מָרְדְּכַי־דָּוִד בְּרַאנְדְּשְׁטֶטֶר



	
	מָרְדְּכַי־דָּוִד בְּרַאנְדְּשְׁטֶטֶר
	







א

זקן ושבע־ימים מת האיש – ועד יומו האַחרון לא פג טעמו ולא
נס ליחו. חיות מיוחדת היתה בו, אשר לא נתנה אותו להזדקן ולעבור טרם זמנו.
את זה ראינו מן ה“קיסמים” שלו, אשר פּרסם מזמן לזמן בּ“הדואַר”. חכמת־חיים
והבנת־אנוש האירו והזהירו מתּוך ניצוצות אלה. הוא כאילו ירא להסתּבּך
בּדברים ארוכּים, שמא יכשילו סגנונו בּעת חלוף־סגנונות, ויבחר לו את דרך
האַפוריזמה הקצרה והחותכת, את דרך ההשוואָה והמשל של חכמים, את
אופן־הכּתיבה ה“קוהלתי”. יש כּפירה דקה ועדינה בּ“קיסמים” שלו, אבל אין
בּהם אַף רמז לשנאָה. הוא כופר משום שהוא רואה, הוא לועג משום שעיניו
פקוחות, הוא מגיד את האמת משום ששבע נסיון וראָה הרבּה ואינו חושש עוד
לחלומותיו. אבל בּיסוד כּל הדברים האלה יש האהבה לאָדם, ההבנה לחולשותיו.
והיופי שבּדבר הוא, שהוא רואה לא רק את החולשות של אחרים, שהם צעירים עתּה,
כּי אם גם את חולשותיו הוא מיום אתמול, עת היה הוא בּעלומיו. הוא מבין, כּי
מה שנראה לו עתּה אינו יכול בּשום פּנים להיות נראה ולהיות מובן לאחרים
העומדים בּגיל אַחר. כל גיל וטעמו, כּל תּקופה ומושגה. לפיכך אין הוא
מתמרמר ואין הוא מקנא. כּשהיה הוא צעיר, שגה והזה, התלהב והתענג אַף הוא,
כּדרך שעושים עתּה בּניו ובני־בניו. וכשיזקינו אלה, הצעירים והקטנים ממנו
(אם יזקינו), יסתּכּלו אַף הם בּמה שעבר עליהם – ויבינו, אָז יבינו.

הוא היה ונשאַר עד יומו האַחרון בּהיר־עין ורואה־נכוחה.
הוא טעם מטעם תּקופות שונות וגילים שונים ובמנוחה אפּית ובטעם־חכמים מדד
ושקל את כּל מה שעבר עליו. הוא היה לא רק שבע־ימים, כּי אם גם
שבע־חכמה־ודעת. הוא חי בּעבר, כּי לו היה שייך, ודבק גם בּהווה, כּי אותו
אָהב והבין. הוא היה מראשי תקופת־ההשכּלה, התהלך עם סמולנסקין ועם בּרוידס,
אבל כּשזכה והגיע לתקופה החדשה של ספרותנו – לא נסתּלק הצדה ולא מאַס
בּחדשים ובצעירים. את כּל אהבתו והערצתו נתן להם – ולפיכך ניתּנו גם לו
אהבה והערצה. הוא היה סופר מכּף רגלו ועד ראשו ואת סגולתו זו היקרה לא יכלו
לגזול ממנו אפילו השנים האַחרונות. חושו האמנותי, אשר היה נטוע עמוק
בּהוויתו, שמר עליו מבּטלנות תּמיד והוא ששמר עליו מזקנה עד יום מותו.
וכשהרגיש, שבּחומר שניתּן לו אי־אפשר לו לבנות עוד בּנינים עתּה, בּימינו
אלה, עשה ממנו אַבני־ברקת להשתּעשע בהן ולחרזן למחרוזת של “קיסמים”.
גבּוריו הוא מתו יחד עם תּקופתם, היא תקופתו. העלילה שעוררה והרגיזה מנוחתם
של בּני־גילו לא יכלה עוד לעניין את בּני הדור הצעיר. גם הסגנון הספּורי,
שהיה רווח אָז, לא החזיק מעמד עוד. מה יעשה ולא יחטא לעצמו? האם יעקר מעולם
ראייתו האמנותית וילך אַחרי אלילים (אמנותיים) אחרים? האם יחליף
סגנון־דורו, שבּו חונך ובו מצא את בּיטויו, וילך אַחרי סגנון אַחר, שאינו
נובע מנפשו ואינו נכנס אל לבּו? הוא יכול לחבּבו, להעריצו אַף להרגישו, אבל
לא לאַמצו וליצור בּו, לעשותו כּלי־יוצר לציורו ותיאורו, והוא נשאַר נאמן
לעצמו ולתעודתו. ורק נקי־דעת ובר־לבב יכול היה להגיד על עצמו דברים כּאלה:
“לא נשלה את עצמנו: בּמשך חמשים שנה כּמעט כּתבתּי איזו ספּורים קטנים
בּכמותם וכל־שכּן בּאיכותם, ומי כמוני יודע, כּי לא משום שראויים, אלא משום
שדורם, דור “השחר” ע”ה, היה ראוי לכך, זכו לשם ולפרסום בּשעתם. ועתּה,
בּדור־דעה זה, בּדור של “התּקופה” וה“מקלט” ו“הוצאַת שטיבּל”, אַחרי כי
זקנתּי ושבתּי ועלי אָבד כּלח, אם יבוא איש ויברכני בקול גדול, אירא מאד פן
לקללה תחשב זאת ולא לברכה. פּן יקיצו הצעירים ויבקרו פנקסי, ולא עוד, אלא
שיפקדו עלי גם עוון־ההשכּלה רחמנא ליצלן. אחשוב איפוא, שטוב כּי לא יוסיפו
לדבּר בּי כל עיקר" (ראה אַברהם כּהנא: “מ. ד. בּראנדשטטר” בּ“התּורן”,
אלול, תּרפּ"ה, עמוד 47).

ודברים עוד יותר חותכים ומפליאים בּחריפותם אָמר לאחד
המשוררים הצעירים אשר שאלו לסיבּת השתּתּקותו: “מה הסוד שבּדבר?” נשאל
בּראנדשטטר, ועל זה השיב:

“אין שום סוד בּדבר, חביבי! כּמו בכל הוויתי כולה, כּך גם
בּעובדה זו שבּחיי יש רק פּשט ולא סוד. פּשט בּתכלית הפּשטות. האינסטינקט
שלי לחש לי בּרגע הנכון: חדל! והוא לא הוליכני שולל. קראתי את יצירת
הצעירים, בּלי קנאָה ותחרות, ונתחוור לי, שהגיעה שעתי להסתּלק לפחות מעולם
הספרות, אם לא מהעולם ממש בּכלל. ויפה עשיתי שנעניתי להרגשה זו שבּי.
כּהיום, אם בּא מישהו לחקור את תּולדות הספרות החדשה, ונתקל בּלי משים
בּההופעה “בּראנדשטטר”, אי־אפשר לו למבקר לדלוג על חזיון ספרותי זה, שמלא
בשעתו תּפקיד מיוחד בּספרות, זה שהיה חוליה הכרחית בּשלשלת שלה. לא כן אילו
המשכתּי ליצור גם הלאָה, בּין בּנוסחתי הישנה ובין בּנוסחתכם החדשה.
כּתיבתי זו היתה גורמת לסרוס אופיי ולטשטוש חטיבתי והייתי באופן כּזה נטרד
מזה ומבּא”… (שלום שטרייט, “בּעלות השחר”, עמוד צ"א).

כּבישת־יצר כּזו וגודל־נפש כּזו אפשריים רק בּמקום שיש
גבורת־רוח והבנה חודרת. ואלה המידות היקרות, שבּהן נחן בּראנדשטטר, עשוהו
לאישיות ספרותית חביבה ופועלת גם בּפרישתה ושתיקתה.





ב

אבל אם בּראנדשטטר עצמו היה צנוע כּל־כּך ועניו כל־כּך עד
שמיעט את דמותו בּספרותנו – אין "מצוה, זו חלה עלינו. לנו יקר זכרו של
בּראנדשטטר לא רק משום שהשכּיל לחיות בּטעם ובחכמה את שנותיו האַחרונות,
כּי אם גם משום שנתן מתּן מסוים וּודאי לספרותנו בּדור הקודם. הוא היה
יכול, כּמובן, “להתענוו” עד אין־קץ, אבל אָנו איננו יכולים ואיננו רשאים
למעט את דמותו אַף כּמלוא־נימה.

בּראנדשטטר היה מן הנוביליסטים הראשונים והפּקחים
בּספרותנו. בּדור המליצה היתרה והדבּוריות הגדושה בּא הוא בּמידה של צמצום.
יש בּספּוריו ורשימותיו משהו מן הקצב האירופּי ומן הטעם של האָדם המודרני.
בּכתיבתו יש תּרבּות ובציורו יש חן של הומור טוב וסולח. הוא היחיד כּמעט
בּין סופרי־דורו שלעגו אינו מר וחציו אינם מורעלי־שנאָה. הוא איננו לוחם,
אבל גם איננו מר־נפש; איננו קנאי, אבל איננו גם מקנא ומשנא. הוא נעלה מעל
סביבתו ומשכמו ומעלה גבוה מכּל גבּוריו. שאָר סופרי ההשכּלה, עם סמולנסקין
הלוהט בּראש, היו מרעימים ומרתּיחים, תּוססים ורוגזים, כּי הם עצמם היו
שקועים בּכל ישותם בּעולם זה אשר בּו נלחמו. ולפיכך היתה מלחמתּם מרה
כל־כּך; כּי איש הנלחם בּדבר הקרוב לו, בּדבר אשר בּו, אינו יודע רחם,
כּי אינו יודע גבול. בּראנדשטטר היה החפשי שבּמשכּילים. חפשי בנפשו. הוא
נשתּחרר מכּבלי־החסידות, אבל הוא היה משוחרר גם ממרירות ה“השכּלה” הנוגחת
והנוהמת. הוא ראָה את קטנות־מוחם ואפלת־חייהם של החסידים, אבל הוא גם ראָה
את אהבת־הבּצע, הנכל והמרמה שקננו בלבּותיהם של ה“אַדוואָקאַטען”
וה“דוקטורים” וכל הגברים והגבּורים החונפים והמרמים. ואם נעמיד זה לעומת
זה, את קארל אדמון, המתכּונן להיות מליץ בּבית־המשפּט, ואת ר' בּירך הגבּאי
של הצדיק מהבליהב, או את ד"ר לעאָ פּיפיות ואת ר' נתן, פּקיד הצדיק מרקשוא
(מ“סידוניא” ו“הדבּוק”) – לא יפּלו הדוקטורים בּנכליהם וערמתם מן הגבּאים.
שוט הסאטירה של בּראנדשטטר מצליף על הכּל, כּי עיניו פקוחות לראות את הרע
בּכל מקום שהוא נמצא שם. הוא בורח מן הטנדנציוזיות. הוא רק רוצה לראות
נכוחה ולספּר אמת. וכה יברר את “עמדתו” בּסוף ספּורו “דברים כּהוויתן”:
“ומה חפצך ומגמת פּניך? אשמע את קול הקורא שואל לתוֹמו. עיניך לא לאמונה
ולחסידות ולא לדעת ולהשכּלה, לצדיקים וחסידים ולומדים ובקיאים זו לעגך
יחדיו, גם רופא גם אַדוואָקאַט לא זכו בעיניך ובבנות משכּילות תּתּן דופי;
כּעני כעשיר, כּשפחה כגברתּה, כּחשכים כּאַנשי־המעלה, בּכולם תּשים תּהלה,
ומה חפצך איפוא, ומה הוא הלקח הטוב אשר תּתּן לנו בּספּורך זה?”

ועל זה הוא משיב:

“צדקתּ, קורא נחמד ונעים! ־ ־ ־ לא מגיד מישרים אָנכי, לא
מטיף מוסר ולא מוכיח בּשער, ואַף לא להשכּילך ולהיטיב אַחריתך מגמתי,
לדברים כּאלה וכאלה הרבּה שליחים למקום, הרבּה מוכיחים קנאים, נחשים
ועקרבּים, מחזיקי הדת ומצדיקי הרבּים; הרבּה מטיפים מתוקנים חרבות פּיפיות,
מתבּוללים מתנכּרים וכל מיני פורעניות; הרבּה יראים ומשכּילים יארבו בכל
פּנה, אלה להצדיק ואלה להשכּילך בּינה; – ואָנכי איש תּם הנני, רק סופר
פּשוט, מספּר ספּורים בּעלמא, ורק מעשה שהיה ספּרתּי לך הפעם, דברים
כּהויתן” (הפּיזור שלו בּכל מקום. – מ. ר.).

והוא ידע לספּר. סופרי־גאליציה יודעים לספּר, ומ. ד.
בּראנדשטטר, הוא בנה הנאמן של גאליציה, אָהב לספּר בּחן ובטעם. בּמקום
הכּובד והפּלפּול הליטאי יש בּספּוריו מן הקלות המרנינה לב וכמעט משובה
ווינאית. הצחוק הוא מתּנת־יה לכל סופר ובדור־ההשכּלה היה ממש אושר. בּדור
של מקמטי־מצח ועוקרי־הרים עונג גדול הוא לראות אחד המתהלך בּבת־צחוק נעימה
על שפתיו ומצייר בּנחת. אָמנם התּמימות והסנטימנטאליות של התּקופה שלחו
שרשים גם בּקרקע־יצירתו הוא. האיש התּם והישר – תּם וישר בּתכלית. והחונף –
חונף בּתכלית. גם אצלו יש כּל הגבּורים הידועים מימי ההשכּלה עם שמותיהם
האופיים ותכונותיהם העומדות: ר' שמואל בּרזלי עם התּום והרחבות האמידה והאם
החורגת עם קללותיה הגלויות ומזימותיה הנסתּרות, יוסף הטוב והמרומה ואַדמון
הערום והמרמה, סידוניא בּת הטובים והמתלבּטת בּין הבּחור התּם והבּחור הרשע
וצלה החכמה היודעת הכּל ורואה את הנולד. והנה גם ופסי השדכן. ו“שני חתולים
בּשק אחד”: הצדיק מרקשוא והצדיק מהבליהב וגבּאיהם וחסידיהם. ולצי־העיר
והמוני־העם החשכים והנענים. כּולם פּה. וסבך הספּור צריך להפּתח בסופו
ולהסתּיים בּ“כי טוב”. נוסח מילודרמתּי. הצדיק צריך לבוא על שכרו והרשע –
בּרשעתו יאבד. והנאהבים האמתּיים, התּועים ללא־דרך, צריכים להזדמן סוף־סוף
לפונדק אחד וליפּול אחד בּזרועות חברתו. הכּל כּנהוג וכמקובּל. אבל גם
מבּעד לכל הפּרטים האלה ומבּעד לצעיף הצורה הזאת, שזמנה כּבר עבר, אָנו
מרגישים בּקרירותו של המספּר ובאובּייקטיביותו המפליאָה. הוא כאילו מבין את
טיב ערכּם של הדברים ובסתר ילעג להם. אין הוא מספּר ומצייר את כּל זה
בּתמימות של אָדם השייך גם הוא לעולם זה. הוא מספּר כּך, כּי זה היה הנוסח,
וליצור נוסח חדש או אופן־ספּור אַחר לא יכול. בּמובן זה אין הוא עולה על
סופרי בני־דורו: אלא מה מבדילו – ולטובה? חוסר הסובּייקטיביות היתרה, שלא
פעם שמה שנאָה, ודוק־הלעג, בּן־ההומור הטוב; אלה הפיגו מספּוריו את המרירות
ואת ה“אַקטואַליות” היתרה וממילא מצאו להם שביל גם אל לב האיש החדש. הוא לא
דבּר כּצד, לא כמליץ ולא כמבקר, לא כסניגור ולא כקטיגור, אלא כאדם מן
הצד, כּמסתּכּל וכמצייר, ולפיכך נאמנו דבריו גם על אחרים
ומאוחרים.

מידה זו ואופן זה עשו אותו למודרני כמעט. ויותר משטפּל
בּחסידים ובעניני אמונה, טפּל בּצעירים ובעניני אהבה. זו תופסת מקום רב
בּספּוריו. ואף כּי גם גבּוריו נלכּדים בּרשת המליצה הגבוהה וצעירותיו
מדבּרות בּשפת־חלומות מסולסלת, יש רגש אמתּי וסבל־אהבה לא־מזויף. הנשים
האוהבות אינן צללים, כּי אם יצורים חיים וסובלים, ודמות לודוויקא, בּספּור
“ד”ר אלפסי", נוגעת עד הלב בּאמתּותה ורעננותה. ומשהו מעדינות זו האציל גם
על הגברים, המתהלכים נגועי־אהבה וחולי־געגועים.

וכשם שיש חיים ואמת בּטיפּוסים החיוביים והרומאנטיים, כּן
יש אמת־אופי־וצבע בּטיפּוסים השליליים. המרכּזי שבּהם הוא השדכן. הוא ערום
ואָמן־בּמלאכתּו. הוא מופיע ונעלם בּשעת־הצורך, מתחיל את הטוויה בּערמה
רבּה ומניח לה להטוות מאליה. נעלם לשעה ומופיע שוב בּשעה המכרעת. ועינו
האַחת קורצת מנצחון. הוא את שלו עשה ואת שלו יקבּל. מעשיו ותנועותיו חיים
בּכּל, עד שמעוררים התרגזות. כּי הוא אָדם חי ומתלהלה לעינינו.

ואָדם חי מדבּר בּלשון חיה. מכּאן – הדיאַלוג המלא־תנועה
שבּספּוריו. אָמנם עם כּל מידת צמצומו לא יכול גם הוא להשתּחרר מן האריכות
היתרה, אבל יש בּו בּדיאַלוג הבּראנדשטטרי מן היסוד הדרמתי. ואין הוא נותן
לקפּאון שישתּלט בּספּורו. הוא, כּשמרים תּוססים, מכניס חיים
ופעולה.

ואַף לאַחר שנסתּלק בּראנדשטטר גם מן הספרות גם מן העולם,
עוד חיה בנו דמותו ועוד עומד טעמו. הוא היה החוליה האַחרונה, החיה והיפה,
אשר קשרה אותנו, בּני ההוה, עם אַחינו היוצרים בּני־העבר. הוא היה
שריד־גאווה־ופאר מתּקופת־ההשכּלה ובעצם היותו ובעצם חיבּתנו אליו הוראינו
לדעת, כּי יש קשר של קיים בּין האתמול והיום של הספרות העברית. הוא סימל את
אַחדות ספרותנו בּתקופות וגילים שונים. הוא הבין לרוחנו ואָנו הבנו לרוחו
וברית־אַחים זו, שהיתה קיימת בּינינו משך של שנים ארוכּות, היא תקום ותהיה
גם בּימים הבּאים; היא תעבור בּירושה מאבותינו אלינו ואָנו נורישה לבנינו
אַחרינו.

שלשלת היצירה אינה נפסקת.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40613