נפתלי הרץ אימבר



	
	נפתלי הרץ אימבר
	







א

“יש קונה עולמו בּשעה אַחת” – אומר העברי ובלבּו הערצה
וקנאָה למי שזכה לכך. כּי כלום אין בּזה משום אושר מיוחד בּמינו – לקנות
בּשעה אַחת, או במעשה אחד, עולם מלא, חיים שלמים? כּלום אין זו מציאָה
בלתּי־מצויה?

קפיצת־דרך נראית בּעינינו מאָז ומתּמיד לנס, המתרחש רק
בּחיי צדיקים נסתּרים; וקניית־עולם בּשעה אַחת היא מעין “קפיצת דרך” בּזמן.
עבר, הווה ועתיד מתלכּדים יחדיו וניצתים בּניצוץ־הנצח וברגע אחד, מתּנת־יה,
ישיג האָדם את העולם שהוא מבקש כּל ימיו בּגעגועים וביגון, בּכמיהת־לב
וברעד־נפש.

האין יש בּזה מן בּרכּת־שמים מעל ואושר־יצירה מפּנים?

אבל אם נתהה על גורלו ונחדור לתוך נפשו של מי שזכה לאותו
אושר של “שעה אַחת” – נגלה, למרבּה תמיהתנו, שאיש זה אומלל הוא בּעצם וחותם
חייו – הטראגיות.

כּי חיי אָדם ארוכּים יותר משעה אַחת ויש בּהם יותר מצבע
אחד ומהישג אחד. ענינם לא בתמצית־התּמציות או בשיר־השירים המופיעים כּאור
פּלא שאינו חוזר אלא בשלשלת הארוכּה של מאורעות וחליפות, של ירידות ועליות,
כּשלונות ונצחונות, יסורים ותענוגות, ימות חול וימות קודש שהם הם גורל
האּדם מאּז ומעולם.

והאּדם, כּל אָדם, וביתר־שאת זה השר והיוצר, אינו יכול
לחיות כּל חייו על חשבּון שעה אַַחת, למוץ את לשדה ולהפרות בּו את
שדה־יצירתו תּמיד.

הוא רוצה לחיות וליצור כּל השעות, כּל הימים, כּל השנים.

ואם אינו זוכה לכך, או אין “העולם” מכּיר בּו ובכל מערכת
חייו אלא רק בּאותה “שעה אַחת” – אומלל ובודד הוא בחייו, ונוגה־עד־לכאב
היא דמותו לאַחר מותו.

נפתּלי הירץ אימבּר קנה את עולמו בּשירתנו ובחיינו בּשיר אחד, שנעשה להימנון הלאומי שלנו, הלא הוא “התּקוה”.

על מיליוני שפתים בּכל קצווי עולם נישאות המלים של שיר
“התּקוה” ומנגינתה, אשר בּה נפתּחת כּל אספה של יהודים, בּמזרח ובמערב,
בּצפון ובדרום, ממלאת את לב ישראל תּקוה ועוז, אמונה ובטחון.

אבל המשורר אשר כּתב את השיר – מי ידעהו? ומי יזכּרהו?

מה היה גורלו בחייו? ומה מקומו וזכרו לאַחר מותו?

בּחייו היה נע ונד, סובל יסורי־רעב ומדווי־מחלות, מתהלך
כּמנודה ומתגולל במרתּפים – שכּור מיין־יאושו ומורעל מכּוהל החיים
האַכזריים.

וממותו ואילך – בּדידות־קבר ושכחת־עם. לא קרוב בּהבנה ולא גואל בּבקורת.

העם קבּל ממנו בּיד רחבה את “התּקוה” ועשה אותה להימנונו,
אבל יותר מזה לא חפץ. ואותו עצמו שכחו, עד כּאב שכחו ועד בּושה
זנחו!

כּמה שמח־בּחלקו הוא עמנו! וכמה “רחב־לב” הוא!





בּ

אבל אימבּר לא רק את שיר־“התּקוה” כּתב ולא “שעה אַחת” חי בּספרותנו.

בּמבחר כּתביו שהוצאו בשנת תּרפּ"ט (בּמלאת חמשים שנה
להכּתב “התּקוה”), בּיחוד בּהשתּדלות אָחיו שמריהו, בּאו 44 דברי שירה וששה
דברי פרוזה. ובין אלה, שהם המבחר, יש דברים הראויים אַף הם לתשומת־לב, גם
מן הבּחינה הספרותית־היסטורית וגם מן הבּחינה השירית.

אָמנם, הוא לא היה משורר הקונה את הלב בּקסם־החזיון
ובכח־ההבּעה, וביחוד עתּה, לאַחר שהעמידה שירתנו משוררים כּביאליק,
טשרניחובסקי ושניאור, אשר הטעימונו מן העומק והעוז של שירה גדולה, וודאי
שיש צורך לגשת אל אימבּר בּמידת־הרחמים.

אבל עם כּל זה, ולאַחר כּל זה, יש לשכוח לרגע את זכות שירו
האחד “התּקוה”, אשר האפיל על משוררו, ולייחד לו מקום בּהיכל שירתנו, מקום
המגיע לו לפי כחו ומתּנו.

הסגולה היסודית הנראית לעין כּל היא: יושר־דרכּו שנבע מתּוך הכּרתו, שתּעודה אַחת לו.

נתיב אחד היה לו ובו הלך מבּלי נטות הצדה, אַף כּי הוא עצמו, בּחייו הפּרטיים, היה נע־ונד לאמתּו.

הנתיב הזה היה נתיב תּחיית ציון.

הוא היה המשורר הראשון, שכּולו “ציוני”.

כּי הרעיון המרכּזי אשר שבה את לבּו כּולו היה ה“רעיון הלאומי”, כּשם שאצל יצחק קאמינר היה זה ה“רעיון הסוציאַלי”.

אָז היו ימים שבּזכות השירה בלבד לא יכלו משוררים בינוניים
להתקיים. וכדי שיצמחו להם כּנפים ותהיה להם יכולת הכּניסה לפנים־ההיכל נחוץ
היה איזה רעיון נישא ומנשא, שעל כּנפו ירימם וישאם.

ועל כּנפי הרעיון הלאומי־ציוני, כּפי שאָנו מבינים אותו, נישא אימבּר ובא אלינו.

הוא היה מן הראשונים, וככל ראשון נחן בּתמימות לא־מעטה, אַך יחד עם זה גם בּמידה יפה של פּשטות.

וכראשון בּקש תּמיד את הבּיטוי הממצה, את הראייה הראשונה של מעיר בּוקר.


הרואה אומר “בּרקאי”!

והוא ראָה תמיד בּרקאי.



שם זה היה חביב עליו בּיותר.


בּו קרא את ספרי שיריו: ראשון, שני ושלישי.

אותו הכניס לכמה וכמה משיריו (“בּרקאי”, “הכּהן האַחרון”, “חידות מני קדם” – בּ“הדים או קידוש החודש” – ו“לאדום”).

כּי הוא ראָה את האור העולה מציון המתחדשת וכאש־קודש בּערה בו האמונה בּנצחון אשר יבוא.

ומתּוך אמונה זו קשר את שני פתילי חייו – עבודתו ושירתו לשלהבת אחת.

וכה יאמר בּ“צוואָתו שבּעל־פּה” – לפי עדות אָחיו שמריהו
בּפתיחתו למבחר כּתביו –: “זה כשנות אַלפּים היתה השירה העברית לא יותר
מקינות. ספרות כּזו אשר הבּיעה רק את הרוח של הנביא ירמיהו. לא היו בה שירי
אהבה ולא שירי יין. חסרה היתה זמרה עליזה – זמרת החיים. לא היה בה אַף שמץ
מהשירה העולמית. לספרות העברית לא היו משוררים, כּי אם מקוננים. אני חדלתּי
בּשירי העברים לבכּות ולייבּב. הלאָה הקינות! בּכינו כבר יותר מדאי.
בּמקומה הכנסתּי רוח של אהבה ויין. אותו הרוח העולמי… תּכני ומטרתי היא
ציון, רק רעיון אחד יחייני ואמונה אַחת תּעודדני – “הציונות” – בּלעדיה
אין לי חפץ נעלה ונשגב בעולמי”.

אם הכניס את ה“רוח העולמי” לשירתנו – שאלה היא. אבל
בּאָמרו: “רק רעיון אחד יחייני ואמונה אַחת תּעודדני – הציונות”, נדע כּי
כן ידבּר, כּי פה מקור נשמתו. גם שירתו.





ג

התּמימות הנלהבת שלו נשקפת מכּל שירי־ציון שלו, שאינם אלא מקלעת של שיר אחד אָרוך שהושר ולא הושר.

בּראותו בחזונו את אַחרית הימים, עת עמו “יקום, יתעודד – –
– ובין הגויים לא יתנודד”, לא תנוח דעתּו עד יראה את “יעקב ישא קשת וחנית”
ו“גויים מרחוק יחכּו לעצתו. ציריהם יבואו לכרות בּרית”.

אבל תּמימות החזון אינה נגמרת בּקשת וחנית בּלבד. לא. ליתר שלמות ותוקף יש צורך גם בּצי:

בחזון אראה – עלי הים

צי אַדיר בים בוסס

אניות יהודה אראה שם

עלי תרנם נס להתנוסס (בחזון).





ורעיון זה, של קשת וחנית וגם צי, לא ירפּה ממנו בּרבּים משיריו האחרים. בּ“אָנכי” יאמר:

אם לא יזרע הזורע

לא יקצור הקמה,

אם לא יקלע הקולע

לא יקום במלחמה.





מכּאן – ש“אם תּאבה לרשת את ארץ מולדתּך, חגור חרב וקשת וצא בּעקבות אבותיך”.

וכן בּ“אל תּירא עבדי יעקב”, בּ“בני משה או היהודים האדומים”, בּ“משמר הירדן” ובאחרים.

מכּאן גם חבּתו לשמות מצלצלים ומזכּירי מלחמה כּ“שופרות”,
“השופר”, “קדימה” (שני שירים בּשם זה), “השבועה”, “התּקוה”, “משמר הירדן”
(פּעמים).

וכדי להגדיל רושם, ואולי כדי למלא ב“הימנוניות” את שהחסירה
הפּיוטיות, הוסיף לכמה משיריו: “לרנן בּרנן ידוע”, “לקונן בּקינה ידועה”,
“לזמר בּזמר ידוע”, “לשיר בּניגון הידוע” וגומר.

הרי שלא “צבאיות” ו“ריביזיוניזם” יש חלילה בשיריו
והימנוניו. כּי אם תּמימות של מאמין וחפץ לראות את התּמונה החזויה
בשלמותה.

ואולי גם יש בּזה משום גילוי רפה של כּמיהה־לכח. של מי
שחפץ בּמנה גדולה יותר משניתּנה לו. ומכּאן גם נפתּולי חייו ויסוריו
הגדולים.

וזה גם מביאו אל “השבועה”, אשר בּה ישבּיע את אחיו ואחיותיו אשר שמעו קול מנגינותיו, כּי:

עת פּקוד יפקוד אתכם אלהים

העלו מזה את עצמותי,

קברוני בירושלים עירי

שם תמר יינק מלח כליותי.





שם בּל תּאכלהו תּולעה… ובעת יתּקע בּשופר גדול, אָז גם קברו יבּקע ונפשו תשוב לתחייה.

מה שלא יכלה לעשות למען נפשו הדוויה האמונה העתּיקה שלנו – עשה הרעיון הלאומי, עשתה אמונתו הציונית.

אהבתו הבּלתי־מצויה לציון וציונות בּלעה את כּל חושיו,
בּכל זה נשאַר מקום בּנשמתו להדי־זמרה כלליים, לצלילים־לא־מציון
ולרמזים־לא־מעמו.

בּ“זמרת החיים” הוא מדבּר על זמירות נפלאות ועל “המנגן
בּכנור־יה, יה צבאות!!” ואָמנם הקשב נקשיב, בּשיר זה ובדומים לו, משהו
מזמרת־החיים הטמירה והמקסימה:

נחל שוטף הקשיבו לאַט

איכה ישטוף מבין צנורות

כתפלה זכה מאיש מט

ישטפו בדממה צלצלי כנורות.





והוא שומע את ההד הנשמע מבּין הררי אל, “כּהולך בּחליל, כּמכּה בתוף” ושואל: “התבין הזמרה? המשורר עד!”

כּן המשורר עד וער גם בּאימבּר, אַף כּי כולו שטוף היה
בּשטף העכור של הגורל הרע ונפשו טבלה רק בּמעין אחד של טהרה – הוא המעין
הציוני.

כּן נראהו מתגלה באור חן של נפש מתחטאת בּשיריו: “לשבע בּנות החן”, “לאַף בּרי” וכמה משיריו הקטנים.

שבע בּנות החן, שבּזכותן יחיה ובלעדיהן היתה “פסח חייתו” הן:

התּקוה תּוליכהו אַט־אַט בּין פּרחי נצנים וכמו אם
תּנהלהו בּין פּרחי עדנים ו“ביום פּקודה לנו בּקבר אתּנו תּבחר אהלה
לשבת”.

ה" אמונה מנחמת עת יסרוני כליותי" ו“עת גוי יתרופף אָז ידה תנופף לעולם הנצח והאמת”.

ה“אהבה תשמח נוגים – – – דבש וחלב אינקה עת ארווה דודיה. אין אביון ודל לא תרוממהו על זאת אהבה בּתּענוגים”.

ה“אַחווה מאירת עינים. עם רע שמח שמחתּי כפלים ועת אאנח ינחמני בחן שפתים”.

ה“דעת – לולא דעתּי כבר גוועתּי – – – בהשכּל תּלמדני מסתּרי הבּריאָה, תּגולל לעיני הטבע כיריעה…”

ה“זמרה” – ילידת מרומים… “כּאומן תּשאני, כּאם תּנחמני”.

והכּוס – “לולא כוסי אבחר מותי. עת התּקוה תעופה,
בּגוד יבגוד הרע, האהבה תחלוף כּסופה”, האמונה נודדת, החכמה נאלמת והנפש
שבה ריקה – “אָז אמסוך כּוסי” – – ו“לחלומי מצאתי הפּתרון”.

בּשיר זה ובכמה שירים אחרים יגלה כח־הבּעה יפה וטכניקה קלה ונאה. ומ“אַף בּרי” – אַף צליל־מוסיקאיות יעלה.

ואם נזכּור את הימים עת החרוז בּלבד כּבר נחשב להישג שירי
ולשון קלה ומתרוננת היתה מתּנה מיוחדת והרעיון לקח את מקום החזון – נדע
ונודה, שאימבּר משורר היה ביסודו. משורר שאַף תּפארת־“התּקוה” לא תעים את
אור־נפשו.

ומה שהחסיר בּשירתו־עצמה – מלא בשירת־חייו, הנוגה והמרה, עד לטראגיות.

ואַמריקה הוסיפה לא־מעט לזר־הקוצים שנענד לראשו. כי ידה
היתה בו בּכל כּבדה. הרי שלנו הוא בכפלים. משורר עברי שלא מצא את תּיקונו – ואַמריקאי…










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40556