תינוק תלוי באוויר



	
	תינוק תלוי באוויר
	







יום שמש.

כל העולם כולו רוחץ בפלגי אורה של שמחה.

עליזים ושמחים עומדים האילנות, מלבלבים בתוך אור עליז וצח,
אור אביב השופע ויורד ממרומים בשפע נדיבות ופזרנות, וצוהלים לקראת כיפת
התכלת הטהורה כמבט אהבה של תינוק וענוגה כחלום הילדות – עומדים ומקבלים
עליהם מתוך שמחה של מצווה עול מלכות החיים של לבלוב ופריחה בשביל החיים…
ורוח קל ונוח הומה בתוך עליהם הירקרקים ומספר להם בלחישה אגדות עתיקות,
נשכחות…

האביב…

והאדמה צוהלת לקראתו, לובשת קישוטיה ומתייפה לפני אהובה:
ככה תצהל ותתקשט אישה לקראת דוד נעוריה בשובו אליה ממרחקים אחר פרידה
ארוכה.

חצות היום. בחצר אשר לבית בקצה העיר רובצת דממת חג נעימה.

ישנות תרנגולות על גבי ערמות של עצים, אחרי שהטמינו את חרטומיהן בתוך נוצות מאורותיהן, ונהנות מזיו השמש.

בין הרפת וערמות העצים עומדת פרה, מעלה גֵרה בעצלתיים,
בעיניים עצומות למחצה וקול לעיסתה יישמע בחצר השקטה. היא מנמנמת נוּמה של
תענוג ובינתיים היא מעלה גֵּרה.

בגל האשפה נובר חזיר בכוונה גדולה ובתענוג משונה. לא רחוק
ממנו רובץ כלב, מביט אל החזיר הנובר בשווי נפש ובמנוחת חצי תרדמה ונותן לו
לכרסם את העצמות העבות מבלי אשר יגער בו בנזיפה: רגש מנוחה ושלום ממלא את
כל העולם…

לעיתים ירים הכלב את זנבו, יכשכש בו על פני גבו, למען גרש את הזבובים המטרידים.

עורב ירד במעוף מתוך מרחב תכלת ואור ויעמוד על גבי החזיר, צרח קְרָא קְרָא ועמד בשלום מבלי נקר אותו…

פסק החזיר מנבירתו, וינסה להסיר מעליו את העוף בפנותו הנה והנה, אך כרגע שם לנבור במנוחה…

על גבי אלומה של תבן המפוזר אצל גדר הגן שוכב אדון הבית
ומנמנם. למראשותיו כר קטן, מטפחת אף אדומה עם שוליים לבנים מכסה את הפנים
להגן מחמת הזבובים, וטלית קטן וציציותיה בולטות מתוך הקפוטה. טובל הוא כולו
באור החמה וישן בנחת רוח של שובע ורצון, בהרחבת הדעת של בן חורין: זוהי
שינת תענוג אחר סעודת צהריים טובה של חג החירות.

חלונות הבית המופנים אל החצר פתוחים. מנוחת חג נושבת
מתוכם. הבית נקי ומלא אור המשתעשע על הקירות, על הסיפון ועל גבי הרהיטים.
גרי הבית ישנים שינת תענוג של חג…

וחג היה בטבע, חג בבית, חג בלבבות…

רוח קל ומלטף נפנף את הווילונות, שכיסו את חצאי החלונות ממעל, ויהמה קצת.

על יד אחד החלונות הפתוחים אשר בדיוטה השנייה ישבה אישה צעירה ועל ידיה תינוק משתעשע.

– שור, נשמתי – הסיחה אותו האם – שור, הנה זבוב־קיץ עף בין
העלים, הנה הוא מתעופף לפני החלון… הביטה, הנה אביך ישן שם על גבי
התבן…

התינוק קפץ קפיצות של שמחה והתפעלות, פרכס בידיו וברגליו
והוציא קריאות של עליצות: משך וליבב אותו להט האור שהיה שפוך בחצר בשפע –
ויושיט את ידיו מתוך החלון ויתפרץ החוצה: הוא חפץ לחטוף את קרני האור
המעופפות ואת זבובי הקיץ המתעופפים…





* * * * *

מרחוק נשמעה המולה לא־ברורה, כקול מים רבים בהתפרצם פתאום
מתוך הסכר, המולה כבושה, מטילַת אימה מבשרת רע. חוורו פני האם, והילד בכה
בכי חד וחודר.

מן הרחוב נשמע צלצול שבירת זכוכיות.

ותצעק האישה בקול פחדים נורא.

– יוסיל! יוסיל!…

התעורר האב מבוהל ומבולבל; התנער הכלב ויעמוד על רגליו,
זקף את אוזניו והתחיל לנבוח בבכי ממושך; התעופפו התרנגולות ותעמודנה על גבי
הגדר, קשקשו בכנפיהן ותקראנה קריאה של פחדים ותמרורים; חדלה הפרה מללעוס
ותגעה בעצב; עזב העורב את גב החזיר ויעמוד על גבי שער החצר, דילג דילוגים
קטנים ממקום למקום ויחכה מלא זעם ותרעומות…

רגע – ואל החצר התפרצה כנופיית בני אדם ששכחו את נשמתם ויחרישו את קול לבם…

צלצול זכוכית, מבול של נוצות, אישה מיללת ומפרפרת בין
צִפָרני בני אדם החפצים לטרוף את טוהר קדושתה, איש מתבוסס בשלולית של דם –
ושתי עיניים קמות, כועסות מציצות מתוך גולגולת רצוצה, מורמות ומציצות אל
התינוק התלוי באוויר!…

בן יחיד, בן־שנה!…

מזרועות אם מגינה על כבודה הוציאוהו ומן הדיוטה השנייה
השליכוהו – בידיים רכות וחלשות אחז בדלת החלון הפתוח ויהי תלוי בין השמיים
ובין הארץ.

והאדם התהולל מתחת וממעל, על פני החצר ועל גבי העליות, יילל ביללת זאבים רעבים, הניף גרזן על הפרה והמית את הכלב…

– – – והשעה האחרונה בחיי יוסיל הזגג הגיעה, נשמתו הלכה הלוך ושקוע כלִיבּת נר זו שֶכֶָּלה שַׁמְנוֹ.

ובפעם האחרונה הציצו עיניו מתוך הגולגולת הרצוצה של בנו.

גם הפרה קצוצת הזנב ופצועת הראש עמדה שותתת דם, גועה ועיניה למעלה.

וגם האדם המתהולל עמד רגע אחוז פחד ויראת הרוממות מפני ההוד הנורא אשר לשקיעת החיים…

רק החזיר שב אחר הפסקה קטנה לנבור באשפה…

והעורב התרומם מעל השער ויעוף אל כיפת התכלת הזכה ויצרח, עוּף וצרוח בקול מר, מאיים ומתחנן כקורא לעזרה את שוכני השמים.

וידי התינוק עוד אחזו בדלת החלון. פרכסו רגליו ופרפרו לאט,
התכווץ גוו הקטן והתפתל עלה וירד, העיניים היו מלאות דמעה והפנים התעווּ
לרגעים, אך גם הגה לא הוציא מפיו, גם דמעה לא נפלה מן העיניים…

ועיניו נפגשו בעיני האב.

אז התעווּ פני התינוק ומגרונו הקטן התפרצה צעקת בכי, קובל
ומתאונן לפני אביו, מבכה לפניו את כל תמרורי נפשו ומבקש פיצוי על כל הפחד
אשר עבר עליו…

ובידיו נמשך אחרי אביו…

ותהי דממה שלימה בחצר. – – – – – –

קרני שמש שעשעו על פני זכוכיות החלונות הַנָּפוצות ותשברנה
ותיפולנה אגודות אגודות אור בערבוביה של כל צבעי הקשת על הדם הנקרש על
גוויית התינוק – גל בשר ודם.

ודממה שררה בחצר.

רק הפרה געתה בקול ממושך ונוגה…










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/37837