מאת ההוֹצאה (ל"ארץ-ישׂראל ותוֹלדוֹתיה" מאת ג. קרסל)



	
	מאת ההוֹצאה (ל"ארץ-ישׂראל ותוֹלדוֹתיה" מאת ג. קרסל)
	



עם הוֹצאת המדריך הבּיבּליוֹגרפי של ג. קרסל בּידיעת
ארץ-ישׂראל ותוֹלדוֹתיה פּוֹתח “עם עוֹבד” את מדוֹר
ספרי-העזר.

מדוֹר זה מבקש ליתן לקוֹרא ולמעיין ספרי-מַפתח
וספרי-הוֹראה בּמדעי-הטבע, בּהיגיֶנה, בּחקלאוּת, בּטכניקה,
בּשימוּש-הלשוֹן וּבידיעת-הארץ, בּתוֹלדוֹת-עמנוּ וּבהכּרת ההוֹוה,

בּמדעי החברה וּבחקר תנוּעת-הפּוֹעלים.

הספרים יהיוּ מכוּוָנים למוֹרה המוּבהק ולמדריך הצעיר,
וגם ל“לוֹמדים מעצמם”, היינוּ, לשוֹחרי-דעת שאין הלימוּד
אוּמנוּתם.

השׂכּלת-הרבּים אצלנוּ בּעיוֹת מיוּחדוֹת לה, והיא טעוּנה פּתרוֹנים מיוּחדים לנוּ.

הפּוֹעל העברי אינוֹ בּא על סיפּוּקוֹ בּמילוּי לבד של
ההוֹראוֹת הטכניוֹת הניתנוֹת לוֹ מאת המוּמחים. הוּא שוֹאל למה וּמדוּע,
ורוֹצה להבין את הדברים בּעצמוֹ. החקלאי שלנוּ, שאינוֹ נזוֹן בּעבוֹדתוֹ
ממוֹרשת-קדוּמים, מבקש לחדוֹר – בּידיו וּבנפשוֹ וּבהשׂכּלתוֹ – לעוֹלם

חדש לוֹ, מלא חוּקים וחידוֹת, והוּא מבקש להיעזר בּנסיוֹנוֹ וּבמחקרוֹ של
העוֹלם הגדוֹל. הצעיר העברי, אשר גוֹרל עמוֹ החריב את משפּחתוֹ, טילטל
אוֹתוֹ מרשוּת לרשוּת וגזל ממנוּ אפשרוּת-לימוּד ראשוֹנית – תוֹבע את
אבידתוֹ. המשׂכּיל מישׂראל אשר בּא מתרבּוּת של טמיעה, מנוּתק
משרשרת-התרבּוּת העברית, מבקש להיאָחז בּנחלת עמוֹ. יליד הארץ, המאוּשר
בּילדי ישׂראל, בּרצוֹתוֹ להכּיר את העם והעוֹלם, תוֹבע מן העברית דברים
אשר אחרים מוֹצאים בּלוֹעזית. החלוּץ, הבּוֹנה משק וחברה, מבקש לשאוֹב
ממַעינוֹת רבּים, קרוֹבים וּרחוֹקים.

סיפּוּק צרכים אלה אינוֹ יכוֹל להיעשוֹת בּחטיפה. לא
הרבּה אפשר למצוֹא מן המוּכן. צריך לטרוֹח וּלהכין. וההכנה צריכה
בּני-אדם הנכוֹנים והמסוּגלים להיוֹת בּמכינים.

נדרשת איפוֹא עזרת אנשי-המדע, נכוֹנוּתם הם להיוֹת
בּמשׂכּילי הרבּים. ונדרשת עזרתם של הקוֹראים והמעַיינים והלוֹמדים:
הרגשתם מה הם חסרים, תביעוֹתיהם, בּיקרתם.

ספר ראשוֹן בּמדוֹר זה הוּא מוֹרה-דרך, קצר ותמציתי, לידיעת הארץ לפי מה ששמוּר בּספרוּת וּבעתוֹנוּת העברית.

אין לך ענף בּחכמה וּבדעת שאין אנוּ כּוֹאבים בּוֹ את
דלוּתנוּ. ודלוּת זוֹ מכלימה ביוֹתר, כּשהיא מתגלה בּדברים הנוֹגעים
לעצמנוּ, לידיעת חיי עמנוּ, לידיעת ארצנוּ. בּוּשה מכסה את פּנינוּ
בּידעֵנוּ כּי גם נחלתנוּ זוֹ זרים מטפּחים אוֹתה, ואנחנוּ
זנַחנוּה.

ועוֹד מַדוה לא נחשך מאִתנוּ. “חכמת המִסכּן” – אף
המסכּן עצמוֹ אינוֹ נוֹהג בּה כּבוֹד. גם מה שיש לנוּ – אינוֹ ידוּע
לנוּ. עוֹד יש אוֹצרוֹת בּלשוֹננוּ – והם לנוּ כּמַעין החתוּם.

ספר זה מבקש לָגוֹל את האבן מעל פּי הבּאר, בּמקצוֹע זה
ששנים רבּוֹת היה מענינם של יחידי-סגוּלה בּלבד ועתה נעשׂה – בּתוֹקף
היצירה החיה – ענין לרבּים: ידיעת-הארץ, נחלת אבוֹת שתהיה נחלת הבּנים.






את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/41054