מָרְדְכַי טֶמְקִין



	
	מָרְדְכַי טֶמְקִין
	







א

מרדכי טמקין הוא מן המשוררים החרישים שלנו. זה חמש־עשרה
שנה שהוא שר – אבל עד היום לא השתּלטה דמותו השירית בּספרותנו. אין הוא
מבּעלי הכּח הבּאים בּתאווה לכבּוש ובחפץ לנצח. הוא רק עובר אורח פּה
וכצפּור יגעה שניתּקה מן הסיעה הוא נפל על הדרכים, על דרכי חיינו, הנוהרות
אל העתיד. שיריו ניתּנו וניתּנים תמיד כּנטפים זכּים וחרישים, המעוררים
המיה צנועה ועדינה בּלב. תּמיד יש בּהם, בּשירים־נטפים אלה, עריגה רועדת
לאיזה מרחקים אשר לא פורשו בשם ואשר לא נודע מקומם אַיה. לפיכך נתמה לא פעם
על זה המשורר הפּרוש, אשר תּאוות רחקו מלבּו ואשר תּלאות החיים לא יכבּדו
עליו את אָכפּן. דומה, כּי אין הוא אַרצי כּלל. זה העצב הזולף ורן בּכל
ההוויה לא עצבו הוא, כּי לא להשתּקע בּא לכאן, אלא לעמוד ולנוח, או לנוע,
מעט. הוא אינו בוכה ואינו רן. בּין רון ובכי עוברים חייו הקצרים והעזובים,
כּחיי הנרות הלבנים הנוהרים “על גבולות חיי־האדם המעולפים”. כּשם שאין
בּשיריו משמחת־החיים הפּראית והבּריאָה, כּך אין בּהם גם התּוגת־המות
ומעצב־הכּליון. הוא מוכן בּכל רגע למסור לידי אדוניו את אשר ניתּן לו ולשוב
כּלעומת שבּא, אַף כּי חפץ־ההתדבּקות בּעולם לא סר חלילה מלבּו. אבל אין
הוא מאחז בּו בּכל כּחותיו. הוא רך ונכנע. הוא רך כּכתּף, אשר הוטל עליו
משא לשאתו – והוא נושא אותו בּדומיה ובכאב עצור. הוא חייב לשאת – ולידום.
אבל כּשהוא מגיע למחוז חפצו, הוא מפרק את המשא ומגישו לאדוניו:

עד הנה באתי, אלהים,

כסוס משא בלה

ובכתף עני עם ערב,

אשר נשאתי על האדמה

במצוותך, אלהי,

הנה אָשיב לך

את כלי השאולים

וסלחה, כי נבקעו מאד.





דמות זו של כּתּף מר וסובל חביבה עליו מאד והוא מתלבּש בּה
לא פעם. ואולי לא מתלבּש, אלא מוצא בה את תּיקונו. יש איזה אהבה נכנעת
וסובלת לזה הסבל המוטל על כּתפי הכּתּף (“תּחת חומה מפּני גשם נכנפתּי עם
כּתפים מכים וגלמודים”):

רק שם על מדרכה, בקרן המבואים,

קורסים דום כתפים כקופּת־שקים בלואים.

אותם אוהב וארחם עד לדמעות,

אתם אלך שחוח תחת המשאות.





ואתּם ילך שחוח תּחת משאות. והמשאות בּעולמנו כּה רבּים
וכבדים: האהבה אל הארץ, ארץ־הקודש, והאהבה אל הרעיה ואל הבּן, ויש גם משא
הבּדידות והיגון, ומשא החיים והמוות, המלחמה והנצחון והאני הפּרטי – הלא כל
אלה מחויב כּל אחד לשאת כּל עוד הוא חי על אדמות. הכּל בּלי יוצא מן הכּלל,
ואפילו אלה שידים לבנות ושקופות־גידים ניתּנו להם. לא פעם התבּייש המשורר
ונבוך מפּני ידיו הלבנות “בּנוחן שוקטות ושקופות־גידים עלי ברכּי עת ממולי
המון ידים מרופּטות נושאות כּתשורות פּצעי־מולדת כּהים” ובשעה שמקישה כף
הפּטיש בּמבואי ירושלים יחרד מעל ספּו לקראת הבּאים:

ו–לא ידע איש

את האהבה המתבוששת –

בהיות ידי האוהב ריקות:

כהלך עני על יד משוכות גנים

אעמוד בוש בשדות־יזרעאל.





אבל בּאהבה התבּוששת זו יש רוך לאין ערוך ותום נוגע עד
הלב. בּשירי הארץ שלו רועדות נימות מלאות אהבה טהורה. הוא שר על תּל־אָביב
ועל טבריה, על ירושלים ועל הכּותל המערבי – ובכל השירים האלה יש מן הרון
הפּנימי על הקדושה הלנה באבנים, על היגון הפּרא הדובר מתּוך נדבּכים כּהים
(בּירושלים), על החלומות הבּוקעים מבּעד לשיבת־קדומים (בּטבריה), על שכול
העולמים העולה מפּצעי אבן המשחרים (בּכותל המערבי) ועל המבואות הנוהרות
שלובות־חומה (בּתל־אָביב) כּקהל נערות בּיום חג ונגוהות. בּתל־אָביב הוא
רואה כבר את שר הערים ההולך ומתגלה בּכסות מלט כּהה ואפורה וידיו מאוגרפות
בּאַכזריות עצורה:

ופה ושם המגע ידח הנעלמה

נופלת דמות־אָדם ממרום סולמה.





ולבּו ודאי בוכה בּמסתּרים. אבל הוא יודע, כּי זה גורל
הארץ וגורלנו אָנו “קרסנו על כּפים אל הנשמים ונהי ככל הגויים והעמים
לחרוד: מולדת, מולדת!” והיא –

כף נחת קטנה ביד הרודת

אשר אם תהדפנו זרוע עם זרה

וכף הנחת לארץ נגרה.





ושלא כדרכּו הוא קורא:





הוי, נשכר נא לחיל הברברים,

נמיט הגבולות, נבקיע השערים

ונקרוס יחד עם דך ויגע

על כדור הארץ התנועע.





אבל קול זה לא קולו. בּמקום שם שאלות כּלל מתעוררות ויש
לדעת ולברר מה ומה לעשות – לא יכּירו מקומו. הוא יכול להתהלך חרש ובצעדים
חרדים ולשיר לעצמו בדומיה את שיר המולדת היקרה, החביבה כמות־שהיא, עם היגון
הפּרא שלה ועם הזוהר המתוק שבּה. טוב לו להיות צפּור סחופה ורוקדת ולסוב על
חצרות ריק ועוני אַחרי בוא הגשם הריחני, אָז – עליזים הצעדים בּמולדת!



כל פּנה שם צוהלת כמו ברוכה,

כל באר נכזבה הומה כמו עוגב



כל שיח כנף רננים מכרכוב דלת פּתוחה,

כל נטף נופל חרש מכפּות הארנים,

יעיר בי אהבה זה מכבר שכוחה

ורחמי אָדם רבים ונאמנים.





שיר נחמד זה אופיי מאד לטמקין. לו טוב להיות כּצפּור סחופה
ורוקדת ו“לסוב כּה בתבל ריק ועני”. הוא, הכּתּף הרך והסובל, רוצה להיות ריק
ועני – מכּל משא ורכוש. ונטפי הגשם הנופלים מעירים בּו אהבה כּשליחים טובים
ולחים מעולם אַחר.

בּרכּת שמים ממעל יורדת על ראשו ודומה כאילו יחד עם השקאַת
הארץ הצמאָה משקים הנטפים האלה גם את נשמתו הוא, המתלבּטת פּה בּנכר הארצי
כּ“במרחקי המזרות”. ולא לחנם הוא מרגיש ואומר, כּי

כל התבל אָז לי כמו מולדת

אחרי בוא הגשם הריחני…






בּ


בּין המשאות הכּבדים שהוטלו על שכם הכּתּף החולם והחרישי –
יש עוד משא־אהבה, מלבד אהבת־הארץ, והיא אהבת הרעיה והבּן. גם בּזו, כּמו
בראשונה, הוא רך, משיי ובלתּי־אַרצי. מרעיתו הוא מבקש, כּי תתּן לו לחלום
ולהתפּלל חרש בּממלכתּו הזרה והדוממה, “כּי אַחר אני”, “כּי לא למענכם
אני”. אם כּן, מי הוא ולמי הוא? הוא בּן המרחקים והוא שייך לפרחים הכּהים
בּסתיו. עליהם הוא רוצה להתרפּק. כּי ריח־הכּמישה ולא ריח־הפּריחה, כּי רוח
הבּליה וההתנדפות ולא רוח הפּריה וההתגשמות מושכים אותו ומושלים בּו.
לרעיתו ידבּר כּמתּוך ערפל. היא עומדת לפניו לא כאשה, אלא כדמות פּלאית
ולא־אַרצית, וצעדי שניהם נחרתו יחד בּנתיב העולם כּבמחול תּעלומות והוא
קורא לה: קומי, רעיה, ונעל בּדממה אל גבעות־העתיד הכּחלחלות. הוא קורא אותה
אל העתיד ונזכּר בּה בּימי העבר – אבל בּהווה כּאילו לו יראה אותה ואת
מאווייה. הוא זוכר עוד את האשה מימי גן־העדן –

לפנים בגן קדמון יחד השתעשענו,

לא ידענו לארוב ולהסתר לא ידענו;

בשבעה בריחים הבריאַה אָז מוקפה

וכראי בתוך ראי עוד רוחנו צפה.





אבל מאָז הרחיקו לא יכּרו עוד הצעדים, “נקשיב בּחרדה ונקרב
בּחשדים. אָנכי את הצעיף מעל כּל פּנים אָרים ואַתּ אורבה לי מעל כּתפי
זרים”. הם זרים ורחוקים אחד לשניה – ואין תּקווה כּי ידעה. וכאילו אין הוא
דואג לה אפילו. אבל הוא דואג לבּן. אלא שאין הוא יודע מה לתת לו ומה
להנחילו. פּעם יביא לו ממרחקים פּרחי־בדידות לבנים ובדומיה למראשותיו
יעמוד, יעטור ראשו דום בּפרחי בדידותו הלבנים ובלהבות עצבו ושכּרונו – “עדי
יקום מאפלת ערשו וכמוני בודד, חולם ושטוף־נכאים יעבור דרכּו בּדומיה” ופעם
יבקש מרעיתו, כּי תשמור על הילדים, ילדי החלומות החוורים, מריח הפּרחים
הכּהים בּסתיו. פּעם הוא שומע בּנהיית בּנו שאון רב ואַפל לשדרות הדורות
הנדות בּערפל ופעם יקרא: הה, מה אחרד, בּני, בּרדת הערב על גני המאפּילים!
הוא חרד, כּי אין הוא יודע מה ישא בנו מבּיתו בּטרם ימוט. “אָרכה הדרך
וכמעל אינה נסערה אחד־אחד הוטלו כל משאות נפשי”, הוא נותר פּה בּעיניו
המתרפּקות בּאין־אונים ובידיו הריקות כּידי כתּפים עם ערב – “מה תשא, בּני,
מבּיתי בּטרם ימוט?” והוא מנסה להשיב בּשיר השני. הוא קורא לבנו, שישים
כּפּות ידיו החורגות בּתוך כּפּיו וישמע לדברי־מוסרו: “כּדבורים אגרנו
למענך מגני כל הדורות. ובאתי ופניך אטומים כּפני לסטים, וארית בּכפּות ידיך
החורגות והנה הוא נגר הדבש מבּין אצבּעותיך כּזהב אובד על כּל
הדרכים”.





ג

זהב אובד, או נגד, על כּל הדרכים הוא היש הממשי האחד שיש
בּשירתו של טמקין. זהב זה, לא זהב קלוקל, שלשמו גוזלים ורוצחים, אלא זהב
טהור של ראייה, הכּרה ואהבה – הוא הרכוש העיקרי בּשיריו. דם לו נזכּר,
כּמדומני, כּלל בּהם, בּשירים אלה, – אבל הזהב הוא בּכּל. בּתפילתו
הראשונה, שבּה הוא פותח את הספר, הוא התפּלל לאַרצו – לארץ־ישראל:

ואם לא אוכל כבר לרדת על אַדמתך,

אַף לא אוכל עוד הארג ברקמתך,

כי ענוגות ובלויות הן כאַחת

נימי נפשי הנדחת,

אפּול נא כשבולת ריקה וחוורת

בזיו שדמתך הנוהרת;

ויוגא־נא זהבי הדל אל כל אפסיך – – –





וב“שירת נודד” שלו הוא הומה חרישית: “וככוכב זהב רועד על תּהום שחור הלילה, כּכה ארעד על התּהומות” –





ארעד אט ואפּולה…

יאבד זהבי בציה

ואל מולדתי לו אַגיעה.





נעימת־זהב זו מוסיפה לו איזה צבע וברק מיוחד – חולני
ושקוף. הוא אינו יכול כּלל להלחם או למרוד בּשעה שמתעורר בּו איזה חפץ
התקוממות ומרידה. כּי כיצד יכול בּן זהב, מי שיש לו ידים לבנות
ושקופות־גידים, כּיצד יכול חולם עיף כּזה להלחם ולנצח? ואם יש בּו מרדות,
הרי היא עמומה, ואם מתעורר בּו לרגע, בּשירו השלם והמצוין “בּרעוש מרכּבות
נצחון”, רגש השנאָה לגויים רבּים וממלכות, אשר מימות עולם ועד היום תּחת
רעש מרכּבות נצחונם “נדמו חלומות עמי” – מה יעשה אָז? גם אָז בּדד יתע
בּדרכּו ועל כּל דרכיו תּלווהו דום הבּדידות הנושנה:

ובתעודת־שכול אומה בידי

אעבור גבולות ונפות העמים:

להשתטח ולבכות חרש

על קברות אַחי האבלים בנכר…





וכן בּהתעורר בּו המרד לאַחר שימלט משדות־קטל עשנים הלום
פחד שגעון – מה יעשה אָז? הוא יבוא אל אַרמון המלך ולחדר בּן־המלך יעל –
ו“קללת עם בּנפשי רועמת”. האם יבוא ויהרוג את יורש־העצר וישאף נקם, נקם־עם,
על הדם שנשפּך? חלילה! אלא מה? –





אָבואָה ונסו מפּני הכרובים

הסוככים דום למראשותי

ערש מלכות החולמה,

אגש ואשח בדממה

הלום פּחד שגעון,

משדות־קטל עשנים ונאנחים במרחק…





הוא, המרדן החרישי, נכנע מפּני הוד־המלכות ומפּני סוד
האצילות שבּאַרמון. כּי כחו לו בהתקוממות ובהבלטת־כּח, כּי אם בּהכנעה
ובהשתּקת־כּח. הוא יודע להגיע ולהבּיע את הפּאסיביות האנושית עד קצה. הוא
צועד על האדמה בּחרדת־דממת וביראת־רוממות. אנחנו פּייטנים נזירים כּעניים,
הוא אומר, והפקד עלינו למזוג הגביעים. אנחנו גלמודים בּעולם ושומה
(ההטעמה שלי) עלינו לכלות הבּדידות עד תּומה.

ולפיכך נאמין לו ונשתּומם על ענוותנותו המפליאָה עת יחתום את נטפיו בּתפילה שוקטה ונאמנה:

אם לא חננתני, אלהים,

כח שפתים רב,

אַך את כאבי מסכתי עד תום

כמו בכוס

במלים ברות אל

אשר קצבת לי

ובכפּות ידי הדלות לא דבק מאום

מאשר לא לי.

ובמוט אילן חיי הבודד

על האדמה הזאת

כצפּרים מחרדות,

אַל נא יפוצו מנגינותי,

בחלל הריק –

צרור אלהים את דבר

בצרור חיי־עד.





ונאמנות זו וצניעות רכּה זו שבּנטפים השוקקים והצלולים
האלה – הן המשרות רוח עצב והבנה, רוח כּנות וידידות על כּל לב. הבּרק הנוגה
של כּוכב־זהב רועד מבריק לעינינו – ואָנו מחרישים.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40821