אברהם אפּשטיין



	
	אברהם אפּשטיין
	







א

אַברהם אפּשטיין הוא מצנועי־הסופרים ונאמני־המבקרים שלנו, העושה את עבודתו זה כמה שנים בּתום גדול ובחסידות רבּה.

אין הוא מבּעלי השפע הקונים את עולמם בּזכות עבודתם
הרבּה־בכמות. אין הוא סופר מהיר המזכּה אותנו בּדבריו לעתּים
תּכופות.

לאַט־לאַט ובזהירות רבּה, בּמידה ובעמל יעשה את עבודתו.
אין הוא רודף אַחרי כל המתרחש ונוצר בּספרותנו ואין הוא צועד צעד בּצעד עם
שאַר אּנשי־השיירה האָצים לדרכּם. לבדו ובשקט, בּיחידות ובצניעות ילך לו.
יסתּכּל בּמה שמושך את עינו ואת לבּו, יעמוד וימוד כּל ערך וכל מתּן, ישקול
בּפלסו ויבור את הגרעינים או את הפּירות הנעימים לחכּו – ויטעם מהם. יטעם
ויאמר לנו: העבודה, כּדאי שתּטעמו גם אַתּם!

ומכּיון שמתון הוא במידותיו ובדרכּו, וזמננו אָנו הוא זמן
הסער והחטף, יש לפעמים סכּנה שבּין שלשת השותּפים המהווים את משפּחת הספרות
– והם: הסופר, המבקר והקורא – יתהווה רווח גדול ועמוק יותר מדאי. מין
תּהום. ואחד לא ישיג את חברו. ואחד לא ידע ולא יבין את חברו.

לפיכך היטיב אשר עשה א. אפּשטיין בכנסו את מבחר מאמריו אשר כּתב בּשנים האַחרונות.

הם יסייעו לא מעט לקביעת צורתו הבּקרתית, הם גם יחתמו פרשה
מסויימת בּעבודתו ויבהירו את קויה היסודיים, וממילא גם ידחפוה לקראת רמזי
הבּאות, ואַחרון־אַחרון – הם יקרבוהו יותר אל הקורא שלא הספּיק לעמוד עליו
מתּוך פּיזורי מאמריו.

והקורא שישכּיל להכּיר מקרוב ומפּנים את ה“סופרים” של
אפּשטיין – ידע ויחוש, שבּספר זה הוא נפגש עם מבקר־לשמה, בּלי כל
נטיות־לצד.

ומבקר־לשמה – מה פּירושו?

מבקר המתכּוון אַך ורק לשמה של הספרות.

מבקר שאין לפניו שום טנדנציה צבּורית או אַחרת, שום
כּוונות זרות שאינן שייכות לספרות ולסופר, ליצירה. וליוצר. שום הטפה, שום
“פּובּליציסטיקה”.

מבקר, שעיקר תּעודתו ושליחותו היא – האָרת הספרות והבנתה, ממנה ומתּוכה.

כּי אפּשטיין נמנה על אותה משפּחת המבקרים המבקשים ורואים
בּכל סופר לא את מה שמחוצה לו, אלא מה שבּתוכו, בּפנים. לא הסביבה והגורמים
הציבּוריים הם החותכים את גורל הדברים ולא הם הנותנים דמות ליוצר וליצירתו.
נפש המשורר, או האָמן, היא היא נקודת־המרכּז גם בּיצירה וגם בּבקורת עליה.
דרכי היצירה עצמה, אשר בּה תבוקש התגלות רוחו וחזונו של המשורר, הם הם
המרתּקים אליהם את כּל תּשומת לבּו של המבקר.

המובן והמוחש, הגלוי והמכוסה, המצוי והבּלתּי־מצוי – עם
ההטעמה של “אַחרון־אַחרון חביב” – שניהם כּאחד מעסיקים את המבקר הזה,
אבל כּל זה מתרכּז בּשטח, או בעומק, האישיות של היחיד, של הנבחר.

ואין לציבּוריות ולכל גילוייה חלק גדול והשפּעה ניכּרת על כּל חידת־הפּלאים, הידועה בשם “רוח הקודש”.

בּקורת, ש“גישה” כזו לה – בּקורת־אמת היא, משום שאין לפניה
שום משוא פנים, לא של תּנועה ציבּורית ידועה ולא של זרם־ספרות
מסויים.

בּקורת כּזו אולי אינה מדעית ואולי אינה אובּייקטיבית, אבל תּחת זה היא אמתּית יותר וחודרת יותר, וממילא גם משיגה יותר.

גישתה – היא גישה “בּלטריסטית”, אמנותית. וכדי לחוש ולהבין
דברי יצירה אין דרך טובה מזו. לב ללב יבּיט ונפש בּנפש תּגע – בּמחבּואים,
בּמעמקים.

וענינה המיוחד של מידת־בּקורת כּזו שאינה באָה מתּוך
בּחירה חפשית, מתּוך החלטה רעיונית. אין המבקר אומר: אני רוצה ללכת בּדרך
זו – והולך בּה.

לא. היא ניתּנת לו למבקר מגבוה. כּשם ששירתו של המשורר
ניתּנת לנו בצלמו כדמותו של אָביה־מחוללה, כּן גם שיטת הבּקורת של כּל
מבקר.

לא הוא יבחר בּה, כּי אם היא תבחר בּו.

זו שיטתו בּהשגת סוד היצירה, זו דרכּו בחיי הרוח והדמיון.

ומכּיון שהוא גילוי מהותו הפּנימית – הרי יגדל עניננו בה יותר.

ודוקא משום שאינה אובּייקטיבית כּל־כּך – היא קרובה לנו יותר.

ודוקא משום שאינה מדעית כּל־כּך – היא נאמנה עלינו יותר ומובנת לנו יותר.

ה“בּלטריסטיקה” שבּה היא הפּותחת לנו שער בּמקום שיד המדע והחקירה תּקצר.

אבל אַל־נא נטעה לחשוב, כּי עבודה זו היא “עבודת־שעשועים”, והדרך – דרך הטיסה והדחיפה.

יש וה“בּלטריסטיקה” קשה מכּל המידות והטעמים שבּהם הספרות נדרשת.

כּי היא עצמה, למען תּתקבּל על הלב, צריכה להנתן בּלבוש
ההוגן לה. היא עצמה צריכה להיות בּלטריסטית לא רק בּתכנה, כּי אם גם
בּצורתה; לא רק בּתפיסתה היסודית, כּי אם גם בּדרך הסבּרתה ובאופן
בּיטויה.

בּשעה שהיא חוצבת בּסלעים ומתּיזה ניצוצות מהם, צריכה היא
עצמה להעשות מהוּת נחצבת ומלוהטת שממנה ניצוצות ניתּזים. ובשעה שהיא דולה
צלילים משירת הזולת, צריכה היא עצמה לשיר את שירתה ממעמקים.

ואַשרי המבקר שנחן בּמתּנת־הארמוניה זו, ששירת נפשו תשתּלב
ותתלכּד בשירת נפשו של משוררו־“מבוקרו”. ואַשרי האיש החוצב בּמקורות וקולו
הוא מתמזג עם זה העולה מן המעיינות.






בּ


א. אפּשטיין הולך בּדרך ה“בּלטריסטית”.

ענינו – רשות היחיד של הסופר ולפתרון חידת־יצירתו יחתור.

“היופי הוא יופי בכל זמן ובכל מקום. (ו)אין למוד ערכים
ספרותיים בּאַמת־מידה של צורך־תּועלת, שהם מותנים על־פּי רוב מכּחות חוץ,
אלא במידת האמת האנושית הגלומה בתוכם” – כּה יאמר בּמאמרו על מנחם
פּוזנאנסקי.

ולא רק “כּה יאמר”, אלא גם כּה ירגיש.

ומאמר זה עצמו, על פּוזנאנסקי, מעיד.

הוא תפס, בּחיבּה ובהבנה, את הריתּמוס הפּנימי של חיי
הדמויות המלוות את פּוזנאנסקי. הוא נשבּה ל“הרגש הלירי וההומור הרך
המלפּפים את הזהרורים הרוטטים ועושים אותם כּעין חטיבה”. הוא אָחז בּרקמה
הדקה מן הדקה שבּספּור “דמויות מלוות”, “המרעיד את לבּנו בּתוגה העמוקה
ובמוסיקה השקופה שבּו”…

חביבים עליו ביותר, ולפיכך גם נתפּסים ונחתמים בּו בּיתר
בּהירות, אותם הסופרים שיסודם הליריקה והרוך, הרעד הטמיר וההמיה
הנפשית.

שני מאמריו על פיכמאן הם מן הטובים בּיותר בקובץ – ולא
במקרה, כּי יותר מכּל המשוררים והמבקרים שלנו השפּיע עליו הוא, יעקב
פיכמאן.

ולפיכך הוא נוטה כל־כּך אליו ונוהה אַחריו בּכל הזדמנות.

הנעימה הרכּה והדקה של פיכמאן רועדת לא רק בּמאמרו על פיכמאן, כּי אם גם בּכמה מאמרים על סופרים אחרים.

יש והיא מסייעת לו, כּבמאמר על פּוזנאנסקי, משום שגם פּה
קרבת־משפּחה יש. וכן בּמאמרו על יעקב לרנר. אַך יש והיא עומדת לו בדרכּו
ומשנה את המוסיקה הפּנימית – כּבמאמרו על שניאור.

שניאור הוא מעולם אַחר ומכּח אַחר – ועליו יש לדבּר בּטוֹן
אַחר, יותר איתן ויותר גברי. אבל אפּשטיין מרכּך אותו, פּורש עליו דוק של
חלומיות בּלתּי־ברורה.

ואם גם אפשר לגלות יגון רך וחוטי משי של חלום בּכל משורר, ואַף העז בּיותר, הרי אין זה עיקר אָפיו של משורר כּשניאור.

כּחו – בּכחו וגבורתו, בּאשו ובעוזו, בּשלל־צבעיו ובששון־גווניו. ואת אלה יש להבליט. למען נראה אותו כּמות שהוא.

ואילו פה הוא מופיע אלינו בּדמות רכּה וחולמת, המסוננת דרך המסננת האפּשטיינית־פיכמאנית.

אפשר שמשום כּך מורגשת אי־בטיחות בּמאמר זה. על שטח עמוד אחד מניתי 8 מלות־זהירות כּ“לכאורה”, “מעין”, “דומה” ו“כאילו”.

פּה יש משהו מאותה מידת בּקורת שעליה ידובּר בּ“שירת
ישראל” של רבּי משה אבן עזרא. שאלו לו לאחד המבקרים המהוללים: מדוע אינו
מחבּר שירים? והשיב: “הריני כאבן שחיזה: הנני משחיז ואיני חותך”.

אַך אם משורר חותך כּשניאור דורש גם בּקורת חותכת – יש משוררים וסופרים שהשחיזה יפה להם. ואפּשטיין יודע את אמנות השחיזה.

הוא כותב בּקצב רב ובטעם תּמציתי. סגנונו מנופּה ולשונו מלוטשת. הוא חותר בּאמונה לניב האמת, למושג המדויק ולצירוף המבהיר.

ולא רק זה. הוא גם מחונן בּחוש הציור המצוי בשירה. ובפרוזה הרי זו ברכה מיוחדת.

את י. ל. גורדון הוא רואה כ“נשר המשיר את נוצותיו, שבּתפארת כּנפיו עלו קרחות מנומרות וצבעי כלאים”.

טשרניחובסקי נישא ממעל לחיים “גא וחפשי כשחף צחור־כּנף על פּני קדרות ים”.

בּיצירתו של פּוזנאנסקי “הכּל – – – שוטף ומרפרף כּמלאכת אריגה בלתּי־פוסקת של חוטי־משי דקים”.

וגבעולי שירתו של פיכמאן “עם כּל חן הרעננות השפוך עליהם, כּבר היה בהם מעסיסם של בּכּורים וגם מזהב התּוגה שבּשלכת”.

ורבּים כּאלה פּזורים על פּני המאמרים גם פּה וגם שם.

ציוריות זו, כּכל ציוריות טבעית ובלתּי־מעושה, מרמזת לא רק
על הנמשל, כּי אם גם על המשל. היא מוציאָה את הסופר מתּחום הלשון והיצירה
הספרותית ומביאָה אותו, ומכניסה אותו, לתחום הטבע ויצירת החיים. על־ידיה
היא זוכה להכּנס לפנים.

כּן נראה את אפּשטיין חותר להכּנס לאותו פנים בּיצירת
בּיאליק וטשרניחובסקי, בּן־ציון וברקוביץ ואחרים. פּעם יבקש דרך־כּניסה
על־ידי המסתּורין של הילדות ופעם על־ידי הדבקות בּטבע, פּעם על־ידי הנוף
ופעם על־ידי הרגשת המולדת.

אלה הם רמזי אידיאה מרכּזית שכּל מבקר קונה ומסגל לו, אם גם יהיה אינדיבידואַליסטן קיצוני.

לפיכך תּובן לנו כל־כּך דבקותו בשני מושגים היונקים ממקור אחד: “מעוֹרה” ו“מעורטל”.

נוח לו לבטא את רעיון ההתערות בּצורות שונות: “מעורה
בקרקע” ו“מעורה בשרשים”, ל“התערות” ו“מתערה” אורחים מצויים הם
בּמאמריו.

וכן גם הנאָה לו ל“ערטל” ול“התערטל” ולראות דברים “מעורטלים מקליפּתם האַרעית”.

אותות קטנים הם, אבל לא קטנה משמעותם, כּי בהם מתגלים לבטי מבקר מבקש בּיטוי ו“תכלית”.

ועוד קו אחד, שממנו אולי יונקת “הרגשת הנוף והמולדת” שלו – ושמו: ליטה.

בּכמה וכמה ממאמריו יגלה אפּשטיין, מדעת או שלא מדעת, את חולשתו ה“ליטאית”.

בּמאמרו על שניאור ידבּר עליה, על ליטה מכורתו, זו ששתּי
פנים לה: שכליות קרה מכּאן וחן של רומאנטיקה מכּאן. ולא פעם ידגיש את
הליטאיות בּשניאור.

ובמאמרו על בּרקוביץ יגלה ויבּיע את הדבר עוד יותר. והוא עצמו מופיע כּבן נאמן לה, לליטה, וכה לשונו:

“יש בּליטה מיני פירות, שאינם בּשלים אלא בסתיו. קליפּתם
קשה וקודרה, אַך תּוכם עסיסי וריחני. כּזאת היא ליטה. אפורה היא וקרירה
כצבע שמיה החוורים וכמראה פני אכּריה כבדי־התּנועה וכבדי־המבּט, שלמדו את
סוד השתיקה בסתר יעריה וביצותיה. אבל יש בּה, בּשתיקתה, בּתוך־תּוכה,
דבר־מה חמים ולבבי, מין רטט כּבוש, אור פּנימי וצנוע, המהבהב בּחשאי – הד
צער של דורות, שלא ניתּן לתפיסה אלא למי שנשם את אַוירה”.

יודע אני ועד, שיש אנשים שלא נשמו מעולם את אַווירה של
ליטה, ובכל זה הם תּופסים ומרגישים אותו “דבר־מה חמים ולבבי”, “אותו רטט
כּבוש” ו“אור פּנימי וצנוע” שלה. אם לא בזכות אַוויר־אַרצה, אולי בזכות
אַוויר יצירתה.

והראיה – אָנו מבינים ומרגישים לא רק את שניאור וברקוביץ,
כּי אם גם את אפּשטיין הנאמן גם לליטה וגם להם וגם לאמת הספרותית, שבּיסודה
היא אַחת בּכל הנופים ובכל המולדות.

אלה דברי בּן אוקראינה.














את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40592