יְהוֹאָשׁ



	
	יְהוֹאָשׁ
	







הוא היה מיקירי בניה־בוניה של השירה היהודית ואחד
מנאמני־העובדים של התּרבּות הישראלית. הוא היה איש השירה והחכמה, – משורר
ותלמיד־חכם. לשירה היהודית, העממית בּמהותה, נתן הוא מתּן חדש וחשוב־למדי:
את אצילות־התּוכן ונועם־הבּטוי, את לטוש־הלשון וחטוב־הניב. הוא היה
קשה־הבנה, כּי שרשרות־כּסף רתקו אותו בּשלשלאות לאוצרות הגדולים אשר נגלו
לפנינו בּמקורות העתּיקים של ישראל ובעולמות הגדולים והמאירים של הגויים.
הוא היה מן המציצים ונפגעים – מן האור השופע מתּרבּויות־העולם. והשיר האידי
קל ורך היה להכיל את הרעיון המופשט. החרוז והבּית בּשירה האידית לא נתגבּשו
ולא לבשו כח לשמש כּלי לחזיון־מחשבה; והוא כל ימיו רקע את פּחי הלשון
להתּיך עליהם את הכּסף, שצרף מן הרגש והשכל; כּל ימיו, וביחוד בּשנים
האַחרונות, צמצם עולמו בּתוך חרוזים מחושבים, חצב כּבאבן את הדמויות אשר
רחפו לנגד עיניו וככורה במכרות כּן עמד הוא בּכלי־זיינו המיוחד
בּמכרות־הבּטוי־השירי – וחפר צורות ממטמונים.

הוא היה ממשוררי התּרבּות – חזון נפרץ ומוזר גם יחד – לא
רק בּעולמנו, אלא גם בּעולם הגדול. בּרוסיה ישמשו לו דוגמה וואלירי
בּריוסיוב ובמדה ידועה גם וו. איבאנוב. להם, וביחוד לבריוסיוב, חשובים לא
רק רגעי האושר הראשונים של השירה עת הרגש הפּרימיטיבי והניגון הנפשי מולכים
בּמשורר, אלא גם רגעי־הסיום, אשר בּהם הבּינה עולה על ההרגשה, החכמה על
התּמימות. צליל המלה והד הניב המבוטא חשובים כּשאר יסודות־השירה, בּאשר הם
מעידים על הכּרה תרבּותית והם מעשירים את הלשון וממילא גם את התּרבּות.
למשוררים כּאלה יש נטיה יתרה לשירה העתּיקה ולשירת ימי־הבּינים. מבּעד
ערפּלי־דורות נשקף אלינו המוגמר והעומד בּשירה מימות עולם ועד עולם. והם,
המבקשים את הוודאי והבּרי, מוצאים מנוח להם בּ“נכסי צאן בּרזל” של השירה
הקלאסית. מבּחינה זו לא היה יהואָש מודרני כּלל, אַף כּי נסה לא פעם ללכת
עם חבורת ה“אינזיכיסטים”. בּנסיונו זה אולי הראָה יותר על עתּיקות צורתם של
המחדשים מאשר על החדישות שבּשירתו הוא. “אינזיכיזם” כּזה אָנו מוצאים גם
בּשירי אלחריזי ועמנואל הרומי ואליעזר הקליר – וכשקבּל יהואָש את ה“תּורה
החדשה” וודאי השפּיעו עליו לא־במעט מוריו מימי־הבּינים. כּשבוי הוד
העתּיקות נמשך אחרי אגדות העבר ודמויות היסטוריות: הפּואימות והבּאלאדות
ההיסטוריות שלו (שאול, הורקנוס, שונמית, וגומר) וכן תּרגומיו מהקוראן
ומעומד כיאם – ישמשו אות לזה. היה בשירתו מיסוד האפּוס ומן הגעגועים על
תּקופת הגבּורים. ואפשר כּי משום כּך עזב את כּל הענינים והלך אצל התּנ"ך,
אשר נעשה עמוד־האש לחייו; לשירה הגאונית והנשגבת צרף את ניגון־נפשו ורק
בּאקראי וברגעי־עמידה־ונופש תּפס צלילים אחרים וכתב שירים קטנים. הוא נסה
כּחו בּסוניטה, ובשיר הזהב המצומצם והמרוכּז היה מצליח. הוא כתב משלים –
אלה פירות־הבּכּורים של השירה, אשר בּהם החכמה וההשוואָה עולות ומאירות על
השתּפּכות הנפש התּמה. אם כּה ואם כּה, אם מצא את עצמו בּצורות־שירה אלה או
לא – את השירה והלשון היהודית העשיר והפרה. הוא יצר בּטויים, צרף מושגים,
שווה הוד תּרבּותי על החרוז. ובזה – יתפּוס מקומו־כבוד בּתולדות הספרות
האידית.

אבל הוא לא רק משורר היה, כּי אם גם איש־התּרבּות והמדע.
ידועה עבודתו הגדולה והקשה בּתרגום התּנ“ך. מה שלא תהיה השקפתנו על עתידו
של התּרגום הזה – ספק אַין, כּי פה יש לנו מופת של עבודה מדעית, אשר בּה
השקיע אָדם יוצר את כּל ליחו ולשדו. התּרגום נעשה בּאופן מדעי, בּשיטה
ובהתמדה רבּה. דומה כּאילו נפש סובלת ושואפת נמלטה מן העולם הזה ומצאָה לה
מחסה בּעולם החזיונות הנצחיים – בּ”ספר הספרים“. עצם התּרגום השלם של כּל
כּתבי־הקודש מוכשר להוציא ולהעלות את האָדם מן העולם הזה – לעולם אַחר יותר
גודל ויותר נעלה. הקרבה התּמידית, בּמשך חמש־עשרה שנים, לגבּורי־הרוח של
התּנ”ך, ההתרועעות עם החוזים, הנביאים ואבות הגזע השמי, ההתלכּדות הגמורה
עם המקור השופע אור וחכמה – כּל אלה יכולים לשנות שנוי עמק את האָדם משלנו,
אשר הביא את נפשו מתּנה לתנ"ך, ואָמנם להרגשתו והבנתו כּאילו ניתּנו טעם
אַחר וריח אַחר.

הוא התרחק מתּשואַת הרחובות ומעניני השעה, כּי קול העולמות
הגדולים, קול הגבורה מימי קדם, משך והקסים יותר. דומה כּאילו רעמי־סיני
התגלגלו על ראשו ולקול הקורא מן הסערה ענה: הנני!

ותרגום בתּנ“ך נעשה לעבודת־חייו. ליצירה ועבודה.
כּסופר־סתּ”ם ישב שבעה נקיים על כּל מלה ועל כּל ניב, לטש וחדד, פּסל
והקציע, טהר ונקה. המלים הבּודדות קמו וחיו לעיני רוחו כּכלי־זכוכית יקרים
המלאים מן היין המשומר – ואל המשקה החריף שבּהם נשא את נפשו. הוא פתּח כּל
פּסוק בּפתּוחי מחשבה, עשה אותו “כּפתּור ופרח”, פּרש ובאר, הוסיף האָרה
ומצא סמוכים בּמקומות חדשים.

מכּאן – עבודתו הבּלשנית. הוא גם חבּר, יחד את ד“ר חיים
ספּיוואק, מלון למלים העבריות שבּלשון האידית. ובחשק מיוחד היה שוקד על
הערות לשוניות וגלויי־סגנון. לו נעים וחביב היה הגלוי, כּל גלוי. מה שניתּן
על נקלה – אינו כדאי להלקח. החיים הם מלחמה וסדרה של כּבּושים. מה שנעלם
וחבוי – רק זה קורא, רק בּזה ענין. ורק בּמרחק – קסם. לפיכך הלך אצל
התּנ”ך, ולפיכך גילה את היסודות העבריים בּלשון היהודית. ונסה כחו בּשירה
קשה, שירה חכמה. והכניס דברי־תרבּות שונים, מתורגמים ומעובּדים, מן העולם
היהודי והחיצוני. (תּרגם גם את פרקי אָבות ו“היאותּת” של לונגפילו).

השירה היהודית, שהיא עממית בּמהותה, ונוחה־קלה – לא תפסה
אותו והוא לא נאחז בּה. רבּים־רבּים העריצוהו, אַך לא כולם ידעוהו וקראוהו.
לא היו לו חרוזים שיכנסו אל הלב ויתנגנו מאליהם כּשם שיש, למשל, לרייזין
העממי והקל, יבּדל לחיים. והעם הקורא או השומע הרגיש איזה מורא מפּניו,
כּאילו בּלשון אַחרת ידבּר.

וביחס זה אליו יש לא מעט מן הטראגיות של חייו. הוא כתב
שירים קשי־הבנה וקהל־“חסידים” לא היה לו. הוא נתן מיטב־שנותיו
ומבחר־כּחותיו לתרגום לתנ“ך, ומאונס היה מדפּיס אותו בּהמשכים בּעתּון
יומי. את פּרוטות יום־יום שלו החליף בּדינר־הנצח של התּנ”ך ואת הדינר הזה
של חיי־העולם היה מוכרח להחליף בּפרוטות.

והוא, אציל הרוח והמשורר השבּתּי, ידע את סבל החיים ונשא
אותו בּכבוד ובדומיה. הוא ידע, כּי אין למצוא שלומים לנפש ולחזונה
בּחיי־ההווה, בּחיי־הסביבה – וחלום העבר, והעתיד, האיר לראשו. הוא הלך
לארץ־ישראל, קרב לערש ילדותנו והאזין לקולות העולים ממזרח. (זכר עליתו זו
ישמש ספרו: “מניו־יורק לרחובות וחזרה”). וגם כּששב – לא פסק החזון אשר ראָה
שם. חזון התּחיה העברית בּארץ־העברים שבה את לבּו, ויחסו לספרות העברית
ויוצריה היה יחס של תּרבּות וכבוד. עצם עבודתו קרב אותו אל העברים ונטע
בּלבּו הערצה לשפת הגדלות והגבורה שלנו, שאותן בּקש כּל ימיו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40820