שאול טשרניחובסקי



	
	שאול טשרניחובסקי
	







פרק





האם קדמתי בוא או אַחר צור בראני?

קשה לתפיסה שירתו של טשרניחובסקי, כּשם שקשים למשורר
דרכּי־הכּבוש. אין היא נקנית מתּוך מגע קל והצצה ראשונה. מסוגרת בּמסגרת
ומסוייגת בּתוך עצמה היא עומדת, נעלה וגאה – ואינה מסוגלת להסתגל, ואינה
יכולה למצוא דרך אל לב האָדם העובר עליה. היא מטיפת טפּות־טפּות, היא
מתּיזה ניצוצות־ניצוצות ורק מי שיאזין ויחקור לדברי השירה הזאת, יעמוד
משתּאה על השלמות הגדולה שזכה לה המשורר. כּל הפּרפּורים והזעזועים נעלמו
מעינינו, הצורות הראשונות נמחקו – נצבים וקיימים רק דברים ממוששים – חטובים
ומפוסלים.

בּטשרניחובסקי המשורר נלחמים מלחמה קשה התּוכן והצורה,
הפּנים והחוץ. לשונות־אש מתפּרצות מן הפּנים וחוזרות אל הפּנים. זו
התקפּלות מיוחדת במינה. הוא שואף אל עצמו. חרד על התפּרצות הכּחות,
שומר ומשמר על כּל מה שניתן לו מן הטבע – ומזה ניתּן לו הרבּה. יש בּשירתו
קשר עמוק ופּרימיטיבי אל הטבע ואל איתניו. והוא מבקש את מקורו, כּי שם
בּמעמקים יזדמן עם כּחות בּראשית, שנקרע מהם בּכח, "כּי על כּן במו די און
ודי כח להעיר חזיונות שכּבר־כּבר טושטשו״:

וברטט החיים המפכים על סביבי



הכרתי קול אַחי, אַחי הקטנים,

שאותם עזבתי זח רבות בשנים,

בהפריד אלהים בארץ איתנים.

וכבן־עבר גא, היודע את סוד יחוסו ומקור־מחצבתּו, הוא אוהב
להתייחד וללכת בשבילו המיוחד. אַל יעשה אחד מרבּים, נוטה אחרי רבּים. מכאן
נטיתו המתמידה, והנטועה בּו בּאופן בּולט וחזק, למושגים יחידים
ובלתּי־מצויים, לגבּורי־גוף ולגבּורי־רוח, לגלויי־טבע עזים ואַדירים,
לעופות טורפים, לפרחי צבעונים ולצורות קפואות ומפוסלות.

הוא אינו בורח מדרכי־החיים הכּבושות בּדרך הכּבושה, הוא
אינו מואס במקובּל בּאופן מקובּל. מפלטו – עולמו הפּנימי; וכחו –
בּהסתּכּלותו; כּי הכּל שואף בּו להתגבּשות. הוא רוצה להחיות מושגים
מופשטים ולהזרים לתוכם דם; הוא רואה את הכּל בּעיני ״בשר". הכּח הראשון
בּחיים הוא – הכּח הממשי, האון המתגלה בּפלאי־הטבע. מאון ראשון זה
“מתרגמים” לאונים אחרים – בּעולם הרוח והיופי. אַך אין טשרניחובסקי מגושם
חס־ וחלילה; את הכּח הגופני אין הוא משאיר בּהיוליותו – כּמות שהוא. הוא
מגיה עליו אור ההכּרה הטהורה וההבנה הבּרה. הוא, המשורר אוהב־המחשבה
ושואף־הרוממות, יודע להאציל חן אלהיות על התגלות אנושית וחן אנושיות על
התפּרצות פּראית:

ובפי אמי שם שירה חודרת ללב,

לשעשע היונק בעריסה,

שיר בן־חורים כצפּור בערבה וכזאב –

הן היא שירת החיים והמיתה.

הוא אוהב עד מאד לאחוז וללכּוד יסודות שונים משונים בחיים,
לסבּכם זה בזה ולבקש בּהם אחר כך את חוט־השני, זה האחד העובר בּהם, בּאשר
הופעות חיים הם. הלא הוא עצמו – בּסבך נפתּולים זה. הוא רוצה להיות
והווה

חוט אחד ברשת כּל כחות עולמים

רוקמים בגלוי ואורגים בסתר

חידת החיים לא תפּתר.

משחק זה (אם יש משחק למשורר רציני כּטשרניחובסקי!) חביב
עליו מאד. הגלוי והסתר נלחמים בּו בּהתמדה ובאון. הסתר – כּחו גדול, כּי
הוא הכּח כּמות שהוא, ההרגשה באבּה והגלוי – מוגבּל ומגבּיל. הסתר – חפשי,
עז ותוסס. הגלוי דורש צורת־הבעה מוגבּלת, קביעות וקפּאון.

יש ויכאב לבּו של המשורר על כּי אין בּכחו לגלות את מה שבּפנים:

ולפנים קרות מלי –

ובקרבי אש־אַדירים,

וצנומים נדמו ניבים –

ובלבי שיר־השירים.

כּעין וידוי־כאב, אַך בּיתר שאת והנאָה יחבּיא המשורר העז
את עזותו ואשו בּלבּו. הוא יודע, כּי זה מקורו הנאמן ובו הכּל בּעינו
עומד:

לבתי בי – מגדל הדממה

בליל מלא צללי צלמות,

בה קפאַה אהבתי יוקדה,

שנאַתי העזה ממות.

דוקא משפע כּחות הוא מבקש מסגרת וסייג – כּאילו יירא לשלוח
למרחק ענפיו. כּשם שהוא מבקש את הכּח בּכּל, כּן הוא מבקש לרכּז את הכּל,
כּל העולם, בּו. אַף צורת שירתו המצומצמת ולשונו המקומצה עד לידי קיצוניות
– מתוך נטיתו זו בּאות. הוא אוהב את הסוניטה משום שבי״ד שורות אלה צריך
להצטמצם ולהגיד הכּל. הוא שר אל הסוניטה:

אהבתי צמצום ניב חרוזך, מטרטר כזהב

מלוטש מחזיק בּו המרובה שבמעט.



אַך משרוכזה בך מחשבתי בת הגיגים,

מה דמות אערך לך? קלוחי ברזל סיגים

שנכנעו לדפוס, מוצקים ספוגי־צליל.

ומשום כּך הוא אוהב אותה, כּי היא – “ציורים מפותּחים בּמתכּונת כּולה סיג”.

הוא רוצה לתפּוס את הגדלות בּצמצום, את האין־סוף בּסוף. זו
התחכּמות מצוינת; התעמקות מבורכה. המרחב קוסם ומרמז, אַך מתעה ומרמה.
וטשרניחובסקי יודע לבקש ולמצוא את ה״יש" ואת הקיים. הוא הבריח את הרפרופים
הקלים, בּני החלומות הרכּים ורוחות בּין־השמשות. הוא הטה אוזן לזרם האחד,
לזרם־השָני, חתּך את הנוזלים והעביר את הצרורות והרסיסים דרך מסננת: את
הסתום והערפּלי, התּוסס והחומר, הוציא; את הטהור והשקוף כּבדולח שימר
והחביא. החזירו לבארו, למקורו. ומשם דולה ידו את המרגליות היקרות שנתגבּשו
והיא חורזת אותן למחרוזת אחת. היכל שיש!

ופה אין הסתּערות רגש, אף כּי בראשית היה סער. בּלב הרגשה
מזוכּכת, בּת ההגיון הבָּן. וסייג לכּל, וגבול לכּל; והכּל נתפּס, והכּל
מוחש – אַך זה פּרי הנצחון:

מני רוכסי התל

ישתרע הצל,

יקדיר יעיב עין מעין מכתם,

ינום, יישן הגל,

סהר יעל מעל

סביב אורה ומנוחת הקסם.

וברק כוכב חציר,

פתאום נעור זפיר,

יהגה אַט באַשדות נחל המים

ויכנף הסוף,

שור: שם יעוף הכרוב,

נשא שפי על כוכב שמים.

רק בּדרך כּזו בּאָה ההארמוניה, בּאָה השלווה הגדולה. אָז הזוהר רועף על העולם ועל הלב. בּאָה מנוחת זהב עם צהרי יום:

חמה ברח כחום היום

נתלית כנרדמה,

חמה נמה שפת החול.

עיפה האדמה,

גלים גולים, גל אל גל

קורא ואינו נענה.

צותת דגים, דקי הרקק,

חלפה ואיננה.

חלפה – קומטו פני היאור,

נחפּות זוהר חמה,

נעשים מי הכסף גויל

לקבול כתיבת תמה.

שמש קיץ השכין אור

בפנה זו הברוכה,

שדי צווה שכינה לה,

שירת תום ומנוחה.

כּאן מתלכּדת שירת הדממה והמנוחה בּמוסיקאליות העמוקה של ההרגשה המצומצמת והריטמית; הזדווגו שניהם למנגינת־חיים חרדה.

הוא משיג את העולם מתּוך הסתּכּלות והבחנה; דרכּו לצוד
חוטי כסף אחדים בחלל ולרקמם אחד לאחד עד שתּרקם הרקמה, השקופה והכּספּית;
אלה הם חוטי האחיזה והטוויה לחייו ולשירתו. יודע הוא להשתּיק את ההתרגשות
הראשונה בּלבּו ולהשכּין שלום בּנפשו וסביבה; רק אָז נוחה ומסוגלה הישות
להתקבּל ולהיות מוחשית, נראית אף נשמעת:

ערפלי אור כסף ממעל נגרים,

מוצקים, אַדירים כל רוכסי ההרים

ורקמות הסבכים וגזעים ערומים

סבוכים וכרוכים בכתב החרטומים.

הוא אוהב כּתב־חרטומים זה. בּפתרונו – פּתרון עבר. ובעבר –
עמקות, סוד וכח קדמון. חביבים עליו: “קדמת היצירה” ו״הלילה הקדמון". בּאלה
– יסוד מוצק, קפוא ואמתּי, אף כּי רחוק. בּהווה אין אַתּה בּטוח לעולם.
צורתו עתּה ישנה – אַך את עתידה מי ישור? אולם העבר לא ישונה, ולא יחליף את
צורתו – ואין כּמותו נעים ומתוק למי שמבקש קביעות בּצורה.

בּשיר זה עצמו “נוקטורנו”, אחד השירים החסונים והשלמים
שלו, הוא מדבּר על ״נפצי התּוהו ובוהו ושבריו"; כּאילו רוצה הוא להבדיל את
החוטים על מנת שיאחזו שוב – מבּראשית. למצוא את שברי התּוהו־ובוהו, כּדי
שעולם חדש יבּנה מהם. הלב מתפּעם ומפכּים האמרים. פּה ההרים ופּה הסהר
ואַחים איתנים הזדמנו, אלה שהנצח נעל בפניהם את שעריו, אַך “עצמה וחוסן
בּחיק(כ)ם מפכּים (שוב: מפכּים!), קודחים וחודרים עד אפסי מרחקים”.

על פּני נפצים ושברים אלה רוח אלהים מרחפת. אלהי החיים,
העוז והאהבה יוצר מהם את מכמניו היקרים, את סגולותיו הנחמדות. טשרניחובסקי
תּופס את העולם בּשעת נצחונו הגלוי וגדולתו הנראית, כּשהכּחות הטמונים
במעמקיו מתגלים. אָז בּאָה שעת הממשות. שעת העצום והחסון, המפכּה, קודח
וחודר והוא ממטיר מכמני החיים על סביביו. הוא הוא שמפרה הכּל, הוא שנותן
נוי ומביא אָביב לעולם.

וכאילו לא יספּיקו לו הכּחות בּשעה ההיא, הוא מבקש עוד. הוא קורא מתּוך שכּרון ותאוות־צמאון ליער ולהרים:

כח ועצמה, אל, הבו לי, הבו!

לרוות רגשי לחיים ירעבו,

למצות ים תוגה על גליו ונטפיו,

לחוג בסער החשק ורשפיו,

לכיר את שגיון האון ושכרונו.

הוא חושש שמא לא יספּיקו לו כּחותיו האנושיים והוא מתפּלל
להזדווגות עם הטבע והאיתנים. מה שיחסר לו, ימלאו הכּחות הגדולים והנבחרים;
על־ידי כּך אין קץ לחייו ואין סוף לקיומו.

כּשהוא מקבּל – את הכּל יקבּל ו״כשוך סועת חיים ועמד
השאון" יהיה בּו עוז חדש ״להתמכּר בלי חת לכּליון" ואין סכּנה – הוא לא
יאבד: בּהשגות הדמות והימים יהיה “חוט אחד ברשת כּל כּחות עולמים (ה)רוקמים
בּגלוי ואורגים בּסתר חידת החיים לעד לא תפּתר”.

מכּאן – מנוחתו הקלאסית ותפיסתו הפּילוסופית את החיים. הוא
מעריץ את המחשבה, כּי היא מפשיטה מעל ההופעה את רגעיותה ומוציאָה את הגרעין
הפּורה. המחשבה מניחה את הדעת הנבוכה. נותנת צורה וממציאה סייג. הוא –
משורר תּרבּותי. הוא למד הרבּה לצורות הספרות השונות, השיג את חשיבותו של
הבּנין בּשירה, עמל הרבּה בּלטוש הצורה. בּשיריו לא רק פּרי־אמנות, אלא גם
מלאכת מחשבת. יחסו אל המלה – יחס של קודש והערצה. הוא – משורר רציני, מחפּש
בּכּל את התוכן, המהות, הגרעין הרעיוני וההכּרה. אחרים וגם גלויי־עינים,
אוהבים להתבּסם בּיין־השירה התוסס, למסור את השכל בּרשות הרגש החוגג והסוער
ולטשטש גבולים בּין היש והמציאות או להרעיף גם על המציאות טפּות חלום
והזיה. טשרניחובסקי אינו כן. הוא עובר בּתבל ובידיו לפּיד־השכל הבּוער. הוא
משורר נבון, השואף לבהירות, הרוצה לא רק בּחלום, אלא גם בּפתרון – בּיחוד
בּפתרון. הוא – משורר גלוי־עינים. אוהב ומעריץ את אור השמש המאיר הכּל,
מסתּכּל בּמנוחה בּשלוות הנוגה של הסהר. קולט וסופג את אורו – אַך הבהוב
בּין־השמשות זר לו. הדמדומים רחוקים ממנו.

הוא אוהב את הזהב. כּי בּו – צהלה, בּרק וחג:

זהב נמתח על פני ראשי

ומתחתי יוצע זהב.

ועוד הפעם:

זהב נוטף, שותת נגר,

פורץ, עולה ובולע

השמים והאַרץ…

זהב בזהב טוב נוגע.

ומשום כּך פּנה בּאהבה יתרה ל״שירי הזהב״ – הסוניטות.
הצלצול החוגג, הקצב המרנין ושקיפות הבּדולח נותנים לשיריו אלה חן ויופי
מיוחד. כּליל־הסוניטות שלו אינו רק הראשון בּספרותנו, אלא היחיד בה. הוא –
מופת נחמד לשירת־עוז ושמש אשר מצאָה לה צורה מושלמת, מצוחצחת ומלוטשת. עולם
של מוסיקאליות ויופי – בּשירים אלה; ורב מאד כּחם השירי והתּרבּותי.

אבל יותר מן הצורה השפּיעה עליו הסוניטה משום כּחה המיוחד
לסלול מסילה למהלך מחשבתּו של המשורר והמכרחת אותו לרכּז את ניצוצי מחשבתו.
“בּכל החלקים, אומר גורנפלד, יש קשר פּנימי עם תוכן השיר. בּה – מעין שאלה
ותשובה, תּמונה ופירושה, טיזה ומטטיזה. שמונה השורות הראשונות מעין העלאָה
הן. הקורא מתרומם יחד עם המשורר, רגשו דרוך ומצפּה להתּרה. בּא החלק השני –
שש השורות האַחרונות – ונותן את התּשובה, את ההתּרה, את המרגוע”.

ולשם המרגוע הלך טשרניחובסקי אצל הסוניטה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40896