מְגִלַּת אסתּר



	
	מְגִלַּת אסתּר
	







מגילת אסתּר היא החמישית והאחרונה למגילות, לא רק
מבּחינת־המספר, כי אם גם מבּחינת־המעלה. אין בּה מעושר־הצבעים ומלהט־השירה
של “שיר־השירים” ואין בּה מרוויון־היופי ומתּום הסיפּור של “רות”, אין בּה
מעומק־היגון ומשקיעת־החורבּן של “איכה” ואין בּה מחכמת־החיים ומשלוות־הצער
של “קוהלת”. ובכללן עולות ארבע המגילות הקודמות על אחותן האחרונה באווירתן
הנעלה, בּמזגן המוסרי ובשלימותן הספרותית.1

מגילת אסתּר נכתּבה מתוך הלך־רוח אחר, קל יותר ועממי יותר.
אין בּה הפּתּוס התּנ״כי, המכניע את הלב ואין בּה אותה הרגשת־קדושה,
הממלאָה את שאר הספרים של כּתבי־הקודש. ולא פעם מורגשת נעימה הומורית
בּדברים, ואפילו ברגעים שבּהם נחתך גורלם של יחידים ועמים לחיים ולמות. גם
אָז אין מרגישים בּיד החזקה של הגורל.

ושתּי המלכּה, האהובה על המלך, נופלת קרבּן משום מיאונה
לבוא בכתר המלכות ולהראות העמים והשרים את יפיה. והדבר הזה נעשה דווקא לא
על דעת המלך לבדו, כּי־אם בּעצת החכמים, יודעי העתּים, היושבים ראשונה
במלכות.

בּני־ישראל בּפרס ובכל מדינותיה נמסרים בּידי המן לעשות
בּהם כּטוב בּעיניו. ומבּלי חקור הרבּה מי ומי הוא העם המפוזר והמפורד, ומה
חטאו, גוזר אחשורוש גזירת כּליה עליהם “להרוג ולאבּד את כּל היהודים מנער
ועד זקן טף ונשים ביום אחד – – – ושללם לבוז”.

וכן נחתך גם גורל המן, יד ימינו של המלך, בּאופן מר ונמהר.
אותו פרק ז,, המכיל עשרה פּסוקים והפּותח בּישיבת המלך והמן כּידידים
בּמשתּה־היין של אסתּר, נגמר בפסוק הידוע, המפתּיע בּפתאומיותו והמפליא
בקיצורו: “ויתלו את המן על העץ אשר הכין למרדכי וחמת המלך שככה”.

ולבסוף, כּשנוחלת אסתּר את נצחונה הגדול על המן, אומר לה
המלך: “כּתבו על היהודים כּטוב בּעיניכם בּשם המלך וחתמו בטבּעת המלך”. שוב
אנו רואים את אחשורוש שוכח את ידידיו הקודמים ופתגמיו ודתיו, שנתן להם בּיד
רחבה כּאוות־לבבם, ונותן את אמונו הבּלתּי־מוגבּל במתנגדיהם.

ולא נחה דעתּו של המספּר, הפּזרן הגדול של חיי־אָדם, האוהב
את הפּעולה הדחופה ואת המידה הגדושה של נקמה, עד שיספּר לנו במרוצתו:
״ויאמר המלך לאסתּר המלכּה: בּשושן הבּירה הרגו היהודים ואבּד חמש מאות איש
ואת עשרת בני המן, בּשאָר מדינות המלך מה עשו? ומה שאלתך וינתן לך ומה
בּקשתך עוד ותעש?"

מספר חמש מאות איש הרוגים אינו מספּיק, כנראה, למלך.

ועל זה משיבה אסתּר בּפשטות מיוחדת בּמינה ובקרירות לב
בּלתּי־יהודית: “אם על המלך טוב ינתן גם מחר ליהודים אשר בּשושן לעשות כּדת
היום, ואת עשרת בּני המן יתלו על העץ”.

ואם גם בּזה לא די, ימהר המספּר לספּר, שהרגו היהודים בּשונאיהם “חמשה ושבעים אלף ובבּזה לא שלחו את ידם”.

בּקווים אלה, שהם קלים יותר מדי ואינם מתאימים לא לרוח
ישראל ולא לרוח התנ״ך, הרגישו החכמים, שהתנגדו להכנסת המגילה לכתבי הקודש.
והדבר המעניין ביותר הוא, שאין שם ה׳ נזכר בּמגילה זו אפילו פעם אחת. וגם
בּפסוק י״ד המהולל שבּפרק ד׳, מקום שם מתחנן ממש שם אלהים להזכר, אף שם אין
הוא נזכּר. אומר הכּתוב: “אם החרש תּחרישי בעת הזאת רווח והצלה יעמוד
ליהודים ממקום אחר, ואתּ ובית אביך תּאבדו…” פּסוק עז הוא, שיש בּו מכּוח
ההוכחה הנבואית, אבל שם ה׳ אינו נזכּר בּו. רווח והצלה יעמוד ליהודים ממקום
אחר. מה הוא והיכן הוא ״מקום אחר״ זה? אנו מבינים מדעתּנו את הדבר, אבל
מחבּר המגילה לא רצה לגלות לנו את הסוד. וודאי היה טעמו אתּו.

ומטעם זה, המרומז בּכמה וכמה דרכי ביטוי של המגילה
ופרטי־ציור־וסיפּור שלה, וכן בתפיסתו וגישתו של מחבּרה, יש לראות את היצירה
הזאת כּיצירת־שעשועים, כּסיפּור־עם העשוי לבדח. כּן הראה העברי הקדמון את
כּשרונו המיוחד, ללעוג לאויביו ולנצחם בּצחוק. לכאורה, יש בּו בּסיפור זה
חומר־לטראגדיה. זו היא ההופעה הראשונה של שנאת־ישראל המדינית, המאורגנת
ו,,המדעית", על בּמת חיינו. ועם כּל זה אין המספּר נבהל למראה ההופעה הזאת
ואין הוא מאבּד את שיווי־משקלו, ונהפוך הוא: מנוחת־נפש מיוחדת מציינת אותו
ואת דבריו. הוא נותן לנו את המצע הגיאוגראפי־היסטורי, את צבע המקום, את
סיפּור המעשה על מלך ומלכּה, על שרי מדינות ופרתּמים, על אחשדרפּנים
וסריסים. ורק לאחר שהוא גומר את ענין הסיפּור והציור הכּללי הוא ניגש לעצם
המעשה, המעניין אותנו ביותר.

הוא נכנס לפרטי־פרטים של מנהגי פרס ומדי, הוא מתאר לנו
בפרוטרוט את גינת בּיתן המלך, את השתיה כדת, את בּית הנשים וסריסיו, את דבר
תּמרוקי הנשים (“ששה חדשים בּשמן המור וששה חדשים בּבשמים ובתמרוקי
הנשים”). הוא נותן לנו פּרק מאלף מחייה המדיניים, הציבּוריים והמשפּחתּיים
של מלכות פּרס ומדי. אָנו רואים את החיכּוכים והתּככים שבּחצר־המלך ומסביב
לה. שני סריסים (בגתן ותרש) מתנקשים בנפש המלך ומרדכי מצילו מידם. גם ענין
ושתי הוא ענין של התנקשות, מצד חותנתּה, אם המלך. ושנאת המן למרדכי וודאי
יש גם לה שורש אישי מדיני, ולא רק גזעי־יהודי. וכן אָנו לומדים מענין ושתּי
גם פּרק בּהלכות זכויות הנשים. המלך עשה משתּה. וגם המלכּה עשתה משתּה.
אותן הזכויות שניתנו לגברים נהנות מהן גם הנשים. רצה המלך שתבוא מלכּתו כדי
שיוכל להתפאר בּיפיה בּפני העמים והשרים, אך המלכּה הגאה, והשומרת על
זכויותיה, אינה בּאָה בדבר המלך. והדבר נעשה ענין לסוד היועצים של המלוכה.
אין זה ענין שבּין איש לאשתּו, אַף כי האיש מלך והאשה מלכּה, כּי אם ענין
לכל העם, לכל העמים. ממוכן, דבּרם של השרים היושבים ראשונה במלכות, אומר
לפני המלך: “לא על המלך לבדו עוותה ושתּי המלכּה, כּי על כּל השרים ועל כּל
העמים אשר בּכל מדינות המלך אחשורוש”.

יראים הם שמא יקופּח לזכויות הגברים: “כּי יצא דבר־המלכּה
על כּל הנשים להבזות בּעליהן בּעיניהן בּאָמרם: המלך אחשורוש אָמר להביא את
ושתּי המלכּה לפניו ולא באָה – – – וכדי בזיון וקצף”. רוצים הם השרים שיהיה
“כל איש שורר בּביתו ומדבר כּלשון עמו”.

וכן אָנו רואים ממגילה זו, שאותו מלך אדיר אחשורוש שגורל
כּל נתיניו היה בידיו, היה מתנהג בּאופן חוקי בּרוב הדברים, אם לא בכולם.
הוא מתייעץ עם שריו בּכל ענין חשוב. הכּל נעשה “כּדת”.

בּענין ושתּי שאל המלך את השרים ״כּדת מה לעשות?" והשרים,
הרוצים להבטיח לעצמם שיהיה תוקף להחלטתם, מבקשים שיצא דבר־המלכות ויכתב
בּדתי פרס ומדי, ונשמע פּתגם (כּלומר: חוק) המלך. ועל הכּל נשלחים
ספרים למדינות, ואל כּל מדינה ומדינה ככתבה ואל עם ועם כּלשונו.

פּה מתגלה לפנינו לא רק דרך דימוקראטית לשלטון מן הבּחינה
המדינית, כי אם גם מן הבּחינה הלאומית. אבטונומיה ניתּנת לכל עם לדבּר
בּלשונו. והכּול נעשה כדת. אפילו השתיה כדת – אין אונס.

ובכל זה בא ויהי הדבר, שעליו מסופּר במגילה, ושבּזכותו קנתה לה חיי־עולם בּתולדות־ישראל.

בּ

זו היתה ההופעה הראשונה והגדולה של שנאת־ישראל בּעולם. וכל
הפּרטים המפורטים בּמגילה, והמספּרים על שלטון מונארכיסטי דימוקראטי ועל
שוויון־הזכויות של כּל עמי פּרס ומדי, מוסיפים עוז מיוחד לעצם
הענין.

כּי יש בּזה מופת למצבנו בעולם: גם בּארצות שיש בּהן דת
ודין, ויושבים בּהן עמים מעמים שונים הנהנים מזכויותיהן, גם שם אין מצב
היהודים בּטוח והם צפויים לסכּנת־כּליון.

הפּיזור של היהודים והשינוי של דתיהם מפחידים את המן, שהוא
אבי אבות השנאה לישראל. “ישנו עם אחד מפוזר ומפורד בין העמים – – – ודתיהם
שונות מכּל עם– – –” ולפיכך “אין שווה להניחם”.

בּפסוק עתּיק ותמים זה טמונה הפּילוסופיה של שנאת ישראל,
והמן, בּעל התּכנית הרחבה ובעל השיטה המתמדת, זה שידע את תּכליתו וחתר אליה
בכל כּוחו, נעשה הסמל של כּל שונאי ישראל, למימיו עד ימינו. המן הרשע הוא
דמות־נצח בּתולדות־ישראל ובתולדות־העולם.

מחבּר המגילה אינו מרבּה לצייר את הנפשות הפּועלות
בּיצירתו, אבל דמויותיהן חיות הרבּה יותר מכּמה וכמה דמויות אחרות
בּכתבי־הקודש. ולכל אחד מהן יש תּואר. אחשורוש מלך טיפּש, המן רשע,
מרדכי צדיק ואסתּר המלכּה יפת־תּואר (“המשולה לאיילת השחר”, לפי
האגדה). וגם חרבונה, שהוא דמות צדדית, זכור לטוב. ואפילו ויזתא, בּנו הצעיר
של המן, נעשה “שם דבר”.

דמויות אלה חיות עד היום בּזכות שני דברים: א) המחבּר לא
עסק בציורן, כּי אם תּאר אותן בּפעולתן, וזו נחרתה בלב, וב) כּל אחת מהן
היא סמל. ובמשך ההיסטוריה הארוכּה שלנו לבשו עוז נוסף, חיות נוספת
ורעננות חדשה. הסיפּור של מגילת אסתּר חי וקיים עד היום, ואתּו חיים גם
גבּוריו.

אחשורוש הוא סמל המלך חלוש־האופי, שאין בּו חכמה ואין
בּו כוח למלוך. הוא מוכן ומזומן להסיר את טבּעתּו ולתתּה לצורר, לנוכל,
לאיש התככים והמזימה, שיעשה כּטוב בּעיניו, ובלבד שיסיר מעליו את העול
הכּבד של מנהיגות מדינית, של אחריות ציבּורית. ובנפול הנופל הוא מוכן להסיר
את טבּעתּו ולעשות את רצון הכּוח שכּנגד. וכן הוא חותם בטבּעתּו כּתב שני,
המתנגד כּולו לראשון. הוא נפעל ולא פּועל, הוא כּוח כּושל ומתפורר ולא כּוח
עז ומרוכּז. בּו נתגלה קלון המלכות שהשליכה מעל עצמה את עול התעודה, שחדלה
להיות משיחת ה׳. אחשורוש הוא ההיפך מכּורש. ובו שורש כּל הנפסד והרע
שבּמלכות.

המן הוא בעל המזימה הגדולה, ה״אינטריגאנט" של המלכות,
השואף כּבוד והרודף שלטון. הוא הולך רכיל, מביא דיבּת שונאּיו רעה,
ושונאּיו רבּים, כּי כל מי שעומד בּדרכּו שנוא עליו. הוא מחניף למלך, אבל
חלף עבדותו זו הוא רוצה שהקטנים ממנו בשררה יחניפו לו וישתּחוו לפניו.
מכּאן שנאתו העמוקה וחמתו הרבּה על מרדכי, אשר “לא יכרע ולא ישתּחוה”.
ואַחר שהוגד לו מי ומי הוא מרדכי, הוא מבקש להשמיד את כּל היהודים, עם
מרדכי, כּי, אומר הכּתוב, “ויבז בּעיניו לשלוח יד בּמרדכי לבדו”.

והמן זה, שכּל כשרונו בחנופה וכל כּוחו במזימה, אוהב
להתפּאר בּפני ביתו ומשפּחתּו בכבוד עשרו וגדולתו. הוא מכנס את אוהביו אל
בּיתו ובפניהם ובפני זרש אשתּו יספּר “את כּל אשר גידלו המלך ואת אשר נשאו
על פּני השרים ועבדי־המלך”. ואת חמתו על מרדכי, שאינו משתּחווה, הוא משכּך
בּהתפּארותו שאסתּר הזמינה אותו אל המשתּה פּעמיים.

אַך בּבוא שעת־גורלו ועצתו מופרת, כּשהוא רואה שכּלתה אליו
הרעה, הוא נופל על מטת אסתּר ומתחנן על נפשו. הכּרת־כּבוד אין לו,
גבורת־נפש וגאוות־לב אין לו. סוד־גבורתו – בּחולשתו של אדונו המלך. אבל
מכּיון שסר מעליו חסד מיטיבו, ערכּו כאָין. ובן־רגע הוא נהפך לאחר. פּניו
חפו, כּולו נבעת, ואין בּו עוד כּל כּוח לעמוד על רגליו. הרשע הגדול נעשה
גולם־איש, והמספּר אינו מאריך עוד בּסיפּורו עליו. “ויתלו את המן על העץ
אשר הכין למרדכי”. הכריעו גורלו ועל העץ אשר הכין בּידיו לשונאו נתלה הוא
עצמו 2.

בּטראגדיה זו גלומה כּל חריפותה של הקומדיה. המספּר נאמן
לרוחו ולדרכּו בסיפּור: לא לתת לדברים צביון טראגי יותר מדאי, כּי אם לספּר
מתּוך בּת־צחוק. ודמותו של המן נחרתה לנצח בּדמיון העם ובספרות־העולם. יותר
משהוא מעורר מורא ופחד הוא מעורר לעג ובוז.

מרדכי הצדיק הוא דמות מסובּכת ומגרה. בּסוף המגילה
יסופּר עליו, שהוא “גדול ליהודים ורצוי לרוב אחיו, דורש טוב לעמו ודובר
שלום לכל זרעו” ובראשית הדברים עליו יסופּר, שיצא מחוטר “בּן קיש איש ימיני
אשר הוגלה מירושלים עם הגולה אשר הוגלתה עם יכניה מלך יהודה אשר הגלה
נבוכדנאצר מלך בּבל”. דברים אלה כּלליים הם יותר מדי. אולם מכּל מעשיו
ודבריו נראה, שהוא מעמיק חשוב ויודע לתכן דברים. הוא הצד שכּנגד המן. גם
הוא בעל תּכנית ובעל תּכלית, וכל מעשיו נעשים בּחשבּון ומתוך ראייה מרחקת.
בּכוח השפעתו נלקחת אסתּר אל בּית המלך ובמצוותו אין היא מגדת את עמה ואת
מולדתה, “כּי מרדכי ציווה עליה אשר לא תגיד”.

הוא אָדם ממעט דברים ומרבּה מעשים. ואת כּל כּוח מחשבתו
ירכּז בּמעשים אשר יעשה. הוא מסר את אסתּר לבית־המלך, אבל בּזה לא נגמרה
תעודתו. לא איש מרדכי ויעשה חצי־מלאכה. ובכל יום ויום הוא “מתהלך לפני חצר
בית הנשים, לדעת את שלום אסתּר ומה יעשה בה”.

כּי אסתּר נאמנה לו והוא נאמן לעמו. “את מאמר מרדכי אסתּר
עושה, כּאשר היתה, באמנה אתּו”, כּי על כּן היה הוא האומן שלה. הוא חינכה,
הוא גידלה ובזכותו הגיעה היא למלכות. והוא הנמצא מחוץ לחצר יודע יותר
מאסתּר הנמצאת בּתוך החצר, כּי על כּן שליחות היסטורית גדולה הוטלה עליו:
מישהו נעלה ואדיר, שאינו נזכר בשמו המפורש, נטעהו פּה בּשער המלך, לשמור
צעדי הצר, לשמור על המלך, לנטור את הדסה בת דודו, שנעשתה מלכּה, ולהכשירה
לשעה הגדולה, עת תּפּתח המלחמה הגורלית.

מרדכי הוא הכּוח הטוב והמציל, שנוצר ובא לעולם כּצד שכּנגד
המן הרשע. הוא הצד השני, המאיר, של המטבע. המן מתחקה על צעדיו ומעשיו, והוא
מצדו מתחקה על צעדיו ומעשיו של המן. אלה הם שני השונאים היסודיים, שאינם
יכולים להתקיים יחד, אחד בּצד השני. או זה או זה. אם המן ינצח – אין מקום
למרדכי. ואם מרדכי ינצח – אין מקום להמן.

האגדה אשר ידעה לעטוף עטיפת־שירה את סיפּור־המגילה ואת דמויות גבּוריה, מספּרת בּחכמה:

בּשעה שנחתּמו אותן האגרות (אלה ספרי שרי המלך ואגרת המן
ובסגנון־האגדה שלהם הם מלאכת־מחשבת של סיפּור שירי־פילוסופי) יצא המן
מפּלטין של מלך שמח, הוא וכל בני חבורתו אחריו. פּגע בּהם מרדכי. ראה שלושה
תינוקות שהיו באים מבּית־הספר ורץ אחריהם. וכשראָה המן וכל חבורתו שהיה
מרדכי רץ אחרי התינוקות הלכו אחריו לדעת מה ישאל מהם… אָמר לו המן
(למרדכי): מה אָמרו לך התּינוקות הללו ששחקת? אמר לו: בּשורות טובות
בּשרוני, שלא אפחד מן העצה הרעה שיעצתּ עלינו. מיד כּעס המן הרשע ואָמר:
אין אני שולח יד תחילה אלא בתינוקות הללו3.

כּן נראה את האחד מלווה את השני כּצל. שני אישים הם של גורל אחד, וחובתם, חובת־חייהם, היא: להשמיד האחד את השני.

ומרדכי, אשר עשה מעשיו בסתר ובחכמה, ניצח את המן.

פּרשת חייו של מרדכי מגעת לשיאָה לא בפרק ט׳, שבּו יסופּר
“כּי נפל פּחד מרדכי עליהם”, על שרי המדינות והאחשדרפּנים, “וכי גדול מרדכי
בּבית המלך ושמעו הולך בּכל המדינות”, כּי אם בּפרק ד׳, אשר בּו “קרע מרדכי
את בּגדיו וילבּש שק ואפר, ויצא בתוך העיר ויזעק זעקה גדולה ומרה”.

לרגע הזה התכּונן כּל הזמן, לשמו הכניס את אסתּר
לבית־המלך. לשמו היה מתהלך לפני חצר המלך ושומע ויודע את כּל הנעשה שם. לשם
כּך חי, סבל, ציפּה ונשא את נפשו. בּזה מצא תעודתו ובזכות זו נשאר חרות על
לבּנו לעולם. בּו נתגלם האופי היהודי, הסבלן, השותק, הנושא את משא־היסורים
והמאמין בּנצחון הטוב.

ואסתּר המלכּה, הגבּורה הראשית, שעל שמה נקראת המגילה,
אַף היא נעשתה אחת הדמויות המרכּזיות בּתולדות ישראל, בּזכות המעשה אשר
עשתה ובזכות המקום המרכּזי אשר תּפסה בכל הענין הזה.

לא ירבּה המחבּר לתאר את דמותה. “והנערה יפת תּואר ויפת
מראה״ – זהו כל התּיאור שניתּן לה. ורק בּאגדה ובדמיון העם פּרח יפייה ויהי
לתהילה. אבל יותר מתּיאורי יפיה ידבּרו אלינו מעשיה, אשר נעשו מתּוך תכנית
של חכמה ודראמתיות רבּה. הרוח החיה באופנים היה מרדכי. הוא שעורר אותה
לפעולה, הוא שפּסק לה את פּסוקו המכריע, המתחיל בּ״כי אם החרש תּחרישי…”
והוא שנתן בלבּה את הרעיון הנועז “לבוא אל המלך אשר לא כדת” ולסכּן על־ ידי
כך את חייה.

אולם, לאחר שנכנס בּה רצונו של מרדכי, והיא נעשתה
כּלי־השרת של הגורל היהודי, של מלחמת־הקיום הלאומית שלנו, נשתּנתה תכלית
שינוי. מרדכי סר הצדה ונעלם מן העין. וכל הבּימה נמסרת לה. היא מזמינה את
המלך והמן אל המשתּה הראשון ובשאול אותה המלך: ״מה שאלתך וינתן לך ומה
בקשת? עד חצי המלכות ותעש", אין היא מגדת שאלתה, כּשם שלא הגידה קודם את
עמה ואת מולדתּה. היא למדה ממרדכי את חכמת־הסבלנות, את תּבונת ההבשלה, שלא
לקטוף את הפּרי טרם בּשל ושלא לעשות חצי־מלאכה. על כּף־המאזנים – גורל עמה
וחייו וגם גורל חייה היא. ובתשובה על שאלת המלך: מה שאלתך וינתן לך? היא
משיבה: “אם מצאתי חן בּעיני המלך ואם על המלך טוב לתת את שאלתי ולעשות את
בּקשתי, יבוא המלך והמן אל המשתּה אשר אעשה להם ומחר אעשה כּדבר
המלך”.

מסוכּן היה הצעד הזה, כּשם שמסוכּן היה הצעד הראשון, לבוא
לפני המלך “אשר לא כדת”. אבל רק חלשים ובּלתי־מאמינים דוחקים את הקץ
ואוכלים את משיחם. אנשים עזי־לב ואדירי־אמונה, אנשים העושים שליחות גדולה,
צריכים להתאזר בעוז של צפּיה ולעשות דברים בּשלמות, עד תּומם.

ולעומת חטיפות־הסיפּור בשאָר הפרקים של המגילה ולעומת
קלות־התּפיסה של המחבּר בּענינים אחרים יפליאנו אורך־הרוח בּנקודה זו
המרכּזית, עת הולך ונחתך הגורל של המן הרשע ומרדכי הצדיק, של שנאת־ישראל
וקיום־ישראל.

והמשחק הגדול, המלא סכּנות רבּות, נגמר בּכי טוב. היד
הנעלמה, המכוונת את צעדי הגבּורים, ידעה לטוות ולשזור את חוטי המעשה
בּאטיות ובחשבּון, עד הסוף, עד בּוא הרגע המכריע, הוא רגע הנצחון.

ג

כּל חמש המגילות קשורות בּחגים ומועדים. “שיר־השירים” נקרא
בפסח, ״רות – בּשבועות, ״איכה״ – בּתשעה בּאָב, ״קוהלת״ –
בּסוכּות ו״אסתּר״ – בּפורים. אבל שום מגילה, פּרט ל,“איכה”, אינה
קשורה קשר עמוק ובלתּי־נפרד כּל־כּך בּחג שלה כשם שקשורה “אסתּר”
בּפורים.

שאָר החגים קיימים לעצמם, בּכוחם הם, מבּלי שיזדקקו למגילה
שלהם. מעצם חג־הפסח לא יגרע כּלום אם לא יקראו בו את שיר־השירים, וכן הדבר
בּשבועות ובסוכּות. מגילות אלה הן תּוספת שירית־ספרותית לחג, ולא יותר. הן
“פּרפּראות לחכמה” וקריאות־עונג.

אך לא כן הדבר בּענין מגילת אסתּר ופורים. בּלי המגילה
הזאת אין גם חג הפּורים. כולו מיוסד ובנוי וקיים על יסודותיה של המגילה.
בּלעדיה ישארו רק “אזני־המן” ולא יותר.

וזה שנתן את כּוח־הקיום ואת עומק־המשמעות לחג הזה, שהוא קל ומשעשע ומלא חן־ההומור.

האגדה העמיקה את המגילה ובחכמת־סגנונה ענדה לה זרי
סיפּורים עמוקים ושובי־לב. מכתּבי המלך והמן, שנזכּרו למעלה, הם
תּעודות־מופת של כּתיבה גדולה, של חקר־נפש וחכמת־סופרים. מכתּבו של המן הוא
“חיקוי” נפלא לכתבי־הפּלסתּר של היטלר וגבּלס. כּל הפּילוסופיה הערמומית של
שנאת־ישראל גלומה בו.

וכן נוגעים עד הלב הסיפּורים על השתּדלות אליהו הנביא
ותפילות האָבות לפני הקדוש־בּרוך־הוא, כבסיפּור החורבּן, ועל חלק התּינוקות
של בּית רבּן, שבּזכותם עמד הקדוש־בּרוך־הוא מכּסא־דין וישב על כּסא־רחמים,
עד ששבר את החותמות וקרע את הגזירה. וגם על דמויות הנפשות הפּועלות נשפּך
אור רך של דמיון־שירה4.

האגדה ענדה זר שירה למגילה ועידנה את כּל דמותה, ואילו
דמיון העם עשה אותה לדבר קל, מבדח ופּופּולארי. מישחקי־פורים נעשו ממנה.
משחקים לרבבות קמו בן־לילה ונשאו את דמויות אחשורוש, המן, מרדכי ואסתּר לכל
הבּתּים בּישראל. והכּל נעשה מתּוך לצון ובדיחת־הדעת. הטראגדיה נהפכה
לקומדיה. הצער עלה בעשן הצחוק. ויצירת־עם זו עשתה את המגילה למה
שהיתה.

אלמלי היתה גדושה יותר ומלאָה יותר הלכי־נפש נעלים כּשאָר
המגילות, אפשר שלא היה מעיז העם הצוהל והשמח לעשותה “כנור שמנגנים בּו
לצים”. אבל קלות־הדברים ונעימת הבּדיחה המורגשת בּין השיטין נתנו הכשר
לבני־העם להתעלס ולהתבסם מן השמחה, מן היין, מן המנות, ולהגיע למצב שאין
מבחינים בּו בּין המן ובין מרדכי, בּין “אָרור” לבין “בּרוך”.

כּן זכתה מגילת אסתּר להעשות יצירת־עם בּמלוא המשמעות.
פּירוש הדבר: בּכל שנה מתחדשת המגילה. המסגרת הספרותית נהרסת. הקדושה
העתיקה סרה. וכל איש ואשה, כּל ילד וילדה, של עם־ישראל חי מחדש את פרשת
המגילה ויוצר אותה בעצמו – בּמשחק ובשמחה, בּהרעשת רעשונים, המכּים את המן,
ובהתענגות עמוקה על הנקמה, שנקמו אבותינו בימים קדמונים בּשונאיהם. ומעשי
אָבות סימן לבנים.

מגילת־אסתּר נכתּבת בּכל שנה – על־ידי כּל העם.














על שאָר המגילות – ״שיר השירים״, ״רות״, ״איכה״  ו״קוהלת״ – ראה ספרי ״כתבים ומגילות״ (תש״ב, עמ׳ 7־32).  ↩



בקשר עם זה נאה להביא בית משיר של משורר הולאנדי מן  המאה השבע־עשרה, יעקב קאטס, ששר על ההונים לאמר:

“When the Hun is poor and down

“He is the humblest man in town.

“But once he climbs and holds the rod

“He smites his fellow and God".

מה שנאמר על ההון נאמר גם על האגגי, כּי זו היא דרכם
של כּל העריצים בּכל הדורות. גבורים הם להרע לחלשים, אבל בבוא שעתּם,
הם מגלים את מהותם המאוסה של פּחדנים.  ↩



רעיון עמוק זה, שאין הרשע שולח יד תּחילה אלא
בתינוקות, הולך ונשנה בסיפור־אגדה שני: לאחר שעשה העץ, הלך (המן) אצל
מרדכי ומצאו שהיה יושב בּבית־המדרש והתינוקות יושבים לפניו, ראשיהם
מפולשים בּאפר ושקים במתניהם ועוסקים בּתורה וצועקים ובוכים. מנה אותם
ומצאם שנים ועשרים אלף. נתן קולרים בּצוואריהם ושלשלאות של בּרזל
בּרגליהם. הפקיד עליהם שומרים לאמר: למחר אני שוחט הללו תחילה ואחר כּך
אני תולה את מרדכי.  ↩



אסתּר נמשלה כּידוע, לאיילת השחר. אָמרו חכמים:
בּשעה שאיילת הזו צמאָה, היא חופרת גומא וקובעת קרניה לתוכו ועורגת
לפני הקדוש־בּרוך־הוא מתּוך צרה, והקדוש־בּרוך־הוא מעלה לה התּהום
והתּהום מעלה לה את המים. כּך אסתּר: בּשעה שגזר המן הרשע גזירות קשות
עלּ ישראל – התחילה עורגת בּתפילה לפני הקדוש־בּרוך־הוא מתּוך צרה וענה
אותה הקדוש־בּרוך־הוא.  ↩










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40985