דְּמוּתוֹ שֶָׁל סְמוֹלֶנְסְקִין



	
	דְּמוּתוֹ שֶָׁל סְמוֹלֶנְסְקִין
	







א

דרך ארוכּה ונפתּלה עברנו, בּספרות כּבחיים, מאז מת פרץ בּן משה סמולנסקין.

נשתּנו סדרי העולם בּכלל וסדרי עולמנו בּפרט. מאורות שקעו
ומאורות עלו. חלומות פּרחו ונבלו. משאות־נפש צצו וגזו. דמיון נעשה מציאות
ומציאות נגעה בשולי אגדה.

מה שנראה לפני יובל שנים חדש ונועז נראה עתּה ישן ורגיל.

מי שהיה מורד ומעפּיל אז, נראה לנו עתּה כּבעל־בּעמיו ההולך־מישרים. הזאב של אז לבש דמות של כּבש עתּה.

ובכל זאת – ראה: שמו וזכרו של פּרץ סמולנסקין חיים בּנו עד
היום ומעוררים בּלבּנו רגשי כבוד והערצה. ולא רק שמו וזכרו. עצם תּורתו, אש
נשמתו ויקוד־רוחו קרובים ומדבּרים אל לבּנו מקרוב ולא מרחוק, בּלשון הפּנים
של נשמות אחיות הנפגשות אי־שם בּשרשי־ההויה, בּמעמקי־החיים.

בשעה שרבּים מאתּנו, הדור הצעיר לספרות העברית, טרם
בּאו לעולם הזה, כּבר הלך הוא ולא היה. אנו עדיין לא נולדנו
בּשעה שהוא כּבר היה מת – ובכל זה רואים אנו אותו לא כאחד רחוק אשר עבר
ואיננו, כִּי אם כּאחד קרוב ומובן, כּאח גדול ונאמן, שאת חלומנו אנו חלם
ושאת חיינו אנו בּישר ואת עבודתנו אנו הכשיר.

בסערת רוחו הגדולה הסעיר את דורו לימים רבּים – וסערה זו עברה בירושה לדור החדש.

וכשמסתּכּלים אנו, בני הדור החדש, בּדרך הארוכּה הזאת,
שעברו בה אבותינו ושעברנו בה אנחנו – אנו רואים ומכּירים את עקבות רגליו של
האיש הסוער והמסעיר, הרותח והמרתיח, הסופר הדינאמי והלוחם הגדול – פּרץ בּן
משה סמולנסקין.

ואם גם מאה פעמים ואַחת תּוכיח לנו הבּקורת המנתּחת, שאין
בּספּוריו השלמות האמנותית הדרושה, ושאין בּהם סוד הצמצום ושהיסוד
הפּובּליציסטי־דרשני מאפיל בּהם על היסוד הספּורי־ציורי – נאמר לה: אמנם
כּן דבּרתּ, כּבוד מעלתך הבּקורת, וצדקתּ אף צדקתּ בּמשפטך, אבל למרות כּל
זה ואַחרי כל זה מספּר גדול היה סמולנסקין.

וספּוריו נקראו בצמא כזה ובשכרון כּזה, שרק מעטים ממספּרינו החדשים זוכים להם.

עתּה אמנם מבינים אנו, שהמאורעות בּספּוריו לא תמיד נבעו
ממקור הטבעיות (כּוונת הדברים למציאות האמנותית), שההשתּלבות היתה לא פעם
מילודראמתּית והדמיון לא אַחת עבר את הגבול, אבל חולשת הפרטים נשכּחה מפּני
כח־הספּור הכּללי.

ואם לבנה זו או אריח זה שסמולנסקין השתּמש בּהם לבנינו
לא היו מן המובחרים בּיותר – לא נתקלקל חלילה עצם הבּנין. זה היה בנין
של מספּר־בּנאי שכּל עצמותיו אמרו עלילה.

בּספּורו היתה העלילה – ואליה נמשכה נפש הקורא.

כּי חוש העלילה חי מאז ומתּמיד בּאדם, וכאז כּן עתּה הוא
רעב וצמא לגילוי הנפש הפּועלת. סבך בּתוך סבך ומוצא מן הסבך, סכּנה באה על
אדם והוא מפרפּר בּרשתּה עד שנחלץ לבסוף – היש גיל־חיל גדול מזה?

מה שידוע לנו עתּה בּתור thrill אינו המצאה אַמריקאית ואינו מתּמול־שלשום. בּשמות אחרים ובסימנים
אחרים בּקש האדם הקורא מאז ומתּמיד את זה היסוד המרעיד ומזעזע, בּקשו וגם
מצאו בספּורי עלילה ובאגדות־פּלא, בּדברי אַבאנטורה ובציורי־מסע. שם בּקש
ומצא את מה שאין בּחיי יום־יום שלו. שם השלים את הצבע הדמיוני החסר לו
למציאות האפורה והעכורה.

סמולנסקין היה מספּר לפי טבעו ודמו ובכל ספּוריו ידע
להצית את דמו של הקורא, לעשותו שותּף לעצמו, לתהיותיו ולנדודיו,
לסערות־רוחו ולקפיצות־דמיונו.

הוא חסר־מנוחה היה וכן גם עשה את קוראיו לחסרי־מנוחה.

הוא נודד ותועה היה וכן עשה את גבּוריו, ואתּם גם את
קוראיו, נודדים ותועים אתּו, מעיר לעיר, מארץ לארץ, מעלילה לעלילה, ומסבך
לסבך.

בּעצם השמות של ספּוריו יש גירוי, יש הבטחת נצורות
וסתומות, יש כּח מושך: “התּועה בדרכי החיים” ו“שמחת חנף”, “הגמול”, ו“גמול
ישרים”, “קבורת חמור” ו“גאון ושבר”, “הירושה ו”נקם בּרית". שם מסופּר על
נדודים ועל יסורים, על מזימות־רשע ועל שפיכת־דמים, על זדים ורמאים, על
רשעים מתחסדים וצדיקים מתחפּשים, על אונאַת יתומים ואַלמנות, על אנשים
“המאבּדים עצמם לדעת”… ומתגלים לבסוף בּארצות אחרות, על סודות הנשמרים
בּמכתּבי־גוססים והמתגלים כּעבור שנים ליתומיהם, על אנשים זרים המזדמנים
כּעבור שנים ומכּירים איש את אָחיו.

נסים ונפלאות. מאורעות שבּדרך כּלל לא יתרחשו, אבל רצוננו הוא שיתרחשו.

ומספּר בּעל דמיון ודם ספּורי עושה רצון קוראָיו – וזוכה לאהבתם.

וסמולנסקין זכה לאהבת הקורא העברי. כּי נתן לו בּיד רחבה את שחסר לו, את שנכסף לו.

ומכּיון שנתן כּל־כּך הרבּה לדורו, נשתּייר לא מעט גם בּשביל בּני הדור הבּא.

כּי רוחו המחפּשת ומעפּלת, היוקדת וחותרת, נכנסה בספריו וחיתה בהם והחייתה אותם, לימים רבּים.

וכח נוסף ניתּן להם מן הרעש שהקימו ספריו בזמנו, מן המלחמה
אשר עוררו, מן ההתנגדות של כּל אלה היסודות אשר מצאו את עצמם מותקפים
ונעלבים בּהם.

הרי שהיו לא רק גורם ספרותי רב, כּי אם גם גורם צבּורי חשוב.

ומה שהחסירו השלמות האמנותית והשכלול הספּורי מלאו הלעג
והסאטירה, השנינה והתּוכחה. כּשבטי־אש ירדו ספּוריו על גוף בּני זמנו והכּו
בהם והכאיבו להם – וישאירו סימנים לדורות.

עד שגם אנחנו, ממרחק־זמן ומרחק־טעם, רואים, מבינים ומרגישים בּפעולת ספּורו של סמולנסקין.





ב

אבל כּולנו יודעים, שאם זכה שמו הספרותי של סמולנסקין
לחיים ארוכּים כּל־כּך – אין זה רק משום ירושתו הספּורית בּלבד. בּמידה לא
פחותה מזו גרמה גם עבודתו הפּובּליציסטית בּכלל ועריכתו את “השחר”
בּפרט.

הוא האיש שכּתב את “עם־עולם” ו“עת לטעת”, אשר בּהם נתן
בּיטוי אַדיר לרעיון הלאומי־העברי והוא האיש שיסד, ערך והוציא את הירחון
העברי שנעשה היסטורי וששמו משמש אות־כּבוד־ועוז לספרותנו ועתּונותנו עד
היום הזה.

“החפץ נטוע בּלב האדם לחדש חדשות, לפעול פּעולות חדשות
לבקרים” – אָמר סמולנסקין בּ“עם עולם”. ולא במקרה אָמר כּן. הדברים האלה
יפים לו גם בּתור פּרט וגם בּתור חלק מן הכּלל.

החפץ היה תמיד נטוע בלבּו לחדש חדשות – גם בּיצירת־עצמו וגם בּעבודתו לטובת עמו.

וחפץ זה הוא שהיה המעורר הראשי והרוח החיה בּפּובּליציסטיקה שלו.

וזו לא מצאה לה דרך אחרת לביטוי שלם וגילוי חותך מאשר אור “השחר”.

פּחות מח“י שנה נמשכה כל עבודתו הספרותית של פּרץ
סמולנסקין וכי”ז שנה (בּהפסקות מעטות) נמשכת הוצאַת “השחר”. הרי שעם “השחר”
זרח אורו הספרותי ועם “השחר” שקע. וגם זה אינו סתם מקרה.

את כּל כּחו ומרצו, את כּל עוזו ואשו השקיע בּעתּונו הלוחם
והמאיר את הדרך. ומכּיון שכּל־כּך הרבּה נתן בּו – זרח והגיע אורו למרחקים,
בּמקום ובזמן. כּי בו ניתּנה אישיותו של סמולנסקין ניצוצות־ניצוצות, ותורתו
– מגילות־מגילות.

בּו באו כל דבריו, גם הבּלטריסטיים וגם הפּובּליציסטיים – וממנו פרש את כּנפי השפּעתו על כּל עולמנו.

ולא במנוחה ובנחת עשה את עבודתו, כּי לא רק עורך היה. הוא
היה גם העורך וגם המוציא, גם מנהל החשבּונות וגם השולח. הכּל. הלא כה
דבריו:

“כאם רחמניה, אשר לא תסוג אחור מפּני כל עמל ועבודה למען
פּרי בטנה, כן טפּחתי ורביתי אותו, גדלתיו והחייתיו, שנה מעיני גזלתי
ומנוחה לא ראיתי שנים רבות, רק למען הקימו והחיותו. בעת כזאת, בעת אשר אני
הייתי הכותב והסופר, המגיה ורואה־החשבונות והשולח אותו במועדו וכותב את
המכתבים, קורא את המכתבים וקורא את המאמרים, וכאלה אך ידי עשתה, ואין איש
אתי לעזרני ־ ־ ־ בעת כזאת יבין כל איש כי רגעי היו ספורים, ורק בלילה
בלילה – על הרוב מן השעה העשירית עד השעה הראשונה או גם השניה בלילה –
כתבתי את אשר היה לי לכתוב למען השחר”.

היפּלא איפוא, שפּרשת עריכתו של “עושה השחר” נשארה אַף היא
פּרק מזהיר בּתולדות ספרותנו, שממנו למדו, לומדים ועוד ילמדו
עורכים־בּישראל?


*


דרך “השחר” נתגלה דבר־סמולנסקין הבּוער – לעמו אשר אָהב.

כּי הוא היה אבי הרעיון הלאומי־העברי, כּפי שקבּלנוהו
וטפּחנוהו אנו. הוא היה הראשון, לפני הולדת הציונות הפּוליטית, אשר דבּר על
ממלכה לבית ישראל (“לא לבושת ולא לחרפּה לנו האמונה, כּי יבוא קץ לגלותנו,
כּי יבוא יום ותשוב הממלכה לבית ישראל” – בּפתח דבר ל“השחר”).

והוא היה גם הראשון שכּונן את הרעיון הלאומי בּכללותו על
יסוד הלשון העברית (“כּי השפה תחזיק בּמעוז הלאום, ואם תרד נשיה אָז יסוף
גם זכר הגוי כולו מקרב הארץ. ואלה המדיחים אותנו מאַחרי שפת עבר המה רעה
יחשבו על עמנו ועל כּבודו” – שם). “ולכן – הוא קורא – ידעו כולם מראש: כּי
כאשר נטיתי ידי על המתקדשים החנפים, אשר יתכּסו בבגד־קודש והמה תחת שואָה
יתגלגלו, להשבּית דעת מבּית יעקב, כּן גם אָרים ידי על המתחכּמים הצבועים,
אשר ידיחו את בּני ישראל בּחלקת לשון מאַחרי ירושת אבותיהם”.

והוא הרים את ידו החזקה על המתנגדים לרעיון הלאומי, מימין ומשמאל, ובקולו, קול נשר, קרא לתחייה מבּפנים.

עתּה אין עוד, כּמובן, כּל חידוש בּדברים אלה. “כּולנו חכמים, כּולנו נבונים, כּולנו יודעים את התּורה”.

אבל אם רק נאמץ קצת את כּח דמיוננו ונחזיר עינינו לאותו
זמן ולאותם תּנאי־המקום אשר בּהם כּתב סמולנסקין את דבריו הנועזים – נראה
ונווכח כּמה חדשים וכמה מחדשים היו.

ודבריו לא לתפארת המליצה נאמרו, כּי אם מתּוך־תּוכו נבעו
ופירושם היה: מעשים. בּאחד ממכתּביו, לבראנדשטטר (מובא ב“מכתּבי פּרץ בּן
משה סמולנסקין” שנאספו ונערכו על־ידי ר. בּריינין) הוא אומר: “והנה אודה
בפה מלא, כּי גם אני מהמאמינים בּמשיח וביום הגאולה הנני. גם אני אחכּה
לגאולה, ולא רק אחכּה, כּי אם בּשמחת לב שפכתּי דמי ואחזתּי גם בּחרב לוא
קמו אַנשי לב מקרב עמי להציל כּבודו מידי גוזליו. ובאמונתי אַחזיק, כּי עוד
יבוא יום־גאולה ואם גם ירחק־חוק”.

חזון־הגאולה בּער בּלבּו בּאש־קודש, זו המכשירה ומקדשת את האָדם למלחמות ולקרבּנות.

ומפּני שהיה איש־האמת – דבקה בנו אמתּו.

ומפּני שהיה איש־מלחמה – הציתה אותנו אש־נפשו.

ומפּני שהיה לו מעוף – הרים אתּו את בּני דורו ומשך אַחריו גם את בּני הדורות שבּאו אַחריו.

ועד היום עומד בּספרותנו טעמו. ובחיינו – ריח אישיותו.

ועד היום יקר לנו שמו ואָהוב עלינו זכרו.

כּי ראינו בו אישיות נעלה, ההורסת מחיצות קטנות של אי־הבנה והתנגדות ומתרוממת מעל תּחומי מקום וזמן.

ראינו בו ממעוף הנשר, שיש והוא דורס בּצפּרניו, אַך יש
והוא גם מסוכך בּכנפיו על גוזלים, שהצילם מעמק עכור והוא נושאָם
אל־על.

ובנים ובני־בנים יזכּרו לו את חסדו זה, של המרד והמלחמה, התּעופה והעלייה, התּחייה והגאולה.

זה יהיה גמולו, גמול הישר והגא, שהופיע על שמי ספרותנו והעיר את שחרה.
















את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40612