שִׁירַת הָאָרֶץ שֶל דָוִד שִמְעוֹנוֹבִיץ



	
	שִׁירַת הָאָרֶץ שֶל דָוִד שִמְעוֹנוֹבִיץ
	



א. שיבת־ציון א׳.

לדוד שמעונוביץ, המשורר הנאמן של החלוציות ואמן האידיליות הארץ־ישראליות, היו שתי שיבות־ציון. הראשונה, בּשנת 1909, היתה מעין בּיקור־בּרק של משורר צעיר, בּן 23, שבּא לראות את כּלתו המתגעגעת. השניה היתה שיבת־אמת למקור
הנכסף. הראשונה נמשכה כשנה ומעלה; והשניה, שחלה בשנת 1920, ושהחלה עוד לפני כן, נמשכת והולכת, כימי דור שלם.

כּשהלך שמעונוביץ בּפעם הראשונה לארץ־ישראל היה בעצם
תּסיסת־הנעורים שלו. הוא היה אָז משורר הנדודים והסער, משורר הצמאון לנעלם
ולנסתּר. אוהב היה לרוץ ארחות, על פּני דרכי־עולם ומדבּריות, להינשא על גלי
מים סוערים, להיות חוזה והוזה ונאחז בּמראות־קסם מתגלים ונעלמים. אָז שר על
עצמו:


גֵּר אֲנִי עַל אֲדָמוֹת, זָר וּמוּזָר בָּאָרֶץ,

כָּל גְּבוּלוֹתֶיהָ מַדֹּתִי, אַךְ לֹא אֵדַע מְקוֹמִי.

אַיַּה חוֹקֵר כָּל תַּכְלִית. יִשְׁמַע, יָבִין הֲגִיגִי?

אַיֵּה פּוֹתֵר חֲלוֹמוֹת, יֶדַע יִפְתֹּר חֲלוֹמִי?


ה״גר" הזה היה נישא מים אל ים ומארץ נוד לארץ נוד. בּצפון
קרא לו המזרח ובמזרח קרא לו המערב. בּעמק קרא לו ההר, ומן ההר נמשך אל
עמק־החיים. מן התּהומות נסק אל המרומים – מהם חרג למרחקים. תּמיד היה בדרך.
תּמיד היה נע, מתנודד על גלי־הסער ומרחף על גלי־השיר. החיים נראו לו
כבית־כּלא והאסיר החפשי פּרץ בּלי הרף אל הדרור, אל המרחב, אל ה״אי־שם".
יסודות שירתו באותם הימים היו: תּהומות ומרומים, נהרים ומנהרות, ים
ואוקינוס, ישימון ומדבּר, עומק ורום, מעיינות וגלים, נגוהות סואנים
ורחבי־לילה מכושפים, וגם מדוחי־שוא ותעתּועי־ כזבים…

רוחו של בּיירון המורד והעצב היתה מפעמת אָז את לבּו של
המשורר והד שירתו הלירית והחכמה של פּושקין, שהשפּיע לא־מעט על שירתו
החדשה, היה נשמע ברעד הצלילים של כּנור־שמעונוביץ. שעתּה של ציון טרם
הגיעה.

לפיכך אין אנו רואים בּשיריו שנכתּבו בעת בּיקורו הראשון
בּארץ־ישראל את הארץ ואת נופה, ואין אנו נושמים את אווירה ואווירתה. הוא שר
על הארץ ואל הארץ, אך לא משל הארץ. רק לאחר שיצא ממנה החל
להרגיש בּה ביתר חריפות וביתר שאת.

יש לו פּואימה מתרוננת, שופעת־שירה, הנקלטת בּלב בּזכות
הניגון המתרונן של חרוזיה ושטף לשונה, הלא היא “בּקרן זווית”, אשר בּה ישיר
בּגעגועים רבּים ובהמיה מתוקה על מסעו הראשון לארץ־ישראל ויציאתו ממנה, וזו
נכתּבה בּשנות תּרע״ו – תּרפּ״בּ. כּלומר: תחילתה היתה כחמש שנים לאחר
יציאָתו את הארץ, וסיומה כשנה לאחר חזירתו אליה.

בּעת היותו בפעם הראשונה בארץ־ישראל שר שירים־סתם, שכּמותם
שר בּהיותו בגולה, ושירי ארץ־ישראל המעטים אשר שר אָז היו אטומים וסתומים,
כּי טרם נפתּח הלב וטרם נפקחה העין. שעת השיבה האמנותית טרם הגיעה.

ה״נשר הנרהב והגאיוני“, זה רעיונו הער וחסר־המנוחה, שנעשה
ל״אני השני” שלו ולא נתן לו חופש ומנוחה, ליווהו גם בּדרכּו לארץ־ישראל ולא
נתן אותו להשתּקע ולהתאזרח. "הוי נודד עלוב וחלכה! מאין בּאת? אָן תּלכה?״
– זוהי השאלה שהוא מכּה אותה בּו בכל רגע של חיים ובכל שעה של שירה. לא
איה, כי אם מאין ולאָן. לא היש משך את הנפש הנכספּת, כּי אם מה
שהיה או מה שיהיה.
ועם הנדנוד הזה, בּמקום ובזמן, בּא גם הנעגוע־הזעזוע, בּשאלות ההווייה
ובחידות היקום. לא האמונה התּמה בערכי־החיים היתה הכּח המניע, כּי אם
הכּפירה הפילוסופית, היאוש השירי.

ואותו “נשר נרהב וגאיוני”, שאינו נותן לו לאדם לעמוד
ולנוח, לחיות וליהנות מן תּענוגות העולם הזה, היה מטיף את טיפּות־העגמה שלו
לתוך אזנו ולבּו של המשורר, ושואל ומפתּה: ״הדרכים רבּים לבלי ספורות – אַך
כּולם הולכים לחדלון – – – אל אָן תּיחפז, עובר אורח? הן רק תּסתּובבנה
במעגל עד בּוא הקוצר עם המגל. מה תּשאף, לב? מה תיקדי, עין? הכּנור רן,
התּוף מריע, אך טרם תּגע בגביע – הקסם נדף, גז היין". מובן, שבּהלך־נפש
שכּזה אין הולכים לגאול ולהיגאל בּארץ היעוד והחזון. אבל אם שעת הגאולה טרם
הגיעה – שעת הגילוי וודאי הגיעה, גילוי הארץ וגילוי הנשמה שלה. והנה בא
המשורר “אל היפה, אל השוממה, החמודה, אל העזובה, הנכספה, אל ארץ־ציון
נוף־יהודה”.

הוא מתחיל את שירת־הארץ שלו בשאלה, בּשאלה הבּאה מן
התּהייה על החדש הנראה לו כישן, שראה בחזון ילדותו. ובתומו ותמהונו ישאל:
איכה ישיר על ארצו ומה דמות יערוך לה? היתאר את זוך אווירה וטוהר תּכלתּה
המזהירה? או היספּר על הדר פּראותה האיתנה וגאון התּוגה של חורבּנה? אבל על
זה הרי שרו כבר פּייטנים רבּים לפניו. הם שרו, כּל אחד לפי כחו וכל אחד לפי
רוחו, על “חן־העד שבּקמטיה, על רוך־הרז של ערפּליה, על קסמים כּמוסים,
לא־מובנים, הנובעים מכּל עץ וסלע, מכּל שרטוטי נוף־הפלא”, וכן שרו המשוררים
על יפעת הסוד, בּת אלפי השנים, הזורחה עד היום בּברק־עלומים, ועל “קול
אלוה, קול הפּלאות” המתהלך על הגבעות, בּעמקים ובדרכים, של “נוף־ישראל,
נוף־ הנצחים”. קסם חזיונות־ההוד הרוממים רוטט עד היום בדמי נחליו של אותו
נוף ובנקיקי הריו השוממים, בּרחבי שדותיו ומדבּריו, הרחוצים טל ושרופים
שרב. שרו־שרו המשוררים על הכּל: על פּרחי התקוות והניחומים הצצים צנועים
בּין האבנים ועל השכינה המתגלה בכל פּינה, על הגליל ועל השרון ועל "הוד
ההרים והשפלה, על יום יהודה ועל לילה – ומי אני כי אוסיף לרון? כּבר ציירו
כל בּיד אמונה, מה אוכל להוסיף על התּמונה?״

כּן שואל המשורר ישר־הלב ועשיר־השיר בּתמימות ובתמיהה.

ותמה וחוגג הוא מתהלך לו בּשדות ארצו־אהובתו, שכור־יופי
ושכור־אהבה. הוא שותה ברטט וצמאון את עסיס תּנחומי האדמה, אשר חלצה לו את
שדה והעניקה לו מלשדה.

הוא מתהלך כּחולם. מסביבו נושמים שדות עברים ובכּול רוטט
אוויר עברי. הכּוכבים מבינים להגיגו ורומזים רמזי אושר ללבבו. הרוח לוטף
בּרוך ובאהבה את קווצות ראשו היגע ושיר מזרחי הבּא ממרחק ממלא אותו חשק־נפש
עד כּלות־נשמה. הארץ לובשת דמות כּפולה של אם זקנה וכלה צעירה, ושתּיהן
מתגעגעות וכלות לראות את הבּן והחתן ששב ממרחקים. שתּיהן נלחצות אליו בּצער
ובכוסף, בּאהבה ובתקווה, שלעולם לא ייפּרדו עוד.

ובשעות החסד המעטות מאמין המשורר שבקרקע מולדת זו, שאליה
כּמהו שרשי־חייו, ישתּרש ויתערה עתּה לעולמים, ועוד לא יתעה בגלויות.
“בּנאות הכּפר, בּין חרבות ערים, בּפרחי־גיא, בּנקיקי הרים, בּשירת־עוז של
שומר־עלם, בּנקישת מעדר על התּלם, בּצלצול חי של שפת־הנביאים, בּצחוק ילדים
על הדשא” – בּכל אלה יראה רמזי־ישע של חיים פּורחים, חיים בּריאים.

אבל בּעצם ימי־החג, חג השיבה והדבקות בּקרקע המולדת,
מתעורר הנשר האכזרי, זה היצר של המשורר, המדריכו מנוחה והמנידו מים אל ים,
ושואלו בלעג: אווילי, הכבר מצאת המטרה? הכבר פּתרתּ את החידה?


הַאִם הַשְּׁחָקִים הַמִּזְרָחִים

מַחְכִּימִים יוֹתֵר מֵהַצְּפוֹנִים?

וּבָרוּר יוֹתֵר רָז הַנְּצָחִים

בְּאֶרֶץ יַרְדֵּן וְחֶרְמוֹנִים?





הַאִם בִּיהוּדָה אוֹר זָרוּעַ

עַל סוֹד הַמָּחוֹל הַפָּרוּעַ,

מְחוֹל הַבְּלִיּוֹת וְהַפְּרִיחוֹת

מְחוֹל הַשְּׁקִיעוֹת עִם הַזְּרִיחוֹת?


העצב הטמיר הלן בדמי נשמתו של המשורר, הרואה את עצמו
כ״כפיר ישימון, מורדף ציד“, נתעורר בּו בעוז חדש, וה״נשר” הגאיוני שואלו
שאלה שאין לו תשובה עליה: האם נרפּאת פה בנוף־ישראל, ממכאוב הערגון לחשוף
כּל סתום ולהיגאל? והתּשובה היא: לא. הוא לא נרפּא עוד. אָמנם, הוא בּא
לארץ־ישראל, אבל זו טרם בּאָה בו. הוא הגיע אל חופה, דרך על אדמתה, טייל
בּשדותיה, הסתּכּל בפלאיה – אבל עדיין תּבלול הגלות מכסה את עין המשורר ואת
עין הארץ כּאחד.

הוא שר עליה ואליה אך לא אותה. הוא מכּיר את עצמו,
את המשורר שבּו, אך לא את הזולת, לא את האנשים היושבים בּארץ והחיים בּה.

ארץ־ישראל זו שהוא רואה ואוהב אותה היא ארץ־ישראל של כּל
בּני־ישראל, אַך טרם נעשתה שלו, כּי טרם נאחזה בישותו וטרם נתמזגה
בשירתו.

גילוי זה עתיד לבוא, אבל רק לאחר שנים, לאחר שיצא אותה
ויחזור אליה שנית, ויתערה בּה התערות שבּנפש. אולם עתּה, בּשעת שיבה
ראשונה, עדיין חוצצת מחיצה בּין המשורר ובין ארצו. ואפילו בשנת תּרפּ״ב,
בּשנה השניה לשיבתו לציון, יתאונן מרה בשירו “זה מוסר אכזר…” לאמור:
לראות את הארץ בּעין כּלה ולא לבוא אליה לעד הוא וודאי מוסר אכזר
וגורל־קללה. אך – אומר הוא – יש מארה פי שבעה רעה, והלב יתפּלץ כּי יזכּור
אותה, והיא: לבוא לארץ הנפלאה ולא לראותה, ולא לראותה… אל נוף־חלומו טש
כּסופה והאוויר צלצל ממחי אברתו, וגם כשעייפה כנפו מעוז טיסתו לא נדהם ולא


נואָש –

אַף בְּהַגִּיעִי אֶל נוֹף־חֲלוֹמִי

בִּכְאֵב וְיָגוֹן חִלַּלְתִּי יוֹמִי:

הֵן זֶהוּ נוֹפִי – וְהוּא אֵינֶנּוּ,

הֵן עֵינִי פְּקוּחָה – וְלֹא אֶרְאֶנּוּ.


ומכיון שלא ראה אותה בראייה שלו, וטרם קנה אותה בנפשו,
אם גם שב עליה בגופו היה תועה בה כזר “בּין אחים חולמים ונלחמים, שלבּם
לוהט עז ותמים, ומלא שאיפות־הוד נשגבות, כּאילו **גר אני ביניהם וזר לי רז
חלומותיהם”**.

בּ״שיר השירים״ נאמר: “אל תּעירו ואל תּעוררו את האהבה
עד שתּחפּץ”. ובתורת־השירים נאמר: “אל תּעירו ואל תּעוררו את השירה עד
שתּחפּץ”.

וכשראָה המשורר שטרם הגיעה השעה נשמע לקול “נשרו” ונתן את עצבו להינשא על כּנפיו חזרה, למרחקים הקוסמים, לעולמות הרחוקים.

אָמנם, צר מאוד היה לו להיפּרד מן המולדת וכמה נסיונות
נוספים עשה להישאר בּה. הוא שם את פּניו אל הכּרמים – אותם הכּרמים עצמם
שבּאידיליות הגדולות שלו של שנות שיבתו השניה ידע לשיר עליהם בּאהבה רבּה
ובנפשיות עמוקה כל כּך – הוא קיווה, ששם בּחביון הגפנים ובדמי הגנים
השאננים יירגעו גלי־רוחו הנזעמים ושבו קרני אור לגבולו… “קוויתי: אולי…
אולי.. אולי…”

אבל תּפילת־״אולי" זו לא באה. ושעת הפּרידה הגיעה.

שעת פּרידה שעה גדולה היא לכל משורר, וגם שמעונוביץ יודע להפוך את רגעי־הפּרידה לפניני־שירה, לתפילה זכּה.

בּרגעי־פרידה אלה הוא לא פועל, כּי אם נפעל, לא משורר כּי
אם כּלי־קיבּול לשירה, הזולפת מן הלילה. וכל הקולות הנסתּרים, הממלאים את
רחבי־הלילות הדוממים, ממלאים גם את ישותו המתעלפת.

בּשעות־פּרידה אלה שייך המשורר לא לארץ, כּי אם לשמים,
ונפשו מקשיבה לא לשירת־הארץ, כי־אם לזמרת הכּוכבים, הקוראים אותו אל
“**עולמות רחוקים, גבוהים ונעלמים”**


הָהּ, לֹא עֲלֵיכֶם עוֹבְרִים שָׁבִים,

עֲקִיצוֹת־לַהַט שֶׁל כּוֹכָבִים!


ו״עקיצות־להט" אלה של הכּוכבים, יחד עם תּשוקתו הלא־מרווה
לעולמים הנעלמים, גברו עליו והוציאוהו מארצו. הוא שב אל הים, אשר אָהב
מעודו ושוב סערו הגלים, שוב המו הגלגלים. הנודד שב לנדודיו.

ומרחוק ישיר המשורר אל ארצו ויושביה:


הֱיוּ נָא שָׁלוֹם, רֵעִים, אַחִים!

הֱיוּ נָא שָׁלוֹם, שְׂדוֹת מִבְטַחִים!





בִּכְאֵב וְיָגוֹן אֲהַבְתִּיכֶם,

בִּכְאֵב וְיָגוֹן עֲזַבְתִּיכֶם…

הֲי, מוֹלַדְתִּי, לִי בְּרוּכָה!

לֹא לִי צְחוֹק אֹרֵךְ, אוֹר הַמְּנוּחָה…




ב. שיבת צין בּ׳.

אבל אם גם עזב המשורר את הארץ – לא עזבה הארץ אותו. ובכל אשר הלך הלכה היא אתּו.

מרחוק התחילו המראות מתבּהרים יותר. מרחוק התחיל המשורר
הרומאנטי, האוהב את ה״שם" יותר מן ה״פּה", לקלוט קולות, לספוג צלילים
ולהתכּשר לעלייתו הסופית.

וכן אנו רואים שבּשנת תּרע״ב, כּשנתים לאחר עזבו את הארץ,
הוא כותב את “ירדנית”, זו השירה הפּותחת את ספר האידיליות שלו. אין
ה״ירדנית" אידיליה כיתר האידיליות, כי אין בּה סיפּור מעשה, אין בּה ממלחמת
ההתיישבות וממפעלות החלוצים, אבל כבר יש בּה מהתחלת ההתנחלות.

המשורר הצעיר משתּעשע באהבתו ובאהובתו. והומור דק וחנון
זולף מן השורות. העלומים מתגלים בּכל חינם. השמש זורחת. הירח גולל את רינת
גליו לכּנרת, וזמירי יזרעאל פּוצחים רינה.

וכן גם ב״יער בּחדרה", האידיליה הראשונה אשר נכתּבה בשנת תּרע״ד, אין עדיין סיפּור־המעשה, שיש למצאו בשאר האידיליות.

זוהי מעין שירה של “דרך לעבור גולים”, שירה של מעבר
ותעייה. המשורר עדיין מרוכּז בּעולמו שלו. עדיין הוא מבקש פּתרון לחידת
חייו. עדיין הוא תועה ב״זהרי דרכים", עדיין הוא חולם “חלום־ליל־חורף”׳ והוא
נישא על כּנפי שר־החורף, יחד עם נמרוד אחיו, אל “מרחבים שוממים, צחרחרים
ודוממים”, “אל עולמות בּוערים, אל עולמות סוערים”. הליריקה השוטפת שלו
עוברת אָז על גדותיה ומבקשת לה חוף מבטחים בּיצירה קיימת. הוא מתגעגע על
האפּיקה, שאליה הוא הולך בּלי הרף.

והאפּיקה ניתּנה לו בשירת הארץ, לאחר שנים של תּעיות.

לסוג היצירות של שנות המעבר, מן הגולה אל הארץ ומן הליריקה
אל האפּיקה, שייכים גם שאר הדברים האידיליים שלו, אשר נכתּבו בחוץ־לארץ,
והם: “מלחמת יהודה והגליל” (תּרע״ד), “ּכרמית” (תּרע״ז) ו“על שפת ים יפו”
(תּרע״ח).

“בּ״יער בחדרה” כבר יש נפשות פּועלות, בּעלות שם ובעלות
תּכונה: ר׳ פּינחס ונפתּלי, בּרלה והדוני. המשורר יוצא מתּחום אישיותו הוא
ונכנס לתוך עולמם של אחרים. יש פּה נסיון של ציור־אופי והתאמצות של סיפּור
שירי, אשר ישתּקפו בּו חיי־קיבּוץ. המתיחוּת הפּנימית של המשורר הלירי
נהפכת לשיח שירי קל, פּקח, שיש בּו הומור טוב־לב. אבל עדיין אין בּאידיליה
זו הכּח וההיקף של הדברים הבּאים. עדיין חוצצת המחיצה בּין המשורר ובין
גבּוריו, כּשם שחוצצת המחיצה בּין אלה הנפשות הפּועלות ובין הסביבה. עדיין
אין “האָדם עץ השדה”. והדבקות בּין האיש ובין הנוף, בּין היהודי ובין ארצו,
טרם בּאה. המשורר מתאמץ לחדור מרחוק לתוך סודו של הנוף הארץ־ישראלי, הקוסם
לו מרחוק.

האנשים עוסקים בּמעשה בראשית. הם חוטבים עצים, ונוטעים
עצים. הלמות קרדומים ושריקת משורים מתמזגת עם נשימת חזות של חוטבי־עצים
ומייבּשי־ביצות. והד־היער עונה להמיית־הגעגועים ולתפילת־הלב של העברי העובד
אדמתו.

אבל עדיין אד עוטף את האנשים ומעשיהם. יש קדרות בּדמותם,
כּובד במהלכם ואלם בּדבריהם. ואפילו כשהם יוצאים בּמחול, בּסוף יום־עבודתם,
נראה המחול לא כפרק־עול או כפרץ־מעיין, כּי־אם כחלק מן העבודה, כּתפילת־ערב
לאחר יום שאין בו מנוחה.

ו״מלחמת יהודה והגליל" מה היא? אין זו מלחמת איתנים, מלחמת
גורל של כּחות סותרים ומתנגדים בּטבע ובחיים, כּי אם מלחמת־לשון־והברה,
זוהי מלחמה פיליטונית בּין אנשי יהודה ואנשי גליל על… בּ׳ דגושה וב׳
רפויה.

ה“מלחמה” ניטשה בעמק־השרון, והנלחמים הם שני החלוצים
הצעירים: “אלקנה הגלילי ושמאי מגדרה ביהודה”. אלקנה הוא שומר משומרי
ראש־פּינה, כּבן עשרים ושלש, והוא בחור כּהלכה: גבה־קומה וחסון, בּעל פּנים
גלויות ואמיצות. על שכמו רובה, ובקצה הרובה צרורה כּתפייה המקופּלת כּתרמיל
ובה אצורה ה“צידה לדרך”: לחם וזיתים ובצלים. ושמאי הוא “אדמוני עם
יפה־עינים וחביב מאוד על בּנות גדרה”, האוהב לנקש בּמטה־השקדים בּהליכתו.
שני חברים טובים ונאמנים הם, אלקנה ושמאי, אבל “תּהום” רובצת בּיניהם, זו
שבּין הגליל ובין יהודה. אלקנה אוהב את הגליל, ובעצם טיולו עם חברו מיהודה,
“נמלא לבבו געגועים ללילות מאיימים וקוסמים בּין הרי הגליל הפּראים”
והתחיל, כּמנהג הגליליים האדוקים, להדגיש כּל “בּית”, ו״בית" רפויה אין
עוד. אבל גם שמאי לא וותּרן הוא ונתעורר לקנא את קנאת ה“בּית”: “חוקה אחת
ומשפּט אחד ל״בית” רפויה ודגושה ובאה כל אחת בּמקומה, כּנהוג בּיהודה
מעולם"..

אבל לא רק מלחמת־דגש יש פּה כּי אם גם מלחמת־נוף. הבּ׳
החזקה והבּ׳ הרפה אינם אלא סמל אותיות לשני חלקי־ארץ, לשתּי תפיסות־טבע
ולשני מזגי־חיים. המשורר המבקש דרך אל הנוף, שהוא נשמת הארץ, מצא כאן דרך
לחפּור ממטמונים את סגולת הנוף של הגליל ואת סגולת הנוף של יהודה, להעמידן
אלה מול אלה ולעמוד על מהותן היסודית. אלקנה מדגיש את ה״אבּיבּ" ואת
ה״אבּן" ואת ה״גובּה" ואת ה״נשגבּ“, אבל תוך כּדי צחוק ושעשועים שם המשורר
בּפי אלקנה תּאורים תּמציתיים של מעיינות אביב בּהרי צפת פּראי־יופי, ותלי
סלעים אמיצים, וצור חלמיש, ותהומות אפלות ואפלולית זרה וקרה, ונחלי זמרגדים
המתפתּלים כּנחשים בּחריצים אפלים, ושמים ושמש, ואפיקים שואגים פּרא, שכורי
שמש ונוף – כּי נשגב הגליל ב״אבּיבּ”!

ואילו שמאי מזיל אמרתו על יפי הלילות בכרמי יהודה.

שם ירעפו טללים ונגוהות כּחולים־אווריריים תּועים כּחולמים
בּלי דרך. סהר גדול ונבהל סוקר את נקרת ההרים ומכסיף סלעים שוממים. וצעיף
עננות קלילות מכסה את הסהר החוור, החולם. ליפי־הלילה מצטרף יופי שני, והוא
יפי הנערות, בּנות יהודה. נמס קפאון הלילה, מתנער שומר משנתו, ובתוך הלילה
המכושף והמכשף נשמע הד צעדיהן של הנערות המתרוננות מחשק־החיים
ומחדוות־האהבה. גפנים ונערות. – מהו ההבדל בּין נערה לגפן? שואל שמאי את
אלקנה. ואין הגלילי יודע. אבל בּן־יהודה יודע: “יפה הגפן פּי שבעה מוצפת
נגוהות לבנה, וחמודה הנערה פּי שבעים כּי תאסוף הלבנה את נגהה… אך אלו
כאלו מתוקות, מלבּבות ולהב בּדמן…”

“מלחמת יהודה והגליל” הוא צעצוע שירי, פיליטון חמוד,
שנקודתו – דגש… אך דרך ה״דגש" הזה התכּוון המשורר להיכּנס לפני ולפנים,
ולהגיע לעצם הענין, לנופה של הארץ.

את ה״משחק" הזה ותפילת־שחרית זו המשיך גם בּ״כרמית" וב״על
שפת ים יפו". בּשורות הקטנות והמרצדות של “כּרמית” יש משובת־עלומים מלאת־חן
וקלות־חרוז וטיסת־דמיון ושפע־שיר. דומה הדבר כּאילו השיר מושר מאליו, בּלי
כל התאמצות מצד המשורר. האהבה־בתענוגות חוגגת את חג־אביבה־ודרורה. ריח שיר
השירים עולה מן השורות. האהובה, שהיא ספק נערה ספק איילה, אבל וודאי
יעלת־חן, מרחפת ומרננת לבּו בקלותה, בּתומתה ובזוך־דמותה. ״שובי, שובי
השולמית״ – הוא החרוז החוזר ורן בּשורות הקלות, המפזזות, הרודפות אשה את
אחותה. שכרון־נעורים תּוסס בּכּול, והמשורר הרואה את הדברים בּעין זכרונו
פּורש עליהם רשת דקה של זהב־חלום.

ואחרון לדברי־השירה, שנכתּבו מרחוק ושנספּגה בהם היפעה של ארץ־ישראל, הוא השיר “על שפת ים יפו”.

המשורר־השומר עזב את עבודת השמירה שלו ויצא לדרכי הזוהר.
עשרה שבועות רצופים שומר היה את גפניו ושקדיו של בּעליו. ועתה אין הוא רוצה
עוד להיות נוטר כּרמים של אחרים. כּי לבּו מלא געגועים ואהבה.

בּגולה הוגד לו שבנות יהודה אוהבות שומרים אמיצים וחומדות
פּייטנים בּלבּן. והנה הוא – גם שומר וגם פּייטן. וודאי יאושר מבּנים.
ושירתו משתּפּכת בּזרמה על יפי־הנוף ועל חן־הנערות, על חסד־הנעורים ועל
אושר־החיים. בממלכת השומר־המשורר יש פּנינים וכסף וענבּר. אוצרות גמדי הליל
נמסרו לו לפקדון. ומן הגנזים האלה יעלה עדיים על כּסות היפהפיה ופנינים
וכסף ילבּישה ויענוד לראשה המתולתּל “כּתר כּוכבים רוטטים”.

בּאפלת הלילה המוארת בּאור הסהר החולם אנו רואים את המשורר
והנה נפתח לבבו, והנה נפקחת עינו – נפל התּבלול מעליה! – והוא רואה את
הארץ, אשר בּה העולם, שלו ושלנו, והצלילים המתּוקים העולים מכּל עבר נספגים
בּנשימתו ובישותו. הוא בא בסודה.

ולא רק בּלילה. גם בּיום, ובעיקר בּיום, מתגלה המראה,
שאליו כּלתה הנפש. הנה זהרי האוויר השקוף ועומק השחקים הצחים, ותכלת ערפּלי
ההרים, ודממת חורשת הזיתים, ומרחבי שדמות הזהב, ולהט החולות הלבנים, ותוגת
הנחלים החרבים, ורשרוש הלטאות הנחפּזות, וקשקוש החרובים הגלמודים, וצלצלי
הענפים, ועבי־הארגמן במערב, והדממה בכּרמים ושירת השומרים, וצעקת
השועלים.

סוף סוף נתגלה לו למשורר נוף ארץ־ישראל, אשר אליו ערג מאָז.





ג. האָדם ונופו.

דרך הנוף נכנס שמעונוביץ אל תּוך הארץ, ובאורו וזיוו של הנוף הזה נתגלו לו האור והזיו של המולדת אשר אותם בּיקש.

כּי רק בּדרך זו אפשר לו לאדם, וביחוד לאדם־המשורר, להתנחל
ולהתערות בּארץ שבּא אליה בימי בגרותו. הוא צריך “להיוולד” מחדש. הוא צריך
לשבּץ את אישיותו בתוך הסביבה, להסתּגל לאקלים־הטבע, לצבעי־המקום,
למזגי־האוויר ולצלילים הדקים מן הדקים העולים מנשימת־הארץ ומשירת־חייה
הפּנימיים. טרם שהוא נעשה אזרח בּמובן הצבּורי והמדיני הוא צריך להיעשות
אזרח מבּחינת הטבע והאקלים.

ואם בּכל ארץ כּן – בּארץ־ישראל על אחת כּמה וכמה. כּי יש
בּה בארץ־הקודש כּח־משיכה היסטורי ומסתּורי, שקשה לעמוד בּפניו. מעל
ירושלים של מטה מתנשאת ירושלים של מעלה, החיה בלבּנו מימי ילדותנו.

״בּשוב ד׳ את שיבת ציון היינו כחולמים״ – נאמר על שבי־ציון
הראשונים. ואילו על שמעונוביץ אפשר להגיד את ההיפך: בשוב ה׳ את שיבת־ציון
שלו היה כחולם שניעור מחלומו. את חלום ארץ־ישראל חלם בהיותו בּנכר,
בּמקום שם החל לשיר את שירת־האידיליות שלו, אבל בּשובו בּפעם השניה לציון
ירד ממרומי־הערפּלים של ההזייה השירית והחל לדרוך בּעוז ובבטחה על הארץ
ולשיר את שירת החיים והטבע שלה.

כּל פּעם שראה חלוצים בּעבודתם, אכּרים בּחרישתם ושומרים
בּשמירתם ראה אותם לא כדמויות מופשטות, אידיאליות, הוזות וחולמות על חיים
אשר יהיו בעולם אשר יבוא, כּי אם כּאנשים המעורים בּקרקעם, המשובּצים בּתוך
מסגרת־סביבתם, הנושמים את אוויר ארצם, והמשלימים את תּמונת הנוף.

אלמלי ראה שמעונוביץ רק את האָדם לא היה שר את שירת
האידיליה. כּי שעתה טרם הגיעה. אבל זכה המשורר וראה גם את האָדם גם את
הטבע, ואת האָדם השקיע בטבע ואת עצמו שיבּץ בּנוף – וכן הגיע למה שהגיע,
לשירת האידיליה, שתּוכה רצוף יסורים ולבטים, חיפושים ותעיות של אנשים
מעפּילים ובונים.

בּספּר זבולון ״פּורענות״ – בּאידיליה ״מצבה״ – את סיפּור
חייו ומותו של כּתריאל יאמר: כּשנשאו המטיילים את עיניהם לגבעה ירוקת־העצים
של כּתריאל אמרו: "אכן לא משק של עופות כאן, אלא אידיליה ממש…״ אבל
זבולון היודע יותר מן המטיילים את כּל אשר עבר על כּתריאל אומר: “אכן…
אידיליה… אמנם לא מנה איש דליי־הזיעה, נגרת ממצח כּתריאל בּיצרו אידיליה
מסלעים; יומם יפרך הגוף במחצבה, על פּיגום הבנין, לילה בגבעת הטרשים יסקל,
ינכּש, ינקה, מים יטלטל מלמטה, מצנור השכונה”.

כּתריאל ואשתּו, וכן שאר גבּורי האידיליות, מקיימים
בּאדיקות רבּה, שיש בּה משום קדושה, את תּורת ארץ־ישראל, זו התּורה המצווה
לנו התאחזות, הסתּפּקות־בּמועט והתמדה. כּל איש מישראל היושב על אדמת ישראל
חייב להתערות בּתוכה ולוא גם בּשרשי־צפרניו, ופירוש הדבר הזה הוא: "לנסוך
על עפרה זיעתו, נסך יום־יום, נסך־קודש, בּלעדיו לא יעמק השורש״ – – – ו״פת
לחם שתּספיק לשנים אַל נא יאכלנה האחד, אך גם אַל יסחר בּחצייה! נתון
יתּננה לרעב!״ כּי אלה שבּאו לציון וזכו להוציא בּה לחם מן הארץ חייבים
לזכּור את אחיהם שנשארו בגולה, בּגיא־הצלמות, להחיות את נפשם ולהצילם
מכּליון.

שירת־הנוף של שמעונוביץ – היא לא שירת־יחיד, כּי אם
שירת־כּלל. את שירת־היחיד שר בּהיותו בנכר, ואילו עתּה, כּשהוא יושב בּתוך
עמו החי בּארץ ומתהלך בּרחובותיה ובשדותיה ומתמזג בּשירת־העבודה
ובאפּוס־היצירה, הוא רואה את הנוף בּשלימותו, כּשאָדם ועץ מתמזגים בּו
ונעשים אחד. הרים המכחילים מרחוק, והמבהיקים ענוגים ורכּים בּזהרי הבּוקר,
ועדר כבשים הנראה כגוש עפר כּהה במישור, ורועה השוכב לו פּרקדן בּצלה של
שקמה באמצע השדה “ומביט לשחקים ומהרהר עמוקות כּמה עוד טבין ותקילין יחסרו
לו, עד תּמלא מכסת המוהר^”^ ממנה לא יגרע אבי אהובתו – כל אלה: ההרים,
העצים, השמים, הכּבשים והרועה, הדומם, החי והצומח, מתמזגים למראה אחד,
המאיר עינים ומשקיט לב. הליריקה נהפכת פּה לאפּיקה ונוף המשורר נהפך גם הוא
לנוף האָדם בּארצו, לנוף העולם, אשר בּו מוצא הנודד את מקום מנוחתו. המשורר
משוטט בּשדות יהודה, שמעטים בּה הפּלגים ויבלי־המים, ונפשו מתרווה ממראה
שלוליות־המים המבהיקות באור־היום, אלה שנקוו בגומות ובחריצים מן הגשמים אשר
ירדו. חורב הארץ מתרכּך והנשימה נעשית קלה והברק הכּחול של השלוליות מנחם
את העין. אבל לא רק מראה דומם וצומח פּה, כּי אם גם מראה חי. אצל אגם־המים
משחירים אהלי־בּדווים, ובין האהלים נראית “בּדווית ונזם בּאפּה ממלאָה את
כּדה, ונערה, ערום כּמעט וגלוי ראש, ישחק עם סייח של גמל”. “סוסים, חמורים
וגמלים רועים בּכּר בּני־חורין”. והבּתּים מרמזים “בּגגות אדומים וירוקים
וכתלים מבהיקים בּסידם בּינות לירק־אילנות”.

שמעונוביץ אוהב למצות את היופי של מראה־הנוף בּכל הזדמנות
גילוי הבּאָה לידו ובכל שעת־חסד לשירתו. כּשהוא מספּר סיפּור מעשה הוא יודע
לשלב לתוכו תאור רוטט וחיוני של הטבע, אבל לאחר שראה, והראה גם לנו, את כּל
חמודות הטבע, את כּל מסתּרי יפיו ואת כּל חשרת צבעיו, הוא ממהר לעשותם חלק
מן ההווייה הממשית, הנתפּסת והמתגבּשת בּציור חיי אָדם על אדמתו.

כּשמספּר זבולון על עלייתו בּמדרגות לאחוזתו של כּתריאל
אין הוא שוכח – או אין המשורר נותן אותו לשכוח – את המראות אשר נתגלו
לעיניו: את הרכסים ואת הבּקעות, את הכּפרים הצמודים כּקנים אל הסלעים, את
הרי־מואב הלוטים בּאד לילך־וורד־ותכלת, את מראה הישימון הנאדרי, ואת היופי
הפּלאי של ים הערבה המכחיל מתּחת לגבּות ההרים. אבל כּל אלה, שיפיים וערכּם
בּהם עצמם, אינם בּודדים ויחידים בּמראה הכּללי, שנתגלה למשורר. הם – מצע
ומסגרת, של יופי פּלאי, לתמונת־חיים שלמה, שיש בּה משמעות עמוקה ליחיד
ולעם. שם, בּאותה סביבה נהדרה שבּמרום ההר, נבנים חיים חדשים, נשמעים קולות
צוהלים של איש ואשה ההופכים שממה לשדה. ושם גם בּהמה ועוף, ורפת ולול, וחלב
וביצים, ובקבּוק יין המשומר לכבוד המאורע הגדול – עת יוולד הבּן או הבּת,
או תאומים, ראשית אונם של החלוצים.

תּעודה היא בדור הבּונים והבּנים: לכסות את הרי־השממה
אילנות, חורשות אורן ואלון, כּרמי זית וגפן. "ואם כּי במקצת יתקלקל
מראה־הנוף רב־השגב של ציה מקסימה באבלה, אף גם לא נוסיף לראות מפּה את ראי
ים המלח, כּולו כמו על היד, רק דרך העצים נראנו״ – כּדאי לקלקל את
מראה־הנוף… ואולי לא יפּגם כּל־עיקר, ולהיפך: “דרך הרשת הירוקה־הכּחולה
של עצים ואויר ייף ים־המלח פּי־שבעה ותכלתּו תשמח העין”.

הנוף נעשה איפוא לא מטרה בפני עצמה, כּי אם אמצעי למטרה,
אמצעי יפה למטרה נעלה. אבל עם היותו “אמצעי” אין הוא נעשה חלילה
כּלי־שרת של טנדנציה, אשר אין בּו כח־אמת משלו. בּזה השיג שמעונוביץ הישג
שירי רב־ערך: את תּיאור החיים של בּוני־הארץ הציל מסכּנת הפּרוזאיות של
סיפּור־המעשה בּזכות רעננות הציור של מראות־הטבע. ואת יפי־שירת הנוף העלה
בכח המפעל של הנפשות הפּועלות, שהוסיף כּח חיוני ועוז דראמתּי
לשירת־הטבע.

וזו עולה בסולם המעלות של שירה רבּת־גוונים ורבּת־צלילים.
בּכל האידיליות שלו הוא מכניס את תּיאורי־הטבע, ובכל זה אין בּהם משום
חזרה. לכל סיפור מעשה מתלווה תיאור־טבע משלו, ובכל הופעה חדשה בחיי האנשים
יש הארה חדשה של הנוף. כּיהודה ב״רסיסי לילה" כן גם המשורר עצמו ער. “ער
בּתכלית, ער ומתוח כּמיתר, קולט כּל ניד וכל רחש, בּוחן את לחש הצללים,
מפריד את גווני החושך, בּודק כּל נצנוץ במרחק: ספק רטיטה של כוכב, ספק רסיס
טל על אבן, ספק גחלילית מטיילת בּין הנעצוצים בּשדה”.

בתיאורים דקים ועמוקים אלה, כּברבּים אחרים הממלאים את
האידיליות שלו, יש משהו מן הנוף הקוסמי, מתּפארת־הסוד של “הכּוכביות”
וה״מזליות", הרומזות וקוסמות לו ללבּו של אָדם ומעוררות בּו המיית כּיסופים
לנסתּר ונהייה עזה לנעלם. אך אפילו ברגעי העליה האלה, והם לא מעטים, שומר
המשורר על ארציותו ועל הרגשת־המולדת שלו. השמים – שמים לה' ולגעגועי־אָדם
עליהם, עליהם ועל כּוכביהם, על כּוכביהם ועל מראות־ההוד והיפעה שלהם, ואילו
לבני־אדם ניתּנה הארץ, לחיות עליה, לעבוד אותה, ולהאירה באור השיר.

כּן נרקמת רקמת־הצבעונין של חלומות־האדם וחזון העם, הנכסף
אל הגאולה. מה הדמות אשר תּלבּש הגאולה בעיני המשורר? תּמיד הופיעה הגאולה
לעיניו “בּדמות שדה נרחב, שדה בּלי גבולות, ים זהב מנומר בּדגניות תּכלת.
ופה ושם רצי־כסף יחצוהו: נהרות ופלגים, שדות, יערות ונהרות”.

וכשם שיקרב את הרחוק בּמקום כּן יקרב גם את הרחוק בּזמן.
כּי לא פחות מן השם יקר לו הפּה, ולא פחות מן העבר חביב עליו
ההווה.

הארץ אשר בא אליה נכבּשה לו מחדש, כּיבּוש־יחיד משלו,
בּזכות ראייתו הוא. היא הוּצאה מתּוך נבכי־העבר ונעשתה נכס־ההווה. לא רק
רוחות מני קדם מנשבות בּה, כּי אם גם רוחות אביב ועלומים. ארץ טובה וברוכה
היא, ארץ עתּיקה וחדשה. ושירתה שופעת חן וחסד של זריחה ופריחה. תּכלת שמיה
זכּה וצרופה, ואווירה רך וצח. לא קשי־הסלעים ויגון־השממה הם סגולותיה, כּי
אם העדנה והרוך, הרחמים והחנינה – הן העושות אותה ליצירה חדשה ויקרה כל
כּך. עולם רחוץ בּגשמים מתעדן בּנגוהות וארץ רחוצה בטל תּחייה מתעדנת
במנעמי־חיים.

המשורר רואה ומראה שני דורות של חלוצים ומתיישבים מתאחדים
לאהבת־הארץ ולהערצתה. יהודה וגדעון, האב והבן של “רסיסי לילה” ומ״מכתּב
לאי־שם“, שותּפים הם לחלום אחד ולאהבה אחת – חלום הגאולה ואהבת ארץ־ישראל.
עמק יזרעאל מבהיק בטללי־לילו גם לאָב גם לבּן, כּי הוא לואט לנפש לא רק
שיחות מני־קדם, כּי אם גם רינוני־עתיד. כּי זהו סוד היופי הנסוך שם על
הארץ: הדרת צללי קדומים מזוגה עם חכליל־נעורים. כּעם־הנצח כּן ספר־הספרים
שלו. וכספר־העם כּן גם ארצו: שלשתּם עתּיקים־נשגבים ורעננים־צעירים. בּתוך
נשמת העם חיה רוחו הסוערת של התּנ״ך ובתוך דפּי התּנ״ך גנוזים בכל יפיים
הנחלים וההרים, הגאיות והפּרחים של זו הארץ הקטנה והנפלאה. סר ממנה
צל־המוות. בּמקומה בּאו: אור החיים ושמחת הנפש הדבקה במולדתּה, ואפילו
בשדה־העולמים אשר בּו קבור ה״חלוץ האלמוני”, כּתריאל, שוררת לא דממת־מוות,
כּי אם “שלווה מלאת־רחש של חיים מתרקמים בּסתר”. על הקברים מצייצות צפּרים,
ופרפּרי־רקמה מהבהבים בּמחולות־דומיה. חרגולים מנסרים בּעשב ודבורים
מזמזמות־טסות בּין פּרחי־הקברים ומוצצות מתק־לשד ועסיס־חיים.

״שראשי נמלא טל, קווצותי רסיסי־לילה" – שורה זו של
שיר־השירים חוזרת כּניגון־לוואי באידיליה “רסיסי־לילה”, ורוויה זו של
שירת־טבע רעננה ממלאת את כּל חדרי האידיליות של שמעונוביץ.

הוא כאהוב השכּור מאהבה מקפּץ על ההרים, מדלג על הגבעות
ונושא תהילת־ארצו אל העולם. כּל כּפר בּיהודה, כּל נקודה בגליל, כּל מושב
בּהר וכל מושבה בעמק, נעשים גביעי־אלגביש לשפּוך בּהם את יין האהבה הגדולה
ואת מתּן־השירה החדשה. ובשעת־חסד, כשהנפש דבקה במקורה ונמשכת למעלה,
כּשחרובים וזיתים הצומחים בּנקיקי סלעים נראים כּ״חקל תּפּוחין קדישין“,
וזמירות כּיסופים נובעות והומות מ״ירכּתי נופים וזמנים” שר המשורר את
שירת־הארץ בּרטט של תפילה:


אֵיכָה אֶת טַעֲמָהּ אֲתָאֵר, אַבִּיעַ אֶת רָז־מֵעֲדָנֶּיהָ?

אֶרֶץ־יִשְׂרָאֵל שֶׁל מַטָּה עִם אֶרֶץ־יִשְׂרָאֵל שֶׁל מַעְלָה;

רִנַּת הָאָבִיב בַּטֶּבַע, בַּהָרִים, בַּפְּלָגִים, בִּלְבָבִי,

יַחַד עִם אָבִיב שֶׁל תְּקוּפָה, שֶׁל אֻמָּהּ מְחַדְּשָׁהּ נְעוּרִים;

נֹעַם הַמַּגָּע הַחוּשִׁי בְּאַדְמַת מוֹלֶדֶת נִכְסֶפֶת,

יַחַד עִם מַגַּע הָרָזִים בִּכְנַף הַמָּשִׁיחַ, בְּסִתְרֵי

מַשְּׂאַת־הַנֶּפֶשׁ שֶׁל דּוֹרוֹת מְשַׁוְּעִים לְפֶלֶא־הַגְּאוּלָּה,

זוֹ שֶׁתְּרַעֲנֵן הָעוֹלָם, פְּנֵי כָּל הַחַיִּים תְּחַדֵּשׁ,

דְּמֵי כָל הָעִתִּים וְדִמְעָן תָּדִיחַ בְּזֹךְ־נְשִׁימָתָהּ…


גאולת־יחיד, גאולת־עם וגאולת־עולם – כּולן נתמזגו בחזון אשר חזה המשורר בארץ־העברים.





ד. שירת הבּנים ששבו לגבולם.

בּשעה שעלה המשורר בּפּעם השניה לארץ־ישראל, על מנת
להשתּקע ולהתערות בּה, לא בגפּו עלה. אתּו עלה מחנה חלוצים אשר ניצלו מן
המהפּכה של מלחמת־העולם השניה ומן המהפּכה שבּאה בעקבותיה. ומאז ועד עתּה
הוא מלווה אותם, את חבריו לעליה, בּכל אשר ילכו. שירת־חייהם – שירתו,
סבל־כּיבּושם – סבלו, ותפארת־הישגם – תּפארתּו.

מאז כּאילו הסתּלק המשורר לגמרי משירת־היחיד שלו ונעשה
למשורר הכּלל. ה״אני" השירי שלו נתלכּד ונתמזג בּ״אני" הקיבּוצי של הבּנים
השבים למולדת, של הבּנים הבּונים את הארץ.

בּתקופת־שירתו הראשונה, בּתקופה ה״טירונית" שלו, היה כּשאר
משוררי זמנו שר את שירת־נפשו – הסוערת והמחפשת – אך מיום שעלה על מכסה
האניה, אשר בּה נסעו החלוצים לארץ־ישראל, היתה עליו רוח אחרת. הוא ראה את
אחיו אשר בּרחו מערבות־אוקראינה השקויות־דם, אשר פּרצו “מתּוך המפּולת של
רוסיה הטמאה־הקדושה”, ואשר חמקו מ״ארץ הרמייה, מפּולין המחייכה ברצחה״ –
הוא ראה את אחיו הרצוצים, הדוויים וסחופים, שבּרק־הנוער, התּקווה והבּטחון
בּעיניהם, וש״דבר ורעב לא שגבו מכּח־חייהם" וידע׳ כי הוא שלהם ושירתו
שלהם.

אפשר לומר שהארץ נתגלתה לו בכל יפייה בשובו אליה
ובגלותו את נופה. ואילו העם נתגלה לו בכל גדלו הטראגי בעלותו על האניה
ובהיפּגשו עם אחיו שבי־הגולה. אָז ידע מאוד שגם הוא אינו אלא אחד מן העם,
אחד משורר, שתּעודת־חייו היא לשיר את שירת־עמו, שהיא גם שירת־עצמו,
ולשיר את שירת־ארצו שהיא גם שירת־נפשו.

כּן אנו רואים שהמשורר השר על החלוצים בדרכּם לארץ־ישראל
(בּ“חלוצים” וב״בּדרך״) –אינו אחד רחוק וזר, העומד ומסתּכּל בּהם מגבוה ושר
כּאחד מורם־מעם על בּני־העם הקטנים ממנו. לא כי, הוא אחד מהם, והוא דומה
להם. הם בּרחו מן הגולה והוא ברח מן הגולה. הם נלחמו וסבלו בעולם זר, והוא
סער ורתח בּעולם לא־לו. הם מבקשים מפלט וגאולה בארץ־מולדת – וגם הוא מבקש
את שמש־הזהב הבּרוכה בארץ־מולדת נשכּחה.

שמעונוביץ יוצא פה מן התּחום הצר של שירת־הפּרט ונכנס
לתּחום הרחב של הכּלל, כּלל הנפשות הפּועלות, הסובבות אותו. פּה נראה
בן־ישיבה מליטא, דוקטור־למשפּטים מלייפּציג, מזמר מווינה, אברך שיש לו
ריחים על צוארו: אשה ענוגה וילד, עלמה ענוגה מווילנה, ויהודי ספק־מלמד
ספק־שדכן או חנווני, שיש לו כתב מוועד חובבי ציון בּעירו, שהוא “ציוני נלהב
ומסור לרעיון”, ובכיסו שמורים תּשעה שקלים ומנייה אחת. פּה פועלים,
בּעלי־מלאכה, עורכי־חשבּונות, סטודנטים, מורים ורופאי־שינים – נדחי ישראל
שנקבּצו מרוסיה, מפּולין, מסיבּיר וקווקז, מהונגאריה, קרים ואוקראינה,
מרומניה, אשכנז, בּיסאראבּיה, מאוסטריה וגם מהולנדיה. "ארץ וארץ ולשונה,
ארץ וארץ ושירה, אך אחת מטרה לכולם, אחת גם סיסמה לכולם: מולדת, עבודה
וחופש! "

המשורר רואה את היחידים כּחלקים מפורדים ומפוררים מגוש
החברה שנתפּוררה. העולם הזה, שבּו את הבל הורג קין ושממנו מנוס אין, אין,
נראה, פה בכל שכולו וכשלונו, והיהודי השואף לגאולה ולפדות מבקש ומוצא בהם,
בּפליטי־חרב־ופרעות אלה, סמלים חיים לשאיפות־תּום ולחלומות־זוך.

שונים העולים אחד מן השני כשם ששונות ארצות־מולדתּם זו
מזו. שונה היה חנוכם, שונה היתה סביבתם. אחד, אשר גדל על בּרכּי התּורה
והספרות העברית, מבקש פּתרון לחלום היהדות שלו, ושני, שגדל על בּרכּי
התּרבות האירופּית – וזו היתה אז הגרמנית! – מבקש פּשר לחלום האנושות שלו.
אבל זה כזה מאוחדים עתּה בשאיפה אחת ובאמונה אחת, כּי את שניהם ואת חבריהם
השיג גורל אחד, גורל הגלות הישראלית, אשר עקרה אותם מארצם והטילתם אל הים
הסוער.

בּ״חלוצים" וב״בּדרך", אלה האידיליות הגושרות גשר בּין
הגולה ובין הארץ, מגלה שמעונוביץ כּח־סיפּור בריא, שיש בּו גם יכולת רבּה
בתיאור־אנשים. יש בּין הנוסעים זקנים וצעירים, אנשים ההולכים למות
בּארץ־הקודש ואנשים ההולכים לחיות בּה ולהחיותה, יש שם איש שכּבר עמד
בּקבר, אשר חפר בּידי־עצמו, ורק בּנס ניצל – והוא חציו שפוי וחציו משוגע;
ויש גם “חלוץ קטן”, תּינוק בּעריסה, שנהרגה כל משפּחתּו ונשארה רק אחותו
הצעירה, שגם בּעלה נהרג, ונשארה ״יתומה־אלמנה־שכּולה״ – והיא עתּה אם
ומינקת לאחיה הקטן.

כּל אחד מופיע בדמותו שלו ובצערו שלו, וכולם יחד מופיעים
בּאופיים היהודי הקיבּוצי. הגולה השרופה וההרוסה מצד זה, הארץ הקוסמת
והמבטיחה מצד זה והים הסוער שבּאמצע, הם הרקע וה״בּמה“, שעליה נערך
משחק־התּוגה־והתּקווה, והנפשות הפּועלות בּ״משחק” הנורא־הוד הן להקה מיוחדת
בּמינה, שאין לשכחה, כּי בה מסומלת כּל כּנסת־ישראל, העניה הסוערה, הגולה
הנידחה.

האידיליות הללו נכתּבו לפני שלשים שנה, אחרי מלחמת־העולם
הראשונה, עוד טרם היות ממשלת היטלר בּעולם, ועוד טרם בּאַתנו השואָה האיומה
של מלחמת־העולם השניה ושריפת בּית־ישראל בּאירופּה, אבל משהו מזרע אותה
אימה זרוע על פּני הדברים. חצי מיליון היהודים שנספּה במבּול־הדמים
בּאוקראינה בידי הרוצחים הפּטלוריים, הדניקיניים ושאר שרי־הטבּחים היו
ה״הקדמה" לשרפה הגדולה שבּאָה אחר־כּך. ואַף כּי לא ידע המשורר, כּשם שלא
ידע איש, מה בחיק העתיד, אנו מרגישים בּין השורות את הפּחד התּהומי מפּני
הגלות הארורה, אשר החריבה את חיינו. וחפץ־הבּריחה מן התּופת מגבּיר את
חשק־העלייה לארץ־ישראל ועושה אותו לתאוות־התּאוות וליקוד־הנפש של
היהודי.

המלמד מרובנה מספּר סיפּור־אגדה על חתול קדוש שנתגלתה לו
לחסיד מפּראג והוליכהו דרך מערות ומנהרות, עד שהביאהו לארץ־הקודש
(כּמעשה־העז של עגנון). והחלוץ הצעיר מספּר סיפּור משלו, שגם הוא נפלא
כאגדה, על הפּחמים השחורים בּאחת האניות, אשר בּהם הסתּתּר בּחור־חלוץ שעלה
לארץ. העולה האגדי כהעולה המציאותי שניהם התגלגלו במחילות ובמערות, שניהם
עברו דרך חושך ואפלה, דרך ימים וסכּנות, עד שהגיעו לארץ, הגיעו אליה בנסים.
ובהגלות עליהם אורה עמדו תמהים ומשתּאים, כּי לא ידעו איך ומתי הגיעו אליה.
ההבדל הוא רק בּזה שהחסיד מפּראג, בּראותו שהוא עומד על יד הכּותל המערבי
בירושלים עיר הקודש – נשק לכּותל והוציא נשמתו בּטהרה, ואילו הבּחור
מאוקראינה, בּהוודע לו שאחר נדודיו הרבּים עומדות רגליו בחדרה “צנח יגע
לארץ, נבוך משפעת רגשות, לקח שבּולת בפיהו ולעסה בדממה בלי הוציא הגה
משפתיו״ – והחליק עפר האדמה מבּין לשבּלים הפּזורות… ו״באותו יום גופו,
עוד טרם מדרכּו ינוח, אחז כּבר קלשון בּידיו, בּעזרו לרעיו בּעבדם, מלא
עגלה בעמיר והוביל התּבואה לגורן”.

אם דרך החתול ואם דרך הפחמים – “דרך נעלמה מובילה מכּל לב יהודי לציון”.

זה דבר האגדה הישנה וזה דבר המציאות החדשה.





ה. זאת תּורת־הארץ.

הבּנים ששבו לגבולם נעשו הבּנים הבּונים את הארץ. הבּונים
את הארץ והבּונים את חייהם הם. כּי נמלטו האנשים האלה מ״עולם מאוס, עולם
נתעב, עולם טמא". מהגלות הארורה, אשר השמה את נוה־יעקב ופצעה מאות אלפים
מבּני־העם, בּרחו חלוצים אלה למולדת, לחדש את הבּרית העתּיקה בּין ישראל
לארצו.

אותו פליט־חלוץ שישב על האניה, בּאידיליה “חלוצים”, וגרד
את מכסה האניה, זה שחפר לו קבר בּאוקראינה וכבר עמד להיקבר בּו חיים – חלוץ
זה, ששמו ראובן, נעשה בארץ עובד־אדמה. שם חפר קבר לעצמו. פּה הוא חופר
אדמה, לנטעה, לזרעה, ולחיות עליה. קשה ומפרכת עבודתו. הוא עובד בּכּבישים,
בּשדות ובבּצות, הוא מפוצץ סלעים, הוא מפורר אדמת־טרשים, הוא מפייס את
עלבּון־צחיחותה של האדמה בּזיעת אפּיים שוטפת. אבל הוא עושה את הדבר
בּהתמסרות ובהתמכּרות, עד לידי שכרון־חושים. כּי בעבודה זו הוא מרפּא את
פּצעי־רוחו. ב״חפירותיו" בּמולדת הוא מתנקם בּגלות אשר הכריחתו לחפור קבר
לעצמו. הוא רואה את עם ישראל כּמת אשר קם לתחיה, כּי הוא עצמו היה חצי־מת
בּקברו, אשר קם ממנו לתחיה חדשה. והוא מדבּר תּמיד על ה״סוד של ישראל", כּי
בו קבור סוד זה, של עם יורד־קבר ועולה חי, של עם מוכּה ונדרס המתרומם
ומשתּחרר מידי מכּיו, ושר שירה חדשה על אדמות.

גבּורי האידיליות של שמעונוביץ הם פּועלים, שומרים –
ופייטנים. הם תּמימים, פּשוטים, חסידים – וחכמים. וגם “לצים חביבים יקרים”.
הם אנשי־בראשית, כּי בארץ־האבות התחילו מבּראשית. וכאנשי־בּראשית חסונים הם
בּאורך־רוחם, נהדרים בּאמונתם, גדולים בּאהבתם ונפלאים בּמסירותם.
פּייטני־חיים הם, צנועי־הגות־ועלילה, ממעטי־דברים ומרבּי־תפארת.

הם חולמים על עתיד וחוזרים לעבר, שבּאורו יאירו את ההווה.
כּי ההשגחה הטילה עליהם לרתּק מחדש את גשר־הנצחים שניתּק, את גשר־הנצחים
“שיסודו האחד בּעבר ובערפּלי־עתיד השני”. את מרכּבת־הגאולה שנתקעה אל בּין
המצרים, עליהם “לחלוץ בּעמל לא־אנוש והעלות אל דרך־המלך”.

אנשים אלה הם בּוני־מולדת ומחדשי־חיים, אבל הפּשטות היא
חותמם והצניעות היא מידתם. הם עושים את עבודתם “לא בעתר ענן תּהילה של סולל
דרכים בּציה, לא בעטרת־ההוד של יחידי־סגולה נערצים, לא מתּוך להט־שכּרון של
מעפּיל, ולא בהכּרת־טובה לעצמו של קדוש המביא את נפשו לקרבּן, אלא מתוך רגש
פּשוט של עמי־ארצות רגילים”. רגש־מולדת שכיח של דור המעורה במכורתו; טבעי
כּדפיקת־הלב, טבעי כּמרוץ־הדם בּעורקי־האדם. כּן גוננת הצפּור על קינה, כּן
גם נאחז בּשרשיו האילן בּקרקע בּבוא עליו סופה לעקרו: ארבע האמות של
אדמת־מטעו של אדם הן בּית־חייו, “יינק מתּהומן את אונו ואין לו מקום חיוּת
זולתן”.

זאת תּורת־הארץ של גבורי שמעונוביץ. והם מקיימים אותה בּיראת־שמים, כּאנשים חסידים.

וכשבּאים אליהם, אל הקבוצות והקיבּוצים, אל המושבות
והמושבים, אורחים מהוללים, סופרים ונואמים, ופותחים בּהלל הגדול, שבח
לבּנים הבּונים, עומדים התּמימים והישרים שבּהם תּמהים ומשתּוממים: מה פּשר
ההלל הזה? מה הנס שרואים בּנו? בּהתלהבות גדולה נושא הנואם־האורח את משאו
בלשון מדבּרת־גבוהה:


הַגִּידוּ בִּמְטוּתָא,

כְּלוּם מַעֲשֵׂה נִסִּים כָּזֶה גַּם בְּאֻמָּה אַחֶרֶת יִתָּכֵן?

כְּלוּם יֵשׁ בָּעוֹלָם עוֹד גּוֹי, בָּנָיו יִשְׁתַּגְּעוּ לְפִתְאֹם,

יִטְּשׁוּ אֶת נָוָם וְיֵלְכוּ לָנוּעַ עַל סְלָעִים שׁוֹמְמִים,

אַף גַּם בְּזֵעַת אַפֵּיהֶם לְפוֹרֵר הַגּוּשִׁים הַכְּבֵדִים,

אַף גַּם לָשִׁיר בִּשְׁעַת מַעֲשֶׂה כְּזוֹכִים בַּגּוֹרָל הַגָּדוֹל…

אָכֵן גּוֹי אֶחָד בָּאָרֶץ אֲנַחְנוּ! וְצָדַק לוֹמְבְּרוֹזוֹ,

כִּי שִׁגָּעוֹן וְגָאוֹן בִּכְפִיפָה אַחַת יָדוּרוּ…

אוּלָם הַהוֹד וְהַזִּיו לַשִׁגָּעוֹן הַגְּאוֹנִי הַלָּזֶה,

בּוֹ תַּרְבּוּת עוֹלָם נְקוֹמֵם, יְחִי הַשִּׁגָּעוֹן הַקָּדוֹשׁ!


אבל כּתריאל, “החלוץ האלמוני”, שיש בּו מן התּמימות הקדושה
– נפשו סולדת מדברי־המליצה האלה. הוא אינו רואה לא גאוניות ולא שגעון
בּעבודתו ועבודת חבריו, מיישבי אחוזת ההרים, “גם לא ביגיע הקשה של חבר
מנפּצי הטרשים”.

קטנה ודלה היא הארץ ולא רב בּה המישור הפּורה ו״סלעי ההר
אם נזניח ונוקיר מבּיצות רגלינו – היכן בּה נמצא מנוח לרגל הלאָה מנדודים?
מבּול של דמעות ודמים מציף כּל משכּנות יעקב – – – הלנו לצדקה תּיחשב, אם
בּנוסנו ממים זידונים האומרים בּלענו, – נציב כף־רגל עייפה על גבעות
עזובות, שוממות?"

וחלוץ תּמים זה, שיש בּו צדקת־נפש וחכמת־לב, מוסיף שאלה על שאלה:


הַאֻמְנָם רַק אָנוּ – וְאֵין זוּלָתֵנוּ –

סְלָעִים מְפוֹרְרִים, בִּצּוֹת מְיַבְּשִׁים, מְיַשְּׁבִים נְשַׁמּוֹת?

כְּלוּם לֹא נְהִי כַּחֲגָבִים לְעֻמַּת לְאֻמִּים אֲחֵרִים

חוֹפְרֵי בְּכִלְיוֹת אֲדָמָה, סוֹלְלֵי דְּרָכִים בְּצִיּוֹת,

כּוֹבְשֵׁי מְצוּלוֹת, מְפַעְנְחֵי תַּעֲלוּמוֹת מִמַּעֲמַקִּים וּמְרוֹמִים,

יָמִים עִם יָמִים מַפְגִּישִׁים, רוֹצִים בְּשִּׂיא גִּבְעוֹת־עוֹלָם

וְגַם בְּתַכְלִית הַפַּשְׁטוּת, לֶחֶם מוֹצִיאִים מֵאֶרֶץ?

הֵן גַּם הַלָּלוּ לֹא מַלְאֲכֵי שָׁרֵת, לֹא עוֹשֵׂי נִפְלָאוֹת,

גַּם מַאַפֵּיהֶם שׁוֹטֶפֶת הַזֵּעָה, גַּם גֵּוָם מִתְפָּרֵךְ

מֵהָעֲבוֹדָה הַקָּשָׁה, וְאִם כִּי יוֹם יוֹם לֹא יָשִׁירוּ

לָמוֹ הִמְנוֹנִים נִשְׂגָּבִים כְּמוֹ לַחֲלוּצִים שֶׁלָּנוּ…


ובכל זה יודע גם כּתריאל את המחלה, מחלת־עמו ומחלת־העולם.
יודע הוא שהצרה היא לא בזה שאין החלוצים ראויים לתהלות ולתשבּחות, כּי אם
בּזה שראויים הם לאלה. ראויים הם לא בזכות־עצמם ובגין צדקתם, כי אם
בחובת־עמם ובעטייו של העולם. הצרה היא שעם עתּיק־יומין, מעונה וגדול, מבּיט
תּמה ומתפּעל על בּניו שקצו בחרפּת הגלות וילכו לכבּוש להם חיי דרור
בּמולדת. הצרה היא, שעולם גדול ו״נאור" מכּה בעברתו עם גדול וסובל ומבריחהו
אל מתּחת לשולחן, ללקט שם פּירורים, ואין בּעלי הגאווה מרגישים בשפלותם
ואין העם של “אתּה בּחרתנו” מתעורר מחרפּתו עד אשר יכּה עליו הסנדל המסומר;
ויאמר לו: צא, מצורע!

כּתריאל, שהוא אחד הטיפּוסים המופּלאים והנעלים בּיותר,
אשר יצר שמעונוביץ, מלא אהבה ורחמים וחסד ורוך. הוא אינו מקטרג. ואם יתפּרץ
לפעמים מפּיו דבר־תּוכחה על יחיד, נואם או סופר, או על העם, יתחרט מיד
ויכפר על קטרוגו בּסנגוריה. צוחק הוא על עצמו הרואה את נגעי אחרים ואינו
רואה הנגעים של עצמו (אלה מה הם?) ולאחר ששפך את חמתו וזעמו על קוצר־רוחו
של העם, הוא חש לקטרג על קוצר־רוח של עצמו. "רופא, את עצמך רפּא!״ וקודם כל
– קצת יותר אהבה, אהבה גם לעצמנו!

נעימה זו של אהבת־עם ואהבת הזולת עוברת כּחוט השני בכל
חיי־האנשים האלה, אשר בּהם בּחר שמעונוביץ לשיר עליהם ולעשותם סמל ומופת
לדור.

יש בּאידיליות הרבּה הבנה, והבנה חודרת למצב הדברים בּארץ.
יש בּהן בּקורת על המרבּים להג, על המדבּרים ואינם עושים, על הסרים מן הדרך
הישר של בּנין־ארץ ותחיית־עם, על אלה הנרפּים בּמלאכתּם ועל המחקים את חיי
האחרים, על הבּנים והבּנות הנוסעים ללונדון ולפּאריז, ללמוד בּאוניברסיטאות
שם, ולהתיפּות בּדרכּי הגויים, אבל על כּל אלה גוברת האהבה, האהבה התּמה,
המכפרת על כּל הפּשעים.

וארץ־ישראל החזויה נשארת בּתומה, בּזכות בּניה־בּוניה,
הישרים והתּמימים, המסתּפּקים־בּמועט, המתערים בּקרקע והמתמידים
בּעבודתם.

זבולון “פורענות”, כּתריאל, החלוץ הצדיק, משה המסור,
הנאמן, ראובן ואריה, וותיקי כפר־סלע, הלל הנהג, המכונה ה״דרשן“, בּרוך בּן
ירושלים, יהודה ובנו גדעון, גבּורי “רסיסי לילה” ו״מכתּב לאי־שם”, ושאר
האנשים הפּועלים בּאידיליות, הם פּניני־אדם, טהורים וקדושים, המעוררים בּלב
הקורא רגשי הערצה.

זבולון מכונה “פּורענות”, כּי דרכּו היתה לתבּל כּל דיבּור
שלישי וששי במלה ההיא החריפה. בּמלה זו בּיטא את רוח־בּקרתּו, גילה את
תּוכחתּו, לאלה שלא עשו עבודתם בּתום ועד תּום, אבל כּולו היה אהבה וחנינה.
הוא היה מן הוותיקים, מן השומרים הראשונים, שבּא לארץ בּעודה בּשממונה,
בּעודה בבדידותה. הוא לא בנה לו בית, כּי אמר: כּל ארץ ישראל היא ביתו.
לפיכך לא קבע את מושבו במקום אחד, אף כי חיבּה יתרה נודעה ממנו לכפר־סלע
בּיהודה, אשר שם גרו חבריו: יהודה ומשה ודבורה (התלחשו עליו שאָהב לפנים את
דבורה, אַך כּשראָה שלבה יוצא ליהודה, היקר בּרעיו, וויתּר עליה לטובת
החבר, וברך בּלבּו את אָשרם, ושמר בּלבּו אהבתו לשניהם). זבולון זה,
שנשאר רווק, נושא בלבּו אהבה גדולה לכל הנברא בצלם, אך יותר מכּל יאהב את
אהובתו, ארץ־ישראל, ואת בּניה, עם החלוצים.

וכן הוא עובר לארכּה ולרחבה של הארץ, היא ארצו. מן הגליל
ילך ליהודה ומיהודה יחזור אל הגליל. חבר ארעי הוא בקבוצות ופועל שכיר יום
בּמושבות, חביב על הפּועלים וחביב על ה״בּועזים“. הוא מומחה לנטיעות, אבל
הוא גם רועה צאן ומגדל דבורים, ושומר לילה, ומדריך טירונים בּהלכות עבודה
ושמירה. ויש שימנוהו ל״מוכתר” בקבוצה צעירה, אז יקשור יחסים עם השכנים
הערבים, ויקדם פּני שיכים נכבּדים בּברכת “אהלן” ו״סהלן", וישא ויתן עם
השלטונות, וילך לירושלים וידבר רתת עם ראשי מוסדות, שהבטיחו תקציב ולא
קיימו כּדרכּם את הבטחתם. בּקיצור: “פּורענות!”

וזבולון “פּורענות” זה, בן העלייה השניה, הוא מורה ומדריך
וריע כאח לו, לכּתריאל בּן העלייה השלישית. כּתריאל זה הוא אחד מן העולים
האגדיים, שבּרח מסיבּיר, אשר לשם הוגלה עם דורשי ציון, ודרך סין עלה לארץ
ישראל. יליד רוסיה הפּנימית הוא כּתריאל, מקום שם הישוב היהודי היה קטן
ודל. ובכל זה נקרא לא יאשקה ולא סאשקה ולא אבראשקה, כּי־אם כּתריאל, וכל
נשמתו היתה מוארת ומוזהרת מזוהר האהבה הגדולה לארץ ישראל וממסירות־הקדושה
לעם. הוא היה בּחור כּארזים, אך צנוע ושתקן, תּמים בּכל הליכותיו והיתה לו
“סימפּתּיה לעופות”. ולא רק לעופות.

היתה לו “סימפּתּיה” לכל הנברא בּצלם, וגם לדומם ולצומח.
ועבודת הארץ עבודת הקודש היתה לו, “אש־דת”. וכפרח־האדמה שתה בצמא את כּל
מראות־הארץ, ספג לתוכו את רוחה, את יפיה ואת קדושתה. וגם את דברי הנואמים
היה שותה בצמא, כּי רצה ללמוד את תּורת־הארץ.

והוא למד אותה עד תּומה, עד שמסר נפשו עליה והפקיד בּתוכה
את גופו הצעיר. הוא השתקע בּירושלים, ושם קיבּל מוועד השכונה מתּנה: חלקה
שוממה של טרשים על גבעה נישאה, רחוקה, ששום איש לא רצה להתאחז בּה, כּי
היתה מסולעת עד היסוד ומופרשת בפחת עמוקה מן השכונה.

מדוע בחר כּתריאל דווקא באותה שממה? הרי נזכּור את דבריו:
“יש לי סימפּתּיה לעופות”, אבל נוסף עליה היתה לו עוד “סימפּתּיה”: להכּות
שרשים דווקא בּמקומות כּאלה, שלא ירבּו הקופצים עליהם. בּארץ־ישראל – היה
דברו – חטא לא־יכופר הוא להפקיר לשממה גם זרת של קרקע. והוא ניפּץ את
טרשי־הסלעים, סיקל ויישר את מדרוני הגבעה, וכעבור שנתים ימים התכּסתה הגבעה
אילנות וביניהם שני צריפים הוקמו: אחד לדירה ואחד לעופות. חמדו אז לצון
אנשי השכונה ושאלו: "כּתריאל, הנה הלול והעצים – ואיה העופות והבּיצים?״ לא
ארכו הימים ונשמע צחוק אשה באותה גבעה: כּתריאל הביא את בּחירתו מרוסיה,
ובקרוב גם נשמע קשקוש כּנפים לבנות וקריאת השכווי.

כּתריאל ואשתּו קיימו בחסידות ובדבקות את תּורת ארץ־ישראל
והיא: התאחזות, הסתפּקות־בּמועט והתמדה. הם נסכו זיעתם, נסך־קודש, על הארץ
והרווה והפרוה. הם הסתפּקו במועט, בּמועט של מועט. הם אָכלו לחם־עוני וחסכו
כל פּרוטה, להעלות עוד חברים לארץ.

אבל הגורל לא רצה באשרם של הישרים: אשתּו של כּתריאל מתה
בלדתּה ו״מת בּמעיה פרי בטנה". וכעבור תּשעה ירחים הלך גם כּתריאל אחריה,
אחרי מחמד־נפשו.

איך קרה האסון?

בּמוחו נתקע הרעיון להקים מצבה על קבר אשתה ודווקא מצבה
משיש. נדמה לו כּי בגלל המצבה ייטב גם לה וגם לו. אבל מצבת שיש הרי עולה
ביוקר, והיכן יקח חלוץ כסף למצבה יקרה כזו? עמד ומכר העופות, שילם את
החובות שחב בימי חלייה של אשתה סגר חצרו וצריפו והלך העירה לחפּש עבודה.
נזדמן לו חבר שסיפּר שבּחצרות נתפּנה מקום של שומר בּפּרדס. הלך ונעשה שומר
בּפרדס. ובאחד הלילות, בּליל גשם וסערה, כשהסתובב בּין האילנות, שמע נחרה
של גמל. ניגש למקום וראה שני בּידואים טוענים שקי־פירות על בּהמתּם, ובעוד
הוא מתאמץ להציל את הגנבה מידי הגנבים חלף כּדור את ריאתו ונפצע. כּל הלילה
היה מוטל בּשלולית של מים, שאדמו מדם, ובבּוקר מצאוהו הפּועלים. הוזעק רופא
והוזעק גם זבולון, אבל כּתריאל כבר היה מרחף בּין החיים ובין המוות, ועל
פּניו זרח אור שלא־מעולם־זה. כּמראה הזר והנפלא שנראה בפניו בּעת בּואו אל
הארץ כּן היה מראהו עתּה, בּשעת יציאתו ממנה. “אותו הצירוף המופלא של סבל
ועונג עילאי, עת כּדמות חזון נראה, לפתאום לי נראה – מספּר זבולון – כסמל
בּן נידח שב אל בּית אמו”.

ומעל מיטת גסיסתו התוודה ווידויו וציווה צוואָה לחברו
ולדורו. בּקול חרישי וגווע סח בּאזני זבולון לאמר: תּורת ארץ־ישראל
לימדתני; אלף; התאחזות־התערות. בּית: הסתּפּקות בּמועט. גימל: התמדה. ואידך
– זיל גמור. והעיקר: התמדה! לא לסור לימין או לשמאל. ואילו אני, כּתריאל,
סטיתי מדרך הישר.

הוא “סר מדרך הישר” משום שהפר את מצוות ההסתּפּקות בּמועט:
הוא רצה לא במצבה פשוטה בשביל קבר אשתּו, כּי אם בּמצבה של שיש. ועבירה
גוררת עבירה; הוא עזב את גבעת־טיפּוחיו, ובזה הפר את מצוות ההתמדה. ואם אחד
יעשה כן, ושני ושלישי – אנה אנו באים כּתוב בּ״פּיטום הקטורת״: כּמה סממנים
לקטורת, ואילו אם חיסר אחת מכּל סממניה – חייב מיתה. וטרם יצאָה נשמתו
ציווה לזבולון למסור את משק גבעתו לאיש שיתחייב לעבדו, והבּכורה לבעל
משפּחה. משכר־עבודתו שבּארנקו לקנות עופות למשק ולהקים אבן־מצבה על קבר
אשתּו, מצבה פּשוטה בתכלית… ועל קברו הוא לא להעמיד מצבה כל עיקר.


אָנָּא, הֲלֹא בִּקַּשְׁתִּיךָ… יִתְכַּס הַקֶּבֶר בְּעֵשֶׂב…

אַךְ יִהְיֶה טוֹב גַּם בְּלִי עֵשֶׂב… עָפָר… עֲפַר הָאֲדָמָה…

טוֹב הוּא עֲפַר הָאֲדָמָה… טוֹב עִם עֲפַר הָאֲדָמָה…

עַד לִבְלִי שָׂרִיד הִתְמַזֵּג…




ו. שני דורות עורכים “הקפות”.

“החלוץ האלמוני” נבלע ונתמזג בּאדמה הטובה, אשר אותה עבד
באהבה ובקדושה. ואם גם לא הוקמה מצבה על קברו הרי היא ישנה בעין. זו היא
מצבת־הרוח, שדמותה חרותה בזכרון־הארץ ובחיי־נפשה של האומה.

אבל לא כל החלוצים היו כתריאלים, ולא כּולם הסתּפּקו
בּמצבות־זכרונות, המרחפות בּאוויר. אלה שנשאו נשים והולידו בנים העמידו דור
ממשיכים ובונים, דור של לוחמים ומנצחים, ואלה הם ה״חלום שנתממש" של האבות
החולמים.

יהודה, השומר מ״רסיסי לילה" ואבי גדעון החייל, הנעשה גם
הוא חייל כּבנו, בּ״מכתּב לאי־שם“, יהודה זה, שהיה מן הראשונים של העלייה
השניה וחברם של זבולון “פּורענות” ומשה הנאמן, המסור והנהנה מן החיים, רואה
את פּתרון חלומו בבנו, הוא – ״חלום שנתממש”.

בּאופל הלילה מסתּובב יהודה השומר בּשדות ובכּרמים ומעלה
זכרונות על לבּו מן הימים אשר עברו, הוא יצא להגן על אדמת ישראל ותבואתה
מפּני חמת השורפים והמשרפים הערביים. הוא עורך “הקפות” בארץ־מולדת, שלה נתן
את חלבּו ודמו, את מיטב־חלומותיו ומבחר־שאיפותיו. הוא גולל מעליה את
חרפּת־השממה. פּלא־הּפריחה והצמיחה החזיר לה את אביבה ואת כּבודה, ועתּה
ראה: עוד לפני בוא השרפה הגדולה על העולם הגדול באה שרפה קטנה על
ארץ־החמדה. “שילחה יד־רשע אש־השמד להשם את משכּנות־יעקב, הוצתו, נעקרו,
נגדעו כרמים, פּרדסים ושדות, עלה באש עמל קדוש, רווה חזון אחרית הימים,
טמונים שרשיו בּקרקע וראשו מגיע שמימה”. יצא יהודה לשמירה, וגם בּנו גדעון
שטרם הגיע לשמונה־עשרה יצא לחוות אלונים, הנמצאת בּמקום סכּנה, לעשות
כּמעשה־אביו. בּראשית ימיה של חוות אלונים שבגליל היה יהודה שומר בּה.
ועתּה לאחר שלשים שנה הולך לשם בּנו גדעון.,,ואל נא לי תדאגי, אמא… –
אומר הבּן – לאשתּו של שומר מה נאה להיות גם אמא של שומר״…

כּן עורכים “הקפות” שני דורות של שומרי ישראל: אחד
בּיהודה ואחד בגליל. דור ראשון נפלא היה, נועז היה, וראשון היה. והיכן הוא
עתּה? רבּים מאותו דור כּבר ישנים את שנתם הנצחית. “נרדמו ואזנם עליהם”,
בּשדמות הגליל, בכרמי יהודה ובהרי גלבּוע. היו גם מתלוננים ומאוכזבים
שפּרשו והלכו. הם הזדקנו בלא־עת ואתּם הזדקנה גם רוחם. אולם הנאמנים,
המסורים, הטהורים, נשארו והם הקימו זרע, הממשיך את עבודתם והשומר על
ארץ־הקודש.

ובליל־ה״הקפות" הזה, אשר בּו מסתובבים יהודה, האָב,
בּיהודה וגדעון הבּן, בּגליל, בּשמירתם על שדות ישראל, עוברת לפני עינינו
פּרשת העלייה השניה, שהחלה את שיבת־ציון השניה. ובמרכּזה – הבּן, בּן־האבות
החלוצים, בּן־הארץ וגידולה. גדעון היקר! – נזכּר האב – מה מופלא ונפלא נראה
לו התינוק המגמגם עברית, עברית בּתכלית הפּשטות, כּאילו לא היתה זאת
“לשון־קודש” מעולם. “אַבּא” ו״אמא“, ו״לחם” ו״סוס" ו״צעצוע".

התפּלא אף התפּעל האב. וכשצחקה אשתּו דבורה להתפּעלותו
הסבּיר לה שזה הענין אינו פּשוט כּל כּך. מוח האשה לא תפס את כּל עומק
הענין של ילד המדבּר עברית מלידה. – הביני –הוא מסבּיר לאשתּו – הנה אומר
בננו: ״לחם״, ״חבצלת״, ״חמור״ – ואין שום מחיצה חוצצת בּין כּל השמות האלה
ובין השחצן המבטאם, ממש כּאילו היה הוא ישעיה הנביא בעצמו.


וְאִלּוּ אָנֹכִי, אֲשֶׁר שְׂפַת יַלְדוּתִי לֹא הָיְתָה הָעִבְרִית,

טָעוֹם לֹא אֶטְעַם לְעוֹלָם בָּהּ אוֹתָהּ חִיּוּנִיּוּת בְּרוּכָה,

אוֹתָהּ רִאשׁוֹנִיּוֹת צְרוּפָה, בִּלְתִּי־אֶמְצָעוּת רַעֲנָנָּה,

זוֹ שֶׁיְּשַׁעְיָה הַנָּבִיא וְגִדְעוֹן הַקָּטָן בָּהּ זָכוּ…


איך איפוא לא יעריץ האב את בּנו הקטן, אשר השיג בּעברית מדרגה נפלאָה כזאת, שאפילו ביאליק ויהודה הלוי לא הגיעו אליה?…

ובשעה שבּישר לו גדעון בפעם הראשונה: “חרשתּי!” נתרעש בּו
לבּו כּלב אותו יהודי באגדה שנתבּשר שנולד המשיח. המלה הפּשוטה הזאת התנגנה
בנפשו ברינת מעיינות בּציה.

האב החולם מתהלך בלּיל־אפלה בשדות המולדת וחולם על גאולת
הארץ וגאולת האדם, כּי זוהי סגולתם היקרה ביותר של חלוצי־ציון שהם מאחדים
בּתוכם את היהדות ואת האנושיות. בּשעה שערביים שורפים את העצים בּשדות
מסתובב שומר יהודי וחולם חלום אהבת אדם, כּל אדם. כּל הפּרעות וכל המדורות
שעברו עליו לא יכלו לגרעין הקדושה אשר בּנשמתו, לפרח האהבה אשר בּלבּו,
ובעצם הלילה העמוק, ליל חושך ושנאה, הוא מהלך ושר הימנון לאָדם, הימנון
נשגב בּשירת האמונה ובתפארת האהבה שלו. אמנם יודע הוא שמצפּונו של עולם ישן
ואינו מתעורר. ו“אומה במערה” משוועת ממעמקים למצפּון. “זה אל מצפּונו של
ארצו, וזה אל מצפּונו של עולם”, וזאת אל מצפּונו אל בּוראָה, “אלהי אברהם
יצחק ויעקב”. אבל יהודה היהודי מאמין גם עתּה שסוף סוף יתעורר המצפּון
ויגאל את המין האנושי מטומאת העבדות וקלונה.

יהודה הוא בּעל בּטחון, מאמין בּן מאמינים, יהודי שתּוכו
רצוף אנושיות, פּרט הנותן נפשו לכּלל. ומילדותו הוא נושא בתוכו את חלום
הגאולה, את חזון ישעיהו. עיירת־מולדתּו, שפּניה היו מכוסים אפר של עובש
ודלות, היתה קורנת בּאור הכּיסופים למלך המשיח, וממנה ומיושביה, הדלים
בּחיי־חומר והעשירים בּחיי־רוח, קיבל את אמונתו ואת תּקוותו. ואותן הביא
לארצו, ארץ הנביאים והחוזים.

וכיהודה היה גם בּנו גדעון. גם הוא, אשר גדל לא באפלת
העיירה שבתחום־המושב בּרוסיה, כּי אם בּאור־היקרות של יהודה והרי הגליל,
היה רך וחוזה, רואה־אור ושוחר־טוב. כּפייטן נרגש היה משתפּך על חמודות־הטבע
ואוהב את החי והצומח.

אבל גם הוא כאביו חי ב״עולם מאוס, עולם נתעב, עולם טמא".
בּהיותו כּבן שמונה־עשרה נעשה שומר בגליל, לשמור על הכּרמים והשדות מפּני
שורפי העצים והתּבואה. ושנים מעטות אחר כּך נעשה חייל בּצבא הבּריטי, להלחם
נגד השטן, שהניף חרבּו על העולם.

ביּלדותו ובבחרותו, בּימי שלום ובימי מלחמה, היה גדעון
ממשיך מסרתו של אביו, מסרתה של “אומה במערה” המשוועת למצפּונו של עולם.
והבּן־התּלמיד נעשה לבסוף מורה לאָביו, כּי לאחר זמן יצא יהודה בעקבות
גדעון והתנדב גם הוא לצבא הלוחם.





ז. אָב כּותב מכתב לבנו.

“מכתּב לאי־שם” הוא המשך ל״רסיסי לילה“, ובמכתּב זה,
שכּותב האב לבנו במרחקים – אי־שם בּמדבּר אפריקה – גלומה ואצורה כל תּורת
האדם היהודי שבּא להתנחל בּארצו. למן השירה הקלה והרוננת “ירדנית” ו״כרמית”
ועד השירה כבדת־ההגות ורבּת־היגון של “מכתּב לאי־שם”, עבר דור, אשר התחיל
מבּראשית, עבר בּמדבּר־ישוב והגיע לידי נטיעת נטע־דור חדש
בּארץ־היעוד.

בּראשית התּקופה הגדולה של העלייה השניה עוד היו האנשים
צעירים, ושירת־חייהם השתפּכה בּגאון ובתּקווה על פּני שדות־חיינו. תּמימים
וחולמים היו. וגם העולם, כּשאָנו מסתכּלים בּו עתה ממרחק הזמן, היה תּמים
וחולם.

אבל מאז ועד עתּה נשתּנו פּני העולם ונשתּנתה רוח האדם. החלום נהפך לסיוט. האידיליה נהפכה לדראמה.

ואחרי המאורעות בּארץ־ישראל, אשר זעזעו את יסודות האמונה של האדם החולם על מלכות שדי, בּאָה מלחמת־העולם הגדולה.

המחרשה הוחלפה בחרב, המעדר – ברובה, ורמזי הכוכבים –
בּפצצות. והבּנים, אשר טופּחו באהבה רבּה ובעדינות אין־קץ, עזבו את קיני
הוריהם ויצאו למרחקים להילחם. יצא גם גדעון למלחמה. התּינוק הרך והחוזה
נעשה לאיש גבּור חיל.

אבל הזרע שנזרע בנפשו בילדותו לא אבד. ואחר כּל טלטוליו
בּמדבּר ובימים נשאר תּינוק ובעל חלומות ממש כּבהיותו בכפר־סלע. ובכתבו
מכתּב להוריו בּיהודה הוא משתפּך כּפייטן על שגב המדבּר, על תּועפות ההרים,
על זיו הזריחות בּים ועל הכּיסופים הטמירים לארץ־המולדת, לבקעת הדבורים
וליערות הדבש.

הוא אינו מספּר על שאגות התּותחים, על להבות השרפות ותמרות
העשן של הפּצצות הנופלות. וודאי שאינו מספּר על רגלו שנקטעה ועל מחלתו
הארוכּה. בּענינים אלה הוא נוהג מנהג של ״קצירת האומר״. אבל על הכּוכבים
הנוצצים והנופלים משמים – על אלה יספּר בּפרטות. כּאילו לא בשדה־קרב כּי אם
בשדה־מנוחות הוא נמצא. וכשהוא כותב הבּיתה הוא רוצה לדעת על כּל הנעשה שם,
על כּל ערוגה ועץ בכפרו, על כּל קן צפור וסייח ועגלה שבּסביבה, ואיך היתה
העלייה על “הנקודה החדשה” בּ״נוף ההוא נורא־ההוד".

אותו הילד הרך והחוזה, אותו האדם־המשורר־החסיד! והאב
הכותּב מכתּב־תּשובה לבנו נהפך עתה לתּלמיד, המקבּל תּורה מרבּו. כּי הוא
עצמו הגיע עד הגבול, שאחריו אין עוד דבר. אמנם הוא היה בעל־בּטחון, אשר
האמין תּמיד שרק הטוב קיים קיום של ממש והרע הוא רק ארעי וחולף. אמנם הוא
היה חסיד תּם, אשר גם בּשנות רעה, בּימי אזלת־יד, הקיר מעין של אמונה
בלבּו, ואפילו כּשהוקמו הגיטאות בּפולין ובית ישראל שם הופקר לבז ולמשיסה,
עוד ייחל לטוב כּי בוא יבוא. וכשהגיעו אליו השמועות על אחדות ישראל בּגיא
התּופת – “היה כשכּור מרגש רוממות בּפני אותו השגב המופלא, בּפני אותה
האמונה בּטוב”. אבל כשהוסיפו השמועות המחרידות לבוא משם – הלך עולמו
וחשך עליו, תבלול כּבד ועבה כיסה עיניו והסתּיר מפּניו את יפי השמים והארץ.
הוקם חיץ בּינו ובין העולם. בּראשית בּא המכאוב, אשר עירפּל נפשו אך
טרם הסתּיר מעיניו את העולם. אחרי המכאוב בּא החרון המשגע, אבל גם הוא
עוד השאיר סדק צר לראות מבּעדו ד׳ אַמות. אך לבסוף בּא התיעוב, אשר
התחיל מפּעפּע ומחלחל בּכל קרביו והטיל לתוך ורידיו “מין זוהמה כזאת,
המעוררת גועל”.


עוֹלָם מָאוּס כָּזֶה, עוֹלָם כָּזֶה נִתְעָב,

עוֹלָם עוֹמֵד עַל דָּם שֶׁל עַם כָּבוּל,

עוֹלָם שֶׁל רֶצַח, רֶשַׁע, שֶׁקֶר וּמִרְמָה!


וכל העולם הזה, עם כּל טומאתו וזוהמתו, בּדמו זורם וכל
קרביו, גידיו ואבריו מתפּתּלים בּו ממאמץ־עווית: להקיאו! האיש אשר אזנו
היתה מבחנת את התרחשות הסוד של האדמה, את התרקמות הרז של זרע החיים אשר
נטמן בּה, האיש אשר ראה לא רק את ירק הבּקעה וההר אלא גם הקשיב לתנועת הדשא
הנוקב את צחיח הסלעים, זה שהשיג את סוד הדבקות בּטבע ואת סוד האהבה ליקום –
האיש הזה הוּצא מתוך העולם, כּי העולם המאוס והטמא ניתן בּתוך לבּו, ועיניו
נתעצמו ואזניו נתאטמו.

כּי בשעה שאחיו בּני ישראל התעוותו בתוך אדי־הרעל של
תּאי־הגאז, ואחיותיו היו למדרס ולחרפּה למתועבי־חיות ועוללים ויונקים
הושלכו חיים אל הקברים – בּאותה שעה נראו החיים, ונשימת האוויר של השדות,
כּחטא שאין לו כפּרה. מת הבּטחון של בּעל הבּטחון וכבה אור השמש, אשר האיר
את חייו והוליכו על פּני השדות והכּרמים, ונתן לו את הכּח ואת האמונה לבנות
בּית ולהקים דור.

הוא חלם על משיח שיגאל את העולם מן העבדות, מן החלאה, מן החטא. אבל “האם עולם כּזה יקדים פּני המשיח?”


עַל זֹאת הָאֲדָמָה, סְבוּאַת דְּמָעוֹת וָדָם,

אֲשֶׁר לֹא רָעֲדָה, לֹא נָעָה וְלֹא זָעָה,

אֲשֶׁר לֹא נִעֲרָה אֶת מַשְׁמִיצֶיהָ –

יוֹפַע הַמֶּלֶךְ הַמָּשִׁיחַ?

מִתַּחַת שַׁחַק זֶה אֲשֶׁר רָאָה הַכֹּל

וְלֹא נִגְרַע מְאוּם מִתְּכֵלֶת זָהֳרוֹ –

יוֹפַע הַמֶּלֶךְ הַמָּשִׁיחַ?

הַאִם אֶפְשָׁר לִרְחֹץ צוֹאַת עוֹלָם כָּזֶה?

הַאִם אֶפְשָׁר דָּמָיו הָדִיחַ מִקִּרְבּוֹ?

עוֹלָם כָּזֶה! סָאוּב כָּזֶה! וְאֵיךְ אֲנִי

נוֹשֵׁם אֶת אֲוִּירוֹ, קוֹלֵט אוֹרוֹ?


העולם נעשה לו לזרא והוא נעשה מאוס על עצמו. הוא חלה
במחלת־הבּחילה. ניתּק הקשר בּינו ובין אדמתו, בּינו ובין שמיו. סר הקסם מן
החיים.

אבל הבןּ שנלחם “אי־שם” בּמרחקים הוא שהציל את אביו מכּליון, הוא שרפאו ממחלתו.

הוא רפאו במכתּבי־הרפואות אשר כּתב בּין קרב לקרב ושמהם
נדפה רעננות של שחר, כּי בין גדעון ובין העולם לא גבה הר. זוהר־נפשו לא
הועם ונשמתו נשארה ערה וקשבת לקולות הטבע ורחשיו, אף כּי גם הוא שתת דם
כּאחיו שעלו לגרדום. הוא נתן רגלו לקרבּן, אבל את נפשו הציל. ומדוע
לא הסתּיר העולם פּניו ממנו כּשם שהסתּירם בּפני אביו? משום שיצא ללחום את
מלחמתו, משום שהיה שקוד על תּיקונו. העולם אינו ניתּן במתּנה. עליו צריך
להלחם. וגדעון נלחם.

ובעקבות הבּן יצא האב. גם הוא התנדב למלחמה. וכשם שאָמר
פּעם גדעון לאמו: "אל תדאגי, אמא, לאשתּו של שומר יאה מאוד להיות גם אמא של
שומר״, כּן אמר עתה יהודה לאשתּו: “אל תדאגי, דבורה, נאה לאמא של חייל
וותיק להיות גם אשתּו של חייל…”

אחר זה רפא לו ושוב נפקחו עיניו לראות את העולם, שוב יכול
היה להסתּכּל בעב פּורחה, בּניר ובאילן. אמנם גם אז לא כבה החרון הלוהט –
לא כבה ולא יכבּה – אבל הבּחילה סרה. שוב ניתּן ענין לחיים. שוב הוצתה אש
בּלב. והכּרם והניר, והערוגה והרגב, והשיח והניצן, והקיץ והאביב, אשר
התנכּרו לו קודם, הכּירוהו שוב וגם הוא הכּיר אותם. בּשעה שגמר אומר
להיפּרד מהם חזרו אליו.

היו ימים שבּא אל הארץ למצוא פשר לחידת חייו, מנוח לנפשו:
אבל עתּה הנה באו ימים שכּל העולם כּולו נתאחד בּתאוות־יקוד אחת: להיטהר מן
החלאה, להציל את האדם. ואיש־יהודה, שהתנחל בּארצו, אינו זר בעולם זה, אינו
אבר תּלוש ובודד. הוא בן־החברה ובן העולם. וכשהגיעה אליו שוועתו, הוא יוצא
למלחמה על עולם זה שנשתּגע ולקח. הוא יוצא את הארץ הנגאלת, אבל הוא חותם
אותה בלבּו, בּדרכּו לקרב – ולנצחון.

ובדממת הלילה הוא שומע קול ממרומים, אותם מרומים שרמזו לו
תמיד, שהוליכוהו בדרך חייו, ונתנו משמעות עמוקה לחייו על אדמות. והקול הזה,
לוחש לו:


הֲלֹא תִּרְאֶה כַּמָּה טְרוּדִים כֻּלָּנוּ,

שָׁמַיִם, אֲדָמָה, רוּחוֹת וַעֲנָנִים,

בִּשְׁלִיחֻיּוֹת טְמִירוֹת וְנִשְׂגָּבוֹת,

בְּשִׁפּוּצָם שֶׁל עוֹלָמוֹת אֵין סוֹף

בְּחִדּוּשָׁם שֶׁל מַעֲשֵׂי־בְּרֵאשִׁית

בְּחִלּוּפֵי סְתָוִים וַאֲבִיבִים –

וְעוֹד חָפַצְתָּ לְהַטִּיל עָלֵינוּ

גַּם תַּפְקִידְךָ, תַּפְקִיד בֶּן־הָאָדָם:

לְהִלָּחֵם בָּרַע!

הוֹלְכִים אֲנַחְנוּ לְשַׁנּוֹת עִתִּים,

הוֹלְכִים אֲנַחְנוּ לְהַפְשִׁיר שְׁלָגִים,

הוֹלְכִים אֲנַחְנוּ לְהַדְשִׁיא צִיּוֹת,

הוֹלְכִים אֲנַחְנוּ לְהַגְאוֹת יָמִים,

הוֹלְכִים אֲנַחְנוּ לְאַשֵּׁר נִשְׁלַחְנוּ –

לֵךְ גַּם אַתָּה אֵפוֹא לִשְׁלִיחוּתְךָ.

לְגוֹרָלְךָ…


שמע האָב לקול הזה ויצא לגורלו. והמשורר, שהיה מלווה את
חלוציו בדרך־עלייתם אל הארץ, ובדרך־כּיבושם בתוך הארץ, יוצא יחד
אתּם, את האָבות והבּנים, גם לדרכּם זו הגדולה – למרחקי־עולם
ולגאולת־אָדם.
















את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40949