אַחדות זו, הפּנימית ומהותית, מתגלה בכל בּרכתה בּכל
הדברים שלו, אפילו באלה הנראים לנו כּהופעות־לואי ולא כתחנות־מרכּז
בּדרך־המלך של יצירתו.

מסותיו בּעניני לשון ותרבּות, בּיחוד “הלכה ואגדה”, אוצרות
בּתוך פּסוקיהן ושורותיהן הרבּה מעושר־השירה. המחשבות מתפּשטות מלבושן
החמרי ומתגלות בּברק־שירתן, והרעיון העיקרי מכניע אותך לא רק
בּברזל־הגיונו, כּי אם גם בּזהב־חזונו.

שם, בּשרשים, מפכּים מעיינות זה בתוך זה, זה לתוך זה, מתמזגים ומתנשקים. אחד אוהב את חברו ואחד מעשיר את חברו.

וכן מופיע מ“סתרו” זרם האגדה. קודם – בּצורה למודית־מדעית,
אשר נתנה את מתּנה־הגדול־לדורות בּ“ספר האגדה”. אַחר כּך בּאות אגדות מלכי
ישראל, דוד ושלמה, שכּונסו לתוך הספר “ויהי היום”.

בּאלה מתאַחדות השירה והחכמה, השירה והמלכות (שירת־המלכים
של מלך־השירה!), המגיעות לשיאָן בּ“אגדת שלשה ואַרבּעה”. פּה יש מיצוי חדש,
גם מצד הצורה והלשון וגם מצד התּוכן והענין.

מלאכת־המחשבת של האגדה העברית המזרחית, מרעישה
בּעושר־צליליה ובעומק־צבעיה, בּציוריותה הגדושה ובסמליותה
רבּת־הזרמים.

הדברים האלה, שנוצרו בתקופות־חיים שונות ובמצבי־נפש שונים,
נראים בְתפיסה ראשונה כּמהלך חדש,כּגילוי שני של יצירה, אבל המתעמק בּהם
והטועם טעימה נאמנה מיינם, נוכח עד מהרה שרוח־קודש אַחת הביאתם לעולם, כּי
אָב אחד יצרם.

ואפילו ה“שירים ופזמונות לילדים”, השרים על הילדות בּאופן
תּמים ופשוט ובלתּי־סמלי, אַף הם נאחזים ומשתּלבים יפה בּעץ־חיים־ושירה זה,
הקרוי “יצירת בּיאליק”.

היפּלא מעתּה שמשורר הזוהר היה בעת ובעונה אַחת גם משורר
האופל? שמשורר הרעם והזעם היה גם משורר החן והחסד? שמשורר האומה היה גם
משורר היחיד בּאומה? שמשורר המוכיח בּדין היה גם המשורר המנחם
בּרחמים?

משחק האורות והצבעים, ההפכים השונים והיצרים המתנגדים – משחק זה מקבּל מעתּה משמעות מאד עמוקה ומאד נעלה.

ממעמקים יקרא אלינו משורר גדול. ואָנו בלב חרד ומלא נענה לו.





ז

הנאמנות הגדולה והעמוקה, המיוחדת לביאליק בּיחס לעצמו
וביחס לעמו, בּיחס לאָדם וביחס לטבע, היא שמוסיפה כח־הוכחה מיוחד לכל מה
שכּתב, על כּל מה ששר.

ראינו ונוכחנו לא פעם, שאם איזה חזון או חזות, איזה רעיון
או הלך־נפש, אפילו צירוף או ניב, משפּט או מלה נשתּררו על רוחו ונשתּכּנו
בלבּו, לא ימושו ממנו עד אם מצאו את תּיקונם השלם.

בּעולמו אין עוברי־אורח אַרעיים, שאין יודע מאַין בּאו ולאָן ילכו. הכּל מושרש עמוק בּקרקעו ואינו נעקר על נקלה.

דרכּו – דרך המעגל, מן החוץ אל הפּנים, עגול בּתוך עגול, עין בּתוך עין.

ואם נחקור ונמנה את הציורים והתּמונות, ההשוואות
והבּיטויים החביבים עליו, נראה עד כּמה הם חוזרים ונשנים בּשירים שונים
משלו, מדעת או שלא מדעת, בּמשמעות זו או אַחרת, בּכוונה זו או אַחרת.

כּל שיר שלו הוא כּחוט שלוח מעומק־הוויתו לתוך חלל העולם
והוא מבקש את אָחיו ובמצאו אותו יתאַחד אתּו והיה לפקעת, אבל לא יאבד בּה.
לא יארכו הימים ושוב יתבּדל ויצא חוט זה לבקש עוד, להאָחז בּאַחים אחרים,
הצמאים כּמותו להזדווגות, להתקשרות ולהתמזגות.

וכן ישתּזר חוט אחד כּמה וכמה פעמים בּרקמות שונות
בּאַווירים שונים, שתי וערב ובחשרת צבעים, ולנגד עינינו יקום ויהיה מרקם
מיוחד בּמינו. גוונים ששים עושים אותו ססגוני. אורות צוהלים עושים אותו
צהל־אור.

כּן נראה אותו שר פּעם משירי החורף ושר עוד פּעם משירי
החורף. בּראשונים לא מיצה את הצבעים ויחזור אליהם בּשנית – ויהפך לו הענין
חג.

בּאלה שירי החורף, פּרשה שניה, נתגלתה יכלתּו בּכל בּרכתה
ועוזה. יש בּהם בּרק וצחצוח מסנוורי עינים. יש בּהם לובן כּזה שאינו ניתּן
עוד לציור, אלא לפיסול. העין והאוזן מוקסמות כּאַחת והתלהטות היש הבּריא,
החסון, מגיעה למרום־קצה. אש ועשת. קור וחום. בּרזל יצוק בּדם. שרירים
מתוחים להתפּקע.

בּיאליק לא עמד בּאמצע דרכּו. הוא חתר לקצה היכולת.

וכן בּשירי הזוהר והבּרכה – כּפי שכּבר נרמז למעלה.

ו“הרהורי לילה” מתגלגלים ומתמזגים בּ“רזי לילה”.

והגוזל הרך של “לבדי”, שהוא הוא “המתמיד”, שב אַחר שנים ומופיע “לפני ארון הספרים”.

וגעגועי האהבה של “אַיך” רועדים בּ“מגילת האש” ו“אם ישאַל
המלאך” מכניסנו ל“הכניסיני” (שם: “אַך שיר אחד לא ידעה – שיר עלומים
ואהבה”, ופה: “אומרים, יש בּעולם – היכן נעורי? אומרים, אהבה יש בּעולם –
מה זאת אהבה?”).

“אָנכי לא שכחתּי!” – קורא המשורר בּשירו “לפני ארון הספרים”.

לא. בּיאליק אינו שוכח. כּל גרעיני־ימיו וכל
זרעי־חזיונותיו טמונים בּו, רועדים בּו, חיים ומתפּתּחים, משתּנים
ומתרווים, וגדלים וצומחים ופורחים בּלי־הרף.

“אָנכי פּלוני” – קורא הוא אל הספרים אשר שב אליהם משוט אל איי נכר – “בּן חיקכם”.

הוא – הבּן הנאמן. האחד והיחיד. בּן החיק.

“בּעלית קיר, בּתוך בּית־מדרש שומם אני הייתי אַחרון
לאַחרונים, על שפתי פּרפרה ומתה תפילת אָבות”, והוא הולך ומספּר את פּרשת
נדודיו וגלגוליו, לאַחר שהסער, סער הזמן, הוציאו, את בּן השכינה, מתּחת
כּנפיה והשליכו ברשות הלילה ומחשכּיו. הוא גשש במחילות עפר, חפר יום ולילה
את הקברים, “חפור והלוך לבקש שפוני חיים מחוץ לגבול שרשיהם
ומתּחתּם”.

ועתּה, אַחרי חליפות עתּים –

ואני קמוט מצח כבר וקמוט הנפש

והנה גלגל חיי החזירני.





כּך חוזר הוא הגלגל – ומחזיר את בּנו הנאמן למקורו, אשר לעולם לא יוכל להעקר ממנו ולבגוד בּו.

הדמות שנחתמה בלבּו בּבוקר חייו נשארה חתומה שם לעולם.

ומ“על סף בּית המדרש” משנת תּרנ“ד ועד “לפני ארון ארון
הספרים” משנת תּר”ע נמשכת דרך אַחת ארוכּה וישרה. בּאמצעה – המצבה הגדולה
והנהדרה של “המתמיד”, זו האוצרת בּתוכה ים של געגועים וצלילי יגון
וכלות־נפש. ולצרה כּמה וכמה ציונים גדולים וקטנים. אבל הדרך אַחת היא, אַחת
וישרה.

ובה ילך, מלא יגון, אהבה, געגועים ואור עליון, המשורר הישר בּמשוררים, החוזה הגדול של דורנו.

הוא הלך בּה גם כּשסר, למראית עין, לשבילים. אַף בּשעה
שאָמר: “הישר בּשבילים – העקום”. אַף בּשעה שבּא “באחד הזמנים עד מקום –
אין זמן ומקום”. אַף כּשעמד על מפתּן הבּלימה ואפילו בשעה שבּדד התחבּט
בּאופל ורוצץ את ראשו אל כּתלו.

נאמנותו עמדה לו והאירה לו ככוכב את דרכּו.

לא לחנם יחבּב כּל־כּך את העב התּועה בשמים ואת הכּוכב המרמז לו מלמעלה.

אלה שתּי הדמויות אינן אַרעיות בּשירתו.

העב הלבנה, הזכּה והנחמדה, נישאת על שמיו תמיד ומשווה לו יופי מיוחד.

ואַילת השחר זורחת בּצניעות יגונה על שירתו – לעולם.

מתּהום נפשו העמוקה לאין חקר העלה לנו שירת־עוז־ופאר שכּמותה לא שמענו ולא טעמנו זה דורות.

ונלך אַחריו ואַחריה. אַחרי המשורר ושירתו.

וממרחקי דורות ועמקי זמנים דמויות אַדירות־בּקדושה
ונוראות־הוד של חוזים, נביאים ומשוררי־קודש הולכות לקראתו, מושיטות לו ידים
ומקבּלות אותו בּאהבה וברינה:

– חיים נחמן בּיאליק, אָחינו אָתּה!










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41436