מנאומו של ד"ר ויצמן



	
	מנאומו של ד"ר ויצמן
	



"מודה אני לכם על קבלת הפנים שהואלתם לכבדני בה יחד עם
ידידי המפקד קיש. הנני מצטער אמנם על אשר הפרעתי אתכם לבוא היום בשעת
עבודה, אך מעיז אני לאמר לכם, כי מה שאדבר לפניכם יהיה תשלום גמול בעד
ההפרעה הזו.

בעברי לא"י התבוננתי מצד אחד במצב המדיני ומצד השני בקדמתה
של הארץ ההולכת ומתקדמת. והנה לא אגזים אם אומר, כי בבחני את המצב הנוכחי,
באתי לידי הכרה כי קדמה רבּת הערך נעשתה, קדמה לא רק חמרית כי אם גם מוסרית
ומדינית יחד.

הא לכם דוגמה:

לפני שנתים, בּעברי דרך השדות הרחבים בין נצרת ובין טבריה,
מצאתי מדברות שוממים מבלי כל צמח, והיום איזה הבדל! בכל עמק יזרעאל באותם
המקומות אשר היהודים עבדו שם במרץ, תמצאו כבר כבישים יפים, מסלת ברזל,
מושבות פוריות, שיותר מאלף ושלש מאות חלוצים עובדים בשמחה מעורבת ביסורים
גופנים, כי למרות הקדמה הגדולה אשר הולכת ונעשית ע"י יבוש הבצות, עוד רבים
הם חולי הקדחת, ואלפי צעירים מהמשפחות הטובות ביותר מקדישים את עצמם לעבוד
בתוך הבצות האלה כשהם טבועים בהן עד הצואר. חלק גדול מהם חי במושבות בתור
פועלים העובדים כל מיני עבודה לצרכי חייהם היותר מצומצמים.

ככה הוא מצב הרוח, המפליא גם את ילידי הארץ… ונוכל
להזכיר בזה את דברי אנטול פרנס: “איש איננו יכול לנבא את העתיד, גם אותם
אשר בראו את העתיד”.

המלחמה של כל יום, של כל רגע נגד קושי הסלעים ונגד הבצות, קן המחלות, היא באמת נהדרה ומצוינה.

עוד דוגמה: עד לפני שנה היתה “תל־אביב” אחת השכונות של
העיר יפו, והיום כמו עשוי במטה קסם, אפשר להגיד על “תל־אביב” כי היא חמש
פעמים יותר גדולה מיפו גופא, ובעוד שנה או שנתים תהיינה תל אביב ופתח תקוה
לעיר יהודית גדולה מאוחדת על ידי שדרות גדולות ומושבות נהדרות. מובן מאליו
כי כל הדחיפות האלה תגררנה אחריהן משבר גדול, אך אפשר כי גם משבר זה מועיל,
כי על ידי זה נכנס לארץ יותר ממליון לי"ש בבנינים… ולמרות כל זה הבנין
הולך ונמשך. כל העולים החדשים עסוקים תמיד בקנית קרקעות ובבנין. אמנם החיים
שם נמשכים לאטם ובקושי גדול, אך הם הולכים ומתקדמים. אפשר להיות ציוני או
לא־ציוני רואה־שחור או רואה־לבן, אך מוכרחים אנו להגיד כי נמצאים אנו היום
בקרב איזה כח נסתר שאינו פוסק, ושהוא מתקדם הלאה הלאה.

כל מי שהכיר את הארץ ורואה היום את חיפה או טבריה יוכל להרגיש עד כמה גדול הוא הכח החיוני של העם היהודי.

בחיפה, מהעמק עד ראש הר הכרמל, נבנו כבר מאות בתים יהודים
ומושבות גדולות הולכות ונוסדות; טבריה אשר אנחנו מכירים אותה רק ע"י מקבלי
הנדבות בעד ענייה, טבריה זו העיר העניה, בנתה זה עכשיו שכונה חדשה בשם
“קרית שמואל” (מחיאות כפים). לצערנו אין הבנקים שלנו יכולים להספיק את כל
הדרישות של בני ארץ ישראל, אך מאין בא להם כל הכסף? ה' הוא היודע!

בירושלם עצמה המקום היותר קשה, גם שם הולכות ונבנות שלש
שכונות במרכזיה היותר חשובים של העיר. הראשונה “תלפיות”, כמעט נגמרה, השניה
בנין המכללה העברית, והשלישית שכונה חדשה על דרך יפו.

בכל מקום אנחנו רואים כי החיים מתפתחים.

אני בטוח כי נתתי לפניכם ציור קטן מהמצב הנוכחי המשמח של
עבודתנו בא"י. הענין הולך ומתקדם, ושום דבר אינו יכול לעצור אותו בדרך
נצחוננו!

מהמצב המוסרי איני יכול להגיד, וכדי להיות ישר אומר: כי כל
ההבדלים אשר היו לפני שנתים נגמרו בשלום. אפשר שעוד איני בטוח, אך יש לי
אמונה רבה ביהודי ארץ ישראל.

בשנת 1918 היתה הצהרת בלפור בעד הלוחמים שלנו כעין מכת
שמש, כיצד? אמרו הם, אנו קוינו תמיד כי נרכוש לנו את ארץ ישראל על ידי נסים
ונפלאות, כי ארץ זו תפול לנו משמים בנויה ומשוכללה עם כל הצרכים החדישים…
והנה במקום החלומות הנעימים האלה, הננו נמצאים היום לפני קושי מציאות
החיים.

מכירים אתם את טבעם של היהודים האלה היכולים בדבורים,
לבנות ברגע אחד ארמונות נהדרים ובו ברגע מחריבים אותם, רבים התיאשו, אבל
אחרים אמרו לעצמם הנה יש לנו חובה קדושה וכבדה, ועלינו לעשותה, ובכל מרצם
הם עובדים את עבודתם הקשה בלי הרף.

כמו שהנכם רואים המצב בא"י אינו סוגה בשושנים, אבל יש בנו אמונה חזקה כי יכול נוכל להתגבר על כל המכשולים.

השאלה היותר עקרית המענינת אותנו היום כמו שאמר נשיאנו
החביב האדון יוסף די פיג’וטו ביי, היא השאלה הערבית, והרשוני נא לדבר
קצת עליה.

אחרי שהמנהיג תאר לפני הקהל את המדיניות הערבית בכלל, ביחס לשאלת המזרח הקרוב אמר:

ישנם בין היהודים והערבים אי־אלו יחוסים של התקרבות, אשר
יהיה צריך לפתח ואתם, תומך אני בנקודת עבודה משותפת של ערבים ויהודים מבלי
כל כונה לנרגנות. דרך זו היא אטית, ולהתגשמותה עובדים כבר אנשים המוכשרים
לזה.

כאן דן הנואם על היחס הכלכלי שבין יהודים וערבים בארץ ועל
התועלת הכבירה שסכומיה הכסף של היהודים מביאים לכלכלתה של הארץ, ואשר מהם
נהנים הערבים במדה לא זעומה, ואח"כ אמר:

מצבה הכלכלי, הנה א"י פתוחה עתה בחוג הגלגל העולמי: מסלות
ברזל ושורות של כבישים מקיפים את המדינה. עוד מעט ונמלים יבנו. וכבר נכנסה
בתור הבמה העולמית, אך עוד לא התפתחה עד כדי שתוכל לעמוד בפני יתר ענפי
המסחר.

האכר הערבי אינו יכול למכור את החטה ואת השעורה שלו, בעת
אשר הקמח האוסטרלי או הקנדי מתחרה עם הקמח המקומי, אף אם נעשה באמצעים
זולים. הסבה לזה כבר ידועה לכם, כי ההובלה של הקמח מאוסטרליה לחיפה עולה
יותר בזול מההובלה מעבר לירדן ירושלימה, וכל זה הוא מפני כי מסלת הברזל עוד
לא התפתחה כראוי: ובכן א“י נדונה להיות עוד לזמן רב רק מדינה המכניסה מחו”ל
עד שהענינים יתחלפו.

ובכן, לשווי המשקל של המצב הנוכחי צריך שיזרום כסף רב
לארץ, אפס כי א"י היא מדינה עניה ואינה מושכת, לאשרנו, את בעלי הרכוש
“בין־הלאומי” היכולים למצוא רוחים בכל מקום שהוא. ורק הרכוש בצבע הדגל שלנו
רכוש לאומי, הוא ורק הוא יוכל להכנס. הערבים מבינים היטב את זאת. רק יהודים
בעלי רכוש יוכלו להסכים לקבל עליהם זכיונות של עסקים מבלי קוות לרווחים,
אלא רק בכונה לעזור לבנין הלאומי. ולפי דעתי זה הוא האמצעי היותר חשוב.
ואני מאמין כי עם קצת נסיונות ועם רצון טוב נבוא לידי הסכמה רצויה עם
הערבים למרות כל המחרחרים הנוגעים בדבר.

הקהלה היהודית במצרים וביחוד זו של אלכסנדריה הידועה בנסיונותיה המחוכמים, קרואה עתה להביא את
העזרה הנחוצה להנהיג את העבודה בכי טוב. אתם הנכם בני ארצות הקדם יושבים
קרוב להארץ אשר אתם מכירים את שפתה ואת מנהגי תושביה.

שיחות כאלה אשר הנהגתם עד היום היו תמיד מצליחות. לכם יש
הרבה נסיונות בזה; אם רק תכניסו בתוך עניני ארץ ישראל מעט מזה שקוראים
באנגלית “גוד ויל” (רצון טוב) אז תוכלו לעשות הרבה בעד הארץ, כי אל נא
תשכחו כי ארץ ישראל היא ארץ הגוזמאות; אם יקרה שם איזה מקרה קטן הערך או
איזה שוד באיזה מקום, אז כבר נהפך הדבר מיד לרצח מדיני. בשום מקום אחר כמו
בארץ ישראל אין ההוד וההדר מתקרב כה קרוב אל הלגלוג ואל הלעג. זכרו היטב כי
את א"י מודדים לא במדה גאוגרפית כי אם במדה היסתורית; במאות שנים של דברי
הימים ולא בקילומתרים.

נשאר לי רק לתמוך בדברי נשיאנו הנכבד בעד העזרה אשר הוא
דורש מאת כל בני הקהלה. “פרו־פלשתינה” עשה הרבה והמשיכו נא בדרך זו, תמכו
בה בכל כחותיכם, ובזה אתם מקילים מעלינו את המשא הכבד ותעזרו לבני
א"י.

אל תשכחו כי כל העבודה של היום אינה נעשית אלא רק ע“י יד
אחת. היד השניה אשר היתה היותר חזקה של החלק היותר חשוב באומה, – היהדות
הרוסית – היא עתה חרבה ואיננה יכולה לעשות מאומה. מתי תשוב גם היא לקחת
המקום השיך לה בחיק היהדות, – אין איש יודע. המצב הזה הוא נורא מאד; לא רק
שאיננו יכול לבוא לעזרתנו, כי אם גם מפריע אותנו בדרכנו. כאשר נפנה ליהודי
אמריקני השאלה הראשונה אשר תעמוד לפניו, היא: השאלה האוקראינית, שבארץ זו
נולד וגודל, ושם עזב את קרוביו וידידיו. יהודי אמריקה עוזרים לאחיהם
באוקרניה ובא”י. אך ארץ ישראל הוא רק זכרון נחוץ. בעת אשר אוקרניה, הוא
הוה מכאיב ונחוצה עזרה מידית. אנחנו עובדים בעד העתיד והם בעד
ההוה.





וכמו שהברון רוטשילד אמר לי פעם: הכסף הוא אחד, ואם ישאבו ממנו, מה ישאר?





הקהלה היהודית במצרים אשר לא סבלה כל כך מהמשבר (ביחס לאותו של אוקרניה ושל א"י) יכולה וצריכה היא לעזור בבנינה של ארצנו.

אינני חפץ לגמור בציור ורדי; ארץ ישראל תבנה על ידי יסורים; אולי כך הוא תפקידנו, אך בכל אופן היא תבנה.

שוב הנני מודה לכם, והנני מאחל כי אתם בני אלכסנדריה אשר
עבודותיכם ומפעליכם העברים היו למופת, למשל ולברכה בקרה הארץ, כי תצליחו גם
לעשות בכחכם זה לקול הקורא לכם מארץ ישראל. (מח"כ סוערות).

אחריו קם הברון פ’ליקס די מנשה ויודה במלים חמות לד“ר
ויצמן על נאומו המזהיר, ויאמר: כי “פרו פלשתינה” עזרה תמיד לפי כחותיה הרבה
ממוסדות א”י, והוא דורש מהקהל לתמוך בה כדי להחיש בהתפתחות בנין ארץ
ישראל.





בשירת “התקוה” נגמר המשתה שהשאיר רשם נפלא בין כל הנאספים.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41342