מנחם מנדל דולִיצְקִי



	
	מנחם מנדל דולִיצְקִי
	







בּשירו החדש, שהדפּיס דוליצקי ליובל השבעים שלו, ישורר:

ואני עודי חי

ומשא שנות־עמל

לא השם נשמתי

ורוחי לא קמל.

יקרא הקורא – וישמח. וכפלים לשמחה לזה הקורא מדור ההשכּלה,
זה ששמר חבּתו־אמונים למנחם־מנדל דוליצקי, משורר ההשכלה וחבּת ציון, משורר
הראשית של הספרות העברית החדשה. ואפילו הקורא הצעיר, שגדל ונתחנך על הספרות
הצעירה עם המוטיבים הלאומיים־אנושיים שלה ועם צורתה המשוכללת – אַף הוא
ירחש חבּה ורחש־הוקרה לאחד הראשונים, אשר ראה את שחר ספרותנו בּתקופה זו
והחי גם עתּה מרוחה וכחה. ולפי עדות עצמו לא השמו שנות העמל את נשמתו ורוחו
לא קמל.

דוליצקי, כּכל משוררי זמנו – ועוד יותר מהם – התמזג עם
תּקופתו. הוא העמיד את עצמו בּשורה ונתן עצמו, כּולו, לחלומות־הזמן
ולצרכי־העם בּאותה תקופה. בּטול האני הפּרטי היה נוהג אָז בּעולמנו – ולא
היה בּזה כּל חידוש; כּל קרבן. אדרבּה, משהו מההנאָה העליונה והעונג
השמימי היה בזו ההתבּטלות מפּני הכּלל, בּזו התנדפות היחיד בּחיי האומה.
ימי חלומות ראשונים היו אָז וימי התעוררות רבּה. וכל כּמה שהיתה גדולה
האפלה מסביב – כּן גדלה התּאווה־לאור, החפץ לצאת מן המצר. פּרצו גדרים.
הביאו אמרות חדשות. נלחמו בחסידות. לעגו לרבּנים. מאסו בּרקבון
ובקטנות־ההשגה. ומרוב חשק־מלחמה עברו לא פעם את הגבול. יחד עם הדת כּמעט
פּרצו את היסודות הבּריאים של ההרגשה העממית, זו שאָנו קוראים לה עתּה
לאומיות. יחד עם החבית שאָמרו לשבּור כּמעט שפכו היין. ולא לחנם נראים לנו
הרבּה דברי ראשונים, וכן מעשיהם, למיותּרים, חסרי־טעם ואף מזיקים. זו היתה
מרדנות – נחוצה לזמנה, אבל לא נושאת פּרי לעתיד. היקפה היה מצומצם וראייתה
לא חודרת למרחקי זמן. ולפיכך היא עומדת לפנינו עתּה אטומה, בּלתּי־מוחשה
וכמעט מתה.

ואישיה, עושיה, של התּקופה – רחוקים עתּה מאתּנו. והענין
שיש בּהם הוא יותר – תּרבּותי־היסטורי מאשר ספרותי־אמנותי. עבודת המבקר היא
פּה עבודה של חוקר הספרות ודברי־הימים. הם לא יורונו מתּורתם ולא ידבּרו
ללבּנו. איזה גורליות מרה בּחיי דור, אשר חפץ לשנות סדרים, לחדש עולם – ולא
השאיר ירושה לבאים! כּמה גדולה הטראגיות!

הארי שבּחבורה – ובעל הכּח האמתּי בּשירה – היה, כמובן, י.
ל. גורדון. ועד היום תּזכּור לו השירה העברית את חסד־נעוריה, כּי הוא נותן
לה כּח ואמיצות, עמידה איתנה ובּטוי בּהיר ועז.

מ. מ. דוליצקי זכה לירושה גדולה, שהיתה יכולה להעשות
היסטורית לו – ולנו. אבל בּמסיבות הזמן ושנות העמל לא עשה את שדרשה הצוואָה
וכן נשאר הוא, ואתָו אָנו, עם חלומות שלא בּאו, עם תּעודת חיים שלא
נתמלאָה.

זמן מועט לפני מותו כתב י. ל. גורדון למ. מ. דוליצקי:

אַתה הולך לחיים – לך והלחם

ואני על משכבי אַשלים מלחמתי,

וכמוני כמוך אַל נא ננחם

על חלומות שתחלום ועל אשר חלמתי.

וצווה לו:

הא לך עטי, עלה רש מקומי!

אבל הוא, כּידוע, לא עלה ולא ירש. לא ארכו הימים ודוליצקי
ירד לאמריקה. ואמריקה שלנו בּאותו זמן – מי לא ידע טיבה, מי לא יבין ערכּה
לספרות ולשירה העברית? זו היתה אָז, לפי דברי דוליצקי, ״עמק רפאים" ואין
לזרוע עליה זרע קודש:

הנח לאַמריקה מחכמה ומדעים,

פּה אור חכמתי לא יגה, לא יהל.

פּה כּאילו הקיץ הקץ על כּל חלומותיו. לא האמין בּעולם
החדש, שהוא יכול לגדל דור נאמן לעמו ולהמציא חיי־טעם ליהודי
שואף־דעת.

חוסר־אמונה זה – היו לו אמנם הרבּה יסודות בּמציאות, אַך
לא מעט היה בּו מאותו אי־האמון בּ״אני" הפּרטי שרווח בּאותו זמן. חוסר־הישע
של היחיד נעשה מקור ליאוש עמוק ואוכל־נפש על חשבּון הכּלל. העתיד גז ועבר
וגם ההווה נתערפּל וטמן אורו. דוליצקי בּונה לו אָז, בבואו לאַמריקה,
“בּנין” של כּליון תּרבּותי. פּה אין צורך בּתרבּות ובחכמה: “הבה
אצבּעותינו בּגרון נתקעה, נקיא את בּלענו בּעמל ותלאָה, נבלע אויר הארץ
ונשכּח השכּלה” – כּי מה לאַמריקה (עמא־ריקא בנוסח מסכת־לעג ידועה), מה
לאַמריקה והשכּלה?

הבה נתחכמה להיות שואבי־מים,

נעמסה קופּת רוכלים ונדפּוק דלתים,

נשבה כפופי־ראש שם על האָבנים,

נרצע במרצע או נתפור מכנסים –

אַך מה לנו פּה לחכמת ישראל?…

וכשם שנבלע שם, בּרוסיה, בּזרם הכּללי של ההשכּלה וחבּת
ציון, כּן נשאָהו פּה הזרם הזר והמטמיע של החיים החדשים והקשים. ״שפת־בבל
השדודה" – כּוונתו לאידית – לקחה אותו שבי. ועד היום הזה לא יצא לחופש. גם
באחד משיריו החדשים הוא מדבּר, כּדרכּו תמיד, על שפת בּבל השדודה; הוא
שומר עדיין עברתו לה. וטראגי האיש החי עם שנואַת־נפשו; ואהובתו – רחוקה
ממנו…

מי אָשם בּכל אלה? גלים חיצוניים או משבּר פּנימי? גורמים מן החוץ או מניעות מבּפנים?

בּשירת דוליצקי בּולט קו אחד, יסודי ומוזר – שהוא זוקף את
חייו על חשבּון אחרים, ולוא גם על חשבּון העם שלו. לא ההסתּכּלות בּפנים
ולא חשבּון־הנפש – הם המדות שלו, אלא ההבּטה לחוץ, וראיית־הסבּה בּזולת. אם
עצב הוא – הרי זה לא משום מצב־נפש מיוחד, אלא מצב־גוף קשה: הוא רעב –
ולפיכך אין מנוח לו. אם פּסימי הוא – הרי זה לא משום חרדה פּנימית, חרדת
יחיד, על גורל חייו ועל מצוקות־נפשו, אלא משום שעמו בּצרה. הוא בּתור פּרט
אינו קיים. הוא רק חלק מן הכּלל וברעת הכּלל – רע גם לו. ומכיון "שעם זו
אָהבתּי הוכּה עד מוות, חושך מימינו, משמאלו צלמוות״ – אינו רואה כּלום
מלבד מוות! וקברים ומאום לא ישמע בּלתּי שאון צרים – מה יש לשיר אחר אלה?
לא כלום:

חלפה שירתי עם טוב עמי יחד,

בא רזון ברעיון ממורא ופחד.

ואם ״קברים לעמי – למי זה אָשירה?"

סבּת כּל הסבּות – בּחוץ; וכשלון־הכּשלונות – ישראל. ואם
נכשל הבּן – לא בּו האָשם, אלא באָביו ואמו… זו, כמובן, הגזמה, אבל נאה
ונוחה היתה ההגזמה אָז וכן נשאַר גם הוא נאמן לה. לא רק בּתוכן, אלא גם
בּצורה; לא רק בּנוגע להשקפה ולתפיסה, אלא גם בּנוגע לצורה ולבטוי. את
אהובתו שולמית יתאר בּצבעים מוגזמים ובולטים יותר מדי: “כּמרום הר ציון על
אַדמת הצבי, על חזך, אהובה, שדיך!” לא פּחות ולא יותר. אם הוא בּוכה –
שוטפות דמעותיו… כּנחלים או כּזרם מי נח דוקא. ואם הוא משבּח לארץ־ישראל,
הרי מובן, כּי ״בך כּל אבן – שוהם, כּל אָבק – כּתם טהור״:

כל עץ בך, עץ החיים,

כל עשב – צרי כל מכה,

צוף – כל יובל מים,

כל רוח – תפילה זכה.

לא פחות ולא יותר.

מכּאן – ההערצה היתרה והמעוורת לארץ־ישראל. הנכון היה
לקרוא לשיריו אלה – לא שירי ארץ־ ישראל, כּי אם שירי שמי־ישראל.
האָרץ לא נראית. ולא רגלו דורכת, כּי אם רוחו מרחפת עליה. הוא לא ראָה את
ארץ־ישראל ולא אליה הוא נמשך. הוא סולד בּארץ, בכל ארץ, ונפשו נשאת אל־על.
הוא אינו מצייר לו עתיד ישראל בּאַרצו – באופן חמרי, פּשוט, ארצי, אלא
בּאופן היהודי המסורתי, שצדיקים יושבים או מרחפים, עטרותיהם בּראשיהם
ונהנים מזיו השכינה. מה יהיה כּשתּקום ציון לתחיה? האם נאכל לחם שם? האם
נשתה חלב שם? כּלום זה חשוב? חשוב הוא, ש״אַתּ (האָרץ) –

תשתי טל שמים, נחנו בך נפרחה,

ינוב עץ החיים ופריו יהי לברכה.

מה עוד יהיה שם?

ובך בעדן גנים

ינובו המון שושנים



ותחת זאבי ערב – ישירו הצפּרים.

זו תמימות לאין־קץ לחלומות ללא־שחר. אלה – ניצנים
ראשונים של חבּת ציון – ולא רק בּנוגע לציון. יסוד החבּה – הוא יסוד
היסודות בּשירים אלה וכאלה. יסוד הרומאנטיות הרכּה, הרופסת, הבּוז
לחיי־המציאות והתּהלה – לחיי הדמיון! התּלישות מן הסביבה החיה והשאיפה,
ההערצה היתרה, לדברים אשר לא פּה. ובין שתּי קצוות אלה מתהווה חלל ריק
ומאַיים. אם שם בּאיזה מרחק, מרחק־זמן ומרחק־מקום, יש איזה ארץ־פּלאים
ואיזה הלום־פּלא ופה במקום שאנו חיים – רק מוות וקברים, רק חושך וצלמוות –
מה איפוא נשאר לנו לחיי יום־יום? מה איפוא תעודתנו עתּה, מיד? אין תּעודה,
כּי אין אור ואין אמונה – ואין חום. לא נשאַר לנו אלא זה:

נוציאח נא לאור ספרים ועתונים

בשפת בבל השדודה – השפחות ועגלונים.

ותחת שפה ״שדודה״ זו נפל שדוד המשורר. נהפך סדר העולם:
״יתרוני – חסרוני; שירתי – הוותי". לא תענוג וחיי רוח נתנה לו השירה, לא
כּח לסבּול ולשאת, לבוז לרע – וללכת לטוב, כּי אם רפיון־רוח ודמדומי־נפש.
לכת אחרי השדודה – בּמדבּר זר ורחוק, אל הציר הקר.

אַך אם יש יסוד חי ועומד בּשירת דוליצקי גם היום, הוא לא
זה של “חבּת ציון”, המזכּיר נשכּחות נעימות, אלא דוקא זה החילוני, המר והחי
– הוא הלחם והרעב לו. זו נעימה אנושית, כּללית, שלא עברה ולא תעבור,
אשר הרעילה ואשר תרעיל כּל נדכּא וחלכה, כּל סובל וכל דך.

בּשירי הלחם והרעב שלו יש פּשטות ויושר וסבל אנושי.
הוא רואה את כּדור הארץ כּ״דמות כּכר לחם“. האם אין זו דמות מיוחדת במינה
בּספרות? תמונה חיה החרותה בּלב? וכשהוא מדבר על בּני המשורר אשר נשארו
אחרי מות אביהם ״ערומים בּצאתם מרחם״ ו״אַחר – רעבו ללחם״ – אָנו מאמינים
לו ורואים בּצערו זה צער עולם כּמעט וב״תלונת המשורר”, שיר שנכתב לפני
כּחמשים שנה, נשאלות שאלות, שחריפותן עומדת בּהן עד היום: – ״מה אוכל? מה
אשתּ? בּדאגה קראתי. המיתני נא, אלי, ואַל אראה בּרעתי".

ויודעים אָנו נאמנה, כּי רק האמת, אף כּי מרה היא ולא יפה,
רק היא הולידה את השורות האלה והבּאות אחריהן: “לא מלאך, לא שרך ולא בּן
שמים, רק בּשר אנכי, קשי יומי הראני, לי טוחנות בּפה, בּבטן מעיים, גם שפקן
תּדרושנה מאדונן העני”.

האם יפּלא עוד בעינינו, שיתרונו נעשה לו חסרונו ושירתו – הוותו?

אולם – אין ספק, כּי היה בּו, בּדוליצקי, הרבּה מיסוד
השירה. פּשטות הלשון ורכּות הבּטוי, הליריות הדקה פּה ושם ואף החרוזים
הצוהלים והתוססים – כּל אלה סימנים נאמנים הם למשורר – וביחוד בדור שקדם
לנו! גם היום נמצא כמה בתּים בשיריו, אשר יקראו בעונג (בשירים: “על חורבות
ציון”, “אוויתיך”, “שאלתי ובקשתי”, “שיר גולה”, “הלוויה”, “האפר והנוצה”
וגומר). יש בּכמה מהם מוסיקאליות מרנינה ובכמה – סאטירה קולעת. (זכרו נא:
“מעדנו פרחי מור, משמיו אבקות אור ודמעת גיל מעינו, לקח צור יצרך, ואותם
בּעת רצונו לש – ויהי עפרך”, או החרוזים הקלים והנוגים בּשיר ״הלוויה":
“השמש שוקעת, העננה דומעת, האורחת תּחוש לקברות. הרוח הומיה, האַלמנה
בּוכיה ועיני היתומים נגרות”, ועוד דומים להם).

ולא לחנם עוררו דבריו הראשונים אמונה ואַף התלהבות והארי
גורדון נתן לו בּמתּנה את עטו, שיעלה ויירש מקומו. והנה זכינו ליובל השבעים
של דוליצקי – זכינו ונברכהו בּרכּת־אמת־ואהבה, אבל, לצערנו, לא זכינו
לראותו בּמקום אשר קבע לו גורדון ואשר חפץ כּל עברי לראותו שם.

הוא היה מן הראשונים שם, בּרוסיה, וכן מן הראשונים פּה,
באַמריקה. ומשנה כאב ועצב ירד עלינו בּיום השמחה, כּי אַמריקה זו לא ידעה
ולא יכלה לתת מחסה לאחד מפּרחי השירה העברית, אשר נישא אליה עם הסערה. היא
היתה זרה ומתנכּרת והמסה את שארית האמונה מלבּו. בּעולם החדש והגדול מצא את
צרותיו הישנות והרבּות אורבות לו. היא צוותה לו לתקוע אצבּעותיו בּגרון
ולהקיא “את בּלעו (בּלענו) בּעמל ותלאָה”. בּלי רחם חמסה מאתּו את ירושתו –
ו״שפת בּבל השדודה" שדדה אותו מן היצירה העברית.

חלקו המעט שנתן שמור יהיה בּתולדות ספרותנו וגם הדורות
הבּאים יזכרו לו את חסד־נעוריו ואת ראשית־צעדיו בּשירה ובספרות העברית.
והוא הלא יתנחם בּפרחים ובפירות החדשים אשר נתנה ספרותנו במשך הדור הזה.
כּי על כּן צרף את עצמו מכּבר למנין הגדול של האומה והספרות. הוא תלה את
חייו הוא בּחיי אומתו. קלע שירתו בּשירת הכּלל. חי עם עמו. יחיה גם להבּא –
מתּוך הכּרה זו. הוא נתן את חלקו אשר נבלע בּספרותנו. ישמח על הצמיחה
וההתפּתּחות שזכתה להן ספרותנו בּדורנו ועל זה השמור לה בּעתיד.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40894