הָ"אֲנ̣י" הַשּׁ̣יר̣י שֶׁל שׁ. שָׁלוֹם [שלום יוסף שפירא]



	
	הָ"אֲנ̣י" הַשּׁ̣יר̣י שֶׁל שׁ. שָׁלוֹם [שלום יוסף שפירא]
	







א

בּמלאת כ“ה שנים ליצירתו השירית של ש. שלום יצא – בּהוצאַת
“יבנה” תּל־אָביב – קובץ שיריו, בּשם “שירים”, אשר בּו נכללו “ששה ספרי שירה
בתוספת השירים החדשים”, אשר פּרסם המשורר מאָז החילו לכתּוב בּשנת תּרפ”ד, ועד
שנת תש"ט. ספר זה, גדל־הכּמות (בּעל תּקל"ד עמודים) ורב המשקל נותן לנו את
היכולת להסתּכּל הסתּכּלות חדשה ומקיפה בשירתו רבּת־הגוונים ועשירת־הצלילים
ולעמוד על תּכונותיה היסודיות וסגולותיה המיוחדות, אשר עשוה לחלק חיוני
וחשוב כּל־כּך של השירה העברית בּזמננו.

היא זכתה להיאחז בּנחלת ספרותנו בּכוח המרץ הפּנימי שלה
ורעננותה הבּלתּי־פוסקת. למן השירים הראשונים, שעליהם עוד רובץ טל־הנוער, ועד
לשירים המאוחרים, שבּהם ניכּרת הבּגרות, למן הרשימות השיריות הקלות, שרושם
משורר צעיר ביומנו, ועד מחזורי השירים והפּואימות, שבּהם ניכּרת הבּגרות, למן
הרשימות השיריות הקלות, שרושם משורר צעיר ביומנו, ועד מחזורי השירים
והפּואימות, שבּהם מופיעה דמות מגובּשת של משורר חוזה, מורגשת אותה תסיסה
מבורכת, אותה אי־מנוחה מפרה, העושה את השירה תמיד־צעירה. וחשק הנדודים של
המשורר התּועה והתּוהה, הדוחף אותו לגלות עולמות חדשים, להעפּיל לעלות ההרה,
אַף הוא יוצק לתוך דברי־השירה שלו און, “און בּן־פּלא”, המעורר את דמיון
הקורא, ומגרה את חשקו להכּיר את המשורר ולהילוות לו בדרכּו.

ודרכּו של שלום היא דרך חתחתּים ומכשולים, דרך עליות
וירידות, דרך אָדם נקלע בּין שני עולמות, השונים זה מזה במהותם
ובדמותם.

בּאופן גלוי ומציאותי – בּאופן אבטובּיוגראפי – הרי זו הדרך
של בּן־דורנו, דור נבוך ותועה, אשר נעקר ממקור־מחצבתּו באירופּה המזרחית
והגוועת, נישא על פּני סער הימים בדרכי־נוד של עולם גדול ותוהה, עד שהגיע
אל חוף המולדת בּארץ ישראל, מקום שם עברו עליו שוב כּל אותם גלגולים
וטלטולים, מוראים ופחדים אשר רדפוהו מימי ילדותו בגולה, ועד שזכה להגיע למה
שהגיעה האומה המחדשה את חייה.

אבל חוץ מן האופן הזה, אופן הנגלה, יש עוד אופן אחר, והוא
אופן הנסתּר. יש אודיסיאָה של גוף ויש אודיסיאָה של נשמה. ועולם הממשות, שבּו
חי וסובל המשורר, אינו אלא “פלג־עולם”, או בּבואָה של עולם אחר, שהוא בדמיון
ובנעלם. (עצם המושג “עולם” אָח הוא למושג “נעלם”). זה הוא העולם “הבּא”, אשר
בּו מתהלכות נשמות המשוררים, וחיות את חייהן וטוות את מטווה־שירתן, זה
המטווה העוטף את גוף החיים על אדמות.

בּין שני עולמות אלה מתהלך שלום, ולא פעם יתעה אתּו גם הקורא
ביער־סתר זה של הרגשות וחוויות, מראות ותמונות, שרק הדיהם וצליליהם ייתּפסו
וייקלטו בלב, אבל לא משמעותם הבּרורה ולא ישותם המגובּשת.

יש לו לשלום הכּשרון לטבּוע מטבּעות־שיר יקרות, שיש להן מראה
וברק, וגם צליל בּעל הד. חרוזיו המחוטבים והבּנויים שורות בּתּים בּעלי צורה
ומשקל מטעימים את הקורא טעם השירה הטובה, המתנגנת מאליה. אבל אחרי
ברכּת־הנהנין הראשונה מרגיש הקורא שלא להנאָה קלה הכניסו המשורר חדריו ולא
עם תּום הקריאָה יתּם דבר השיר. כּי מלבד קיומו ה“גופני” יש לו עוד קיום
“אי־גופני”, כּי הוא מעולם הפּרד"ס, ולעומת כּל דמות ממשית ומוחשת יש דמות
מתוארת ומנוחשת, שהיא התּבנית העיקרית והיא שורש השיר.

לפּואימה האבטובּיוגראפית שלו קרא “און בּן־פּלא” (על משקל און
בּן־פּלת, ממורדי המדבּר, של קורח ועדתו). בּשם זה וודאי יש חריפות, כּי הוא
מורה על מרדנות בּן זמננו בּמדבּר־חיינו, אבל יותר מחריפות יש בּו סמל לדמות
המשורר ולמהות השירה שלו. הוא שואף לאון, לכוח, לעוז־עלומים, אבל און זה
אינו אלא בנו של פּלא, בּנו של אחד נעלה ונעלם.

האון הוא האני המציאותי. הפּלא הוא האני הדמיוני,
האון מופיע תּמיד, או כמעט תּמיד, כּדמות האני. ואילו הפּלא מופיע על־פּי
רוב בּדמות ההוא (ההוא טמיר ונעלם), משום שהוא אינו קשור קשר גופני
בּאני. הוא יכול להיבּדל ממנו, להיעלוֹת מעליו, ולהיו “אישיות” מיוחדת,
החיה בעולם אחר ובספירות אחרות.

מכּאן הכּפילות שבּכל המראות המתגלים בּשירתו של שלום. כּל
העולם כּולו כּפול הוא: עולם מציאות ועולם דמיון, עולם הזה ועולם הבּא (שהוא
איננו בזמן הבּא אלא בממד הבּא). והאָדם וודאי כּפול הוא: יש לו אני
ארצי, גופני, זה הנראה לעין; ויש לו לו אני אחר, סתום ונעלם, הנראה רק לעין
הבּוחנת של המשורר, התּועה בין שני עולמות ותוהה על המציאות והחזון כּאחד.
האני הראשון וודאי כפוף לחוקי ההגיון האנושי, כּי חלק הוא מחיי־החברה, והוא
נושא בעוּלם והוא סובל את סבלם והוא נלחם את מלחמותיו – לכיבּוש עמדה, לביצור
מעמד, להשגת הכּרה. אבל האני השני, שפּעמים הוא נקרא “אתּה” ופעמים הוא נקרא
“הוא”, חפשי הוא מעולן של חובות הגיוניות־אנושיות. הוא מושג מיטאפיסי ולא
פיסי, הוא נשמה ערטילאית, שאין לה לבוש, הנודדת בּעולם – ולאו דווקא בּעולם
אחד – ומבקשת תּיקון בּביטוי שירי־פילוסופי של אנשים החיים בּשני עולמות,
והבּונים את חייהם מקווי־מחשבה ומקורי־שירה, מדברים שבּדמיון ומרקמות
שבּחזון.

בּ

שאלה זו, של ה“אני”, תּופסת מקום מרכּזי בשירתו של שלום. היא חשובה לו לא רק לשם הכּרת עולם עצמו, זה העולם שהוא ודורו חיים בּו.

ואָמנם, סדרת־השירים הפּותחת את ספרו, ושבּה החל את חייו השיריים, קרואָה “מי?” פּירוש הדבר: מי אני?

ובתשובות השונות הניתּנות בּשירים
שונים מתפּצל ומתפּרד אני זה. הוא מתפּלג לשנים, ופעמים גם לשלושה: אני,
אתּה, הוא. פּעם הם מורכּבים אחד על חברו, מסובּכים ומשולבים אחד בּשני, ופעם הם
עורכים מלחמה איש בּרעהו. האחד חי בּהווה והשני חי בעבר. האחד ער והשני ישן.
האחד נמצא פּה והשני – שם.

כּדי לציין את הדבר הוא כותב סדרת־שירים בּשם “מחנים”. פּירוש
הדבר: המחנים הם בּנפשו. בּבּוקר הוא קם ולאור היום הוא מעלה נר. כי אחד
חי באור היום, ויש לו שמש, ואחד חי באופל הלילה והוא זקוק לאור־הנר. “לא
נרדמתּי, הייתי ער – וסביבי חלום”. בּאו חבריו ושאלוהו:“אחא, הנר דולק לאורו
של יום?” ענה ואָמר: “אָמנם כּן, דמי זועק – וסביבי חלום”. אחר כּך הולך הוא,
בּדמות מורה, לבית־הספר ללמד ילדי ישראל תּורה. והנה מצלצל הפּעמון. איזה
פעמון? פּעמון בּית־הספר הקורא לילדים להיכּנס ללימודים? וודאי כן הדבר. הרי
יש פּעמון בּבית־הספר. ויש צורך להזעיק את הילדים. וודאי. וודאי. אבל באזני
המשורר־המורה, בּעל האני המפולג והכּפול, או המשולש, מצלצל פּעמון אחר. איזה
פעמון? “פּעמון חי אשר קורא לאַזעקה? – פּעמון בּאש? פּעמון בּמים? פּעמון ילדות
עמום בּכפר, בּו פקחתי העיניים?” הדברים ניתּנים בּסימני־שאלה, אבל התּשובה
מרומזת בּתוך סימני השאלה. ואָנו שומעים את צלצולם של שני פעמונים: פּעמון
בּית־הספר המזעיק את הילדים והפּעמון הנעלם, של האני השני, הנמצא במרחקי זמן
ומקום, הקורא לאַזעקה “מול גדודי־גורל רוגשים, מול תּרועת אָבדון כּל
סדר”.

האני האחד רואה ילד “שם בּשורה החמישית” מכּה רעהו (“ילד,
ילד, למה תכּה רעך?”) והאני השני בורח מן היער הבּוער, אשר שם חלומו והוא
עוזב “את העולם, ואת כּל הרעבים הזועקים ללחם”. פּה בבית־הספר נבהלת ילדה
ופורצת בּבכי. אבל בּאמת אין זו רק ילדה בּוכה. בּשורות האלה “יושבת עוד אחרת
ודמעתה עלי נגרת. ובניה מסביב כּשתילי זיתים בארונות המתים. פּה בוכה ילדה
קטנה. שם בּוכה אם על בּנים”. את הראשונה רואה האני הראשון, את השניה רואה
האני השני.

המורה מבולבּל ומרחף בּין שני עולמות. הילדים נבוכים והומים.
“הקראתם תּגר עלי או קראו ימי מנגד?” הוא שואל: "ולמה איפוא תרגשו, ילדים
תּהגו ריק? פּתחו את הספר וקראו בו: ‘בּראשית בּרא אלהים את השמים ואת הארץ,
והארץ היתה תוהו ובוהו’, והאָדם התּועה בין התּוהו ובין הבּוהו, תּוהה ושואל:
“איזו השעה לחיי?… אָנה הגעתּי? – – איה אָנכי בעולם?”

כּאן נאחזו שני פלגי ה“אני” אחד בּשני, כּאייל בּסבך בּקרניו,
בּסיפור העקידה, ואילו בּבּאלאדה המופלאָה “הצילו”, שהדים דאנטיים מהדהדים בּה,
אָנו רואים מראה־הבדלה מוזר ומיוחד בּמינו. אל פּתח בּיתו של האָדם, גבּור
הבּאלאדה, פּרצה קריאָה: “הצילו!” – ויחרד לקול הקורא. ולא רק הוא לבדו, כּי
כל החלל חרד. “והפכו למחיתּה כל משמר וסדר”. וגם הרהיטים שאָרחו לו לאָדם
מקדם “הקיצו פתאום כּמכּובד של רדם, ובתמהון לבב ובפחד עינים” שאלו את
האיש:


אֵיכָכָה תֵּשֵׁב וְתַחְבּוֹק פֹּה יָדַיִם?

וְשָׁם, בָּעוֹלָם, בַּאֲפֵלָה לֹא־נוֹדַעַת,

כַּשִׂיא שֶׁמֵּעָל אוֹ בַּתְּהוֹם שֶׁמִּתַּחַת

יֵשׁ נֶפֶשׁ אוֹבֶדֶת, יֵשׁ נֶפֶשׁ טוֹבַעַת,

שֶׁעוֹד בָּהּ כֹּחָהּ הִיא קוֹרֵאת וְנֶאֱנַחַת:

“הַצִּילוּ!”


ויצא האָדם המסוער להציל. להציל את מי? את הנפש הטובעת,
הנפש האובדת, הקוראת “הצילו!” והיכן ימצאנה? הוא את מקומה לא ידע. כּי הקול
שהגיע אליו היה מן השיא או מן התּהום. אבל “מוצלף בּשבטיו של הצער, מופקר
לטירוף, למחשך ולסער” טס לבקש את "הקריאָה הבּורחת ", וכן הלך –


(וְ)נ̣קֵּר וְח̣קֵּר כָּל מַרְאֶה וְכָל רוּחַ,

הִצְמִיד אֶת אָזְנוֹ אֶל הַחוֹל הַתָּחוּחַ.

וַיִּבֶז כָּל פֶּגַע, כָּל הֶרֶף שֶׁל יֶגַע,

אִבֵּד אֶת חֶשְׁבּוֹן הַשָּׁעָה וְהָרֶגַע:

"אָדם אוֹ אֱלֹהַּ, אִשָּׁה אוֹ גֶּבֶר –

אַיֶּךָּ הַקּוֹל, הַקּוֹרֵא לִי בַּחֶלֶד?"

וְתַעַן מֵרוֹם וּמִתְּהוֹם, מִכָּל עֵבֶר

הַנֶּפֶשׁ הַהִיא, שֶׁאִבְּדָה כָּל תּוֹחֶלֶת:

“הַצִּילוּ!”


כּן רץ הרץ אַחרי הקול הקורא “הצילו!” עד שהגיע אל הים, ולא
שת את לבּו אל המים “ויחץ בּשחור הגועש עד בּרכּים” עד שהגיעו הגלים עד צווארו.
ואָז רק אָז, כּשהתחיל צולל כּאבן בּמים השיג את הרמז וידע, ויבן: נפשו
האובדת, נפשו הגוועת – היא שקראָה לו מן המחנק, היא שקראָה להצלה.
ומתּוך קריאָתה אל הנצח: “הצילו!” ירדה אל המצולות.

בּתמונה שירית זו, תּמונה עזה ונועזה, נתן בּיטוי בהיר וחריף בּיותר להרגשת השניות, או הכּפילות, שלו.

ג

בּמעשה־הפרדה־והבדלה זה, של ה“אני” הוא מטפּל ביתר־יחוד
בּספרו “פּנים אל פּנים”, אשר בּו הוא מעמיד את עצמו פּנים אל פּנים עם הסוד
העמוק של החיים והמוות. הספר הראשון שלו פּותח בּ “מי? " ואילו ספר זה,
השני, פּותח בּ “הוא”. ו”הוא" זה אינו אלא הגילוי השני של ה“אני”.
הוא – התפּשטות האני מכּבלי הישות החמרית, הוא האובּייקטיביזאציה
הפּילוסופית־מסתּורית שלו. ובלשונו של המשורר:


בֵּינִי וּבֵין הָעוֹלָם עוֹמֵד אֶחָד וּמְחַכֶּה.

בְּעַרְפּ̣לֵּי יָם הוּא עוֹמֵד, אוֹ בַּיַּעַר, וְהוּא לִי כְּאָח.

שׁוֹמֵעַ אֲנִי בְּקִרְבִּי תָּמִיד אֶת לִבּוֹ הַמַּכֶּה.

צַעֲדוֹ מִתְלַוֶּה אֶל צַעֲד̣י כְּנִגּוּן מֵעוֹלָם שֶׁנִּשְׁכַּח.

חָפַצְתִּי לִלְחוֹשׁ לוֹ דָּבָר – וְאֵין אִתִּי הַשָּׂפָה.

חָפַצְתּ̣י לִנְגּוֹעַ בּוֹ אַט – וְיָדִי לֹא תַּגִּיעַ אֵלָיו.

אַךְ יֵשׁ דְּמָמָה גְּדוֹלָה, שֶׁעַל שְׁנֵינוּ תִּפְרוֹשׂ כְּנָפָהּ,

וְיוֹדֵעַ אֲנִי כִּי קָרוֹב הוּא, כּ̣קְרוֹב הָאִילָן לִצְלָלָיו.


דרך תפיסה שירית שכּזו נאה לאיש דתי, המדבּר על אלהיו. הדמות
המופשטת של ה“הוא” אינה מתקבּלת על הדעת אם אין היא הדמות של ההוא הגדול
והנורא, אשר לפניו תּכרע בּרך האָדם המפרפּר ביסורי חיפּושיו ובעינויי
אי־הידיעה. ואָמנם בּחרוזים הבּאים של השיר עולה ומתגלה לפניו דמות מתפּללת
לפני הנעלם והנעלה שבּיצירה (“כּל השנים שאחיה, אליו אתכּוון בּלבבי”, “אוני
ויגוני וסודי אל שׁולחן הפּנים לו אָביא”, “כּותב אני מזמור לרטט – – כּותב אני
תפילה לרמז”). אבל ה“הוא” הזה של המשורר המפולג־בּישותו אינו מתרומם למדרגת
אלהות, כּי־אם נשאר דמות מופשטת ובלתּי־מובנת של “פּלג־אני”, אשר נתלש
מאַדמת־הממשות ולא התרומם לשמי־השמים של החזון האלהי.

אני – הוא, והוא – גם אַתּם –

כּן מנסה המשורר לפרש אותו, את ה“הוא”, אבל בּפירושו זה הוא מערפּל ולא מבהיר את פּרשת־חזונו.

וכאן – הסבך הקשה ביותר של שירת־שלום, שהיא ביסודה בהירה
ונהירה. לשונה העשירה שופעת ציורים שיריים טבעיים. ויש בּכוחה להכניס רוח
חיים אל כּל המראות המתגלים לפניה. אבל בּ“פנים אל פּנים”, יצא לא רק מתּהום
ה“אני” שלו, כּי אם גם מתּהום העולם המוחש והמושג, ויבוא בערפל.

וכן יאמר הוא עצמו בּשירו “יהי־אדם”:


סֻלַּם מָצָאתִי בִּנְדוּדַי בַּלֵּילוֹת,

בְּתֹהוּ לֹא עָבַר.

עָלִיתִי – וְיִכְבּוּ הַשָּׁמַיִם הַבְּהִירִים,

אֲבוּדִים הַשְּׁחָקִים וַאֲבוּדָה הָאָרֶץ –

וָאֱה̣י שָׁמַיִם וָאָרֶץ.


אבל גם לאחר שהיה “שמים ואָרץ” הוא נכסף לפתּור את שאלת־השאלות של ישותו: “מי אני, מי אני?”

ועל זה הוא מתאמץ להשיב בּשיר זה, “יה־אָדם”, כּבשירים
אחרים, ושונות התּשובות: “אני התּינוק הנולד” ו“אני הרכּבת בּיער ילדותי”, זעקה
אָנכי על הים בּמולדת" ו“כוכב מתנפּץ אל האמש” ו“אני הוא הדם השותת מן הפּצע”,
“אני – המחריש מתּהומות” ואני – גם “הגל הרואה, השוקע”, ואחים “אנכי” (רבּים
בּאחד) והעיקר – ידעתּי כי הולך אָנכי ממני – – והלוך הלכתּי ממני אלי“. ו”אני
בוער כּלפּיד וזועק אלי“. וגם “אני הייתי כפר־גלות בּיער ו”אני הכּפר נרדמתּי
פעם בּיער” ו“אני – המקום”.

המשורר הרגיש בּעצמו בכל הקושי שיש בּפרשה סתומה זו ויקדים
דברי התנצלות בּפּרוזה למחזור השירים ב“שער החמשים” שבּ“פנים אל פּנים”.
בּהתנצלות זו הוא מנסה לפרש את הסתומות שבּשירים. וכה יאמר בּין השאָר:


"שַׁעַר־מִסְתּוֹרִין בְּפִכְחוֹנוֹ שֶׁל הַזְּמָן?



יִתָּכֵן שֶׁזֶּה הַדֶּרֶךְ. יוֹתֵר מִדַּי נֶאֱחַזְנוּ בַּנִּגְלֶה.



הֶאֱמַנּוּ בַּמָצוּי, וְלֹא חַשְׁנוּ וְלֹא יָדַעְנוּ, כִּי הוּא אֵינוֹ



אֶלָּא בָּבוּאָה רִגְעִית לְמִתְרַקֵּם בַּנֵּצַח, אוֹר שֶׁל כּוֹכָב



רָחוֹק, רְאִי שֶׁל יֵשׁ עָלוּם, אוֹת חִיצוֹן לַמִּתְרַחֵשׁ לִפְנַי



וְלִפְנִים. הַשִּׁיר הָזֶּה מְנַסֶּה לַחְתּוֹר בִּמְרֻמָּז כַּאן.



דַּרְכּוֹ שֶׁל אָדם יְהוּדִי בֶּן הַמֵּאָה הָעֶשְׂרִים מִבִּפְנִים.



הַדֶּרֶךְ מִתַּרְדֵּמַת הַדּוֹרוֹת אֶל הַ“יְקִיצָה” הַפִּתְאוֹמִית עַל



סַף הַחִדָּלוֹן – אֶל הַיֵּשׁ! כָּל מַה שֶׁעָבַר עַל האָדם הַזֶּה אוֹת



הוּא וּמְתֹאָר כָּאוֹת".


ואַחר זה בּאים שאָר הדברים המפרשים את הסתומות שבּשירים:
הילדות, הפּרידה מעצמו, מן ה“אני” הנצחי שעל ה“גשר” לשם ה“מסע” בּעולם הזה.
הפּתרון הסופי המרומז של היות לאחד עם עצמו. וכי “עוד יתגלה לו לאָדם כּי כל
אשר ראָה במציאות – הוּראה בחזון”, וכי הוא, ה“הלך מנוף קדמון”, הולך מעצמו
אל עצמו, הוא מחפּש את עקבותיו בכל המתרחש. ואם יש שהוא תועה ונופל בּיאוש
הבּדידות, בּ“צל אַין” יש “מסיק” נסתּר המסיק את ספינת חייו והוא עושה את
מלאכתּו באמונה, ואין הוא נרדם. ועוד הוא מוסיף ומבאר: יש מה שמונע את בּרכּת
הפּגישה של האָדם עם עצמו, של ישראל עם גאולתו, של העולם עם יעודו. ואת
“האויב” הזה יש לבקש ולחשוף ולהאָבק עמו. “אויב” זה אולי בתוכנו הוא יושב.
הוא החיץ בּתוכנו, זה החיץ הבּלתּי־נראה ש“בּין האוהב ואהובת נפשו, בּין השאיפה
להגשמתה, בּין המזומר והמזמור”.

והמשורר שואל לבסוף: כּיצד פּורצים את הקיר הזה?

כּיצד יגיע האָדם אל עצמו, ישראל אל גאולתו, העולם אל יעודו? על זה ישיב לאמר:

"מִבִּפְנִים, עַל־ יְדֵי צְלִילָה, "בַּשִּׁירָה


הַנָּמָה" וְהַמְּכֻשֶּׁפֶת שֶׁל הַנְּשָׁמָה, שָׁם, אִם יֵלֵךְ וְלֹא



יֵחַת, אִם לֹא יִשְׁתַּפֵּר בְּ’זֶמֶר הַמְּרָדִים', לֹא יִיעַף וְלֹא



יִיגַע, יְגַלֶּה אוֹתוֹ, אֶת עַצְמוֹ, אֶת גְּאֻלָּתוֹ, אֶת יֵעוּדוֹ, אֶת



הַ’הוּא' הַנִּשְׁכָּח עַל הַ’גֶּשֶׁר' שֶׁל הַיַּלְדוּת – – – וּמִכָּאן,



מִן הָרְאִיָּה פָּנִים אֶל פָּנִים עַד הַ’מַאֲמָץ הָאֶחָד



הַקָּדוֹשׁ', אֶל אַחְדוּת הָרָצוּי וְהַמָּצוּי, אֶל 'אֱמֶת



כִּבְמַחֲזֶה', אֶל ‘אֲנִי וְהוּא –אֶחָד’, שׁוּב אֵין הַדֶּרֶךְ אֲפֵלָה



כָּל־כָּךְ, אַף כִּי רְחוֹקָה הִיא עֲדַיִן מְאֹד"…


המשורר הרגיש בּסתום ובמעורפּל, אשר בּא וכיסה את עין שירתו,
והוא נעשה מפרש לעצמו. מתאַמץ הוא ל“תרגם” ללשון פּרוזה את כּל המראות
והדמויות אשר רדפוהו בּדרכּו הנעלמת, ולהאירם בּאור ההגיון. את מה שראתה העין
“הפּנימית”, הוא רוצה להראות לעין החיצונית. אבל הסמלים העולים מן השירה
צריכים להיאָחז בּאופן בּלתי־אמצעי, ובמהירות הבּזק, בּדמיונו ובהרגשותו של
הקורא, בּלי עזרת פּירושים. כּי זה כחו של הסמל בּיצירה השירית, שהוא “מרים
מעפר דל”, שהוא מרומם את הפּשוט ואת היום־יומי ומעלהו למרומי חזון, ובכוח
האור הזה, המאיר מחשכּים, הוא פּוקח את עיניו לראות דברים בּכללותם, ובמשמעותם
העמוקה והנעלה ביותר. אבל משמעות עמוקה זו צריכה להשתּקף ולהתגלם בּדמויות
ממשיות, הנתפּסות על־ידי חוש הראייה והשמיעה, והניתּנת למישוש כּדברים
שבּממש.

מבּחינה זו משמשת הפּואימה האבטובּיוגראפית “און בּן־פלא”,
שהופיעה קודם, פּירוש נאמן יותר וקולע יותר ל“פנים אל פּנים”. הפּירוש נאמן
יותר וגם קולע יותר, כּי על כּן “פּירוש” שירי הוא, והוא אָחוז בּמציאות ויונק
ממקור החיים, של המשורר והסביבה. ודבר זה בא להוכיח הוכחה יתירה, שה“אני”
השירי של המשורר, כּל משורר, חזק יותר מן ה“אני” הפּילוסופי שלו. כּל משורר –
וגם שלום בּמשמע.

בּפּואימה זו ישיר המשורר בּחרוזים פּשוטים ובהירים, קצובים
ומתרוננים, על דרך עלייתו מן הגולה אל הארץ, על און המציאות שנתגלה
באור הפּלא של חזון־התּחייה, על בּניין־ירושלים וגאולת־העמק, שבּהם השתּתּף
הוא עצמו, בּגופו ובנפשו.

הוא החל מן השורש, מן הילדות, אשר ממנה מתפּשטים ויוצאים
המעיינות למרחקי־זמן ולעתיד אשר בּערפל. ועתּה כשנעשה העתיד הזה הווה יודע
הוא שכּל דרכּו בחלד היתה טבועה במסגרת ההיא וכל שיקרה אותו כבר ידע הילד,
כּצליל הטמון בּמיתר אלהי".

בּילדות נרמזת דרכּו של האָדם, ובחזיונותיה גלומים חזיונותיו של המשורר ומאָז – יאמר בלשון־השיר שלו:


מֵאָז כָּל חַיַּי אֵינָם אֶלָּא סֵפֶר

שֶׁכָּל הַכָּתוּב בּוֹ מִכְתַּב אֱלֹהִים.

אָדם וּמַרְאֶה, לַהַט וָאֵפֶר ־

אוֹתוֹת שֶׁנִּתְּנוּ לְחוּשַׁי הַתּוֹהִים.


גם פּה יש ההליכה ממני אלי, אבל זו היא ההליכה הטבעית,
המובנה והגלויה: האָדם העברי הולך אל מקורו: קודם אל עברו, ואחר כּן –
לארצו.


הוֹלֵךְ אֲנִי אֵלַי, אֶל אֶרֶץ קֶדֶם.

הוֹלֵךְ אֲנִי אֶל עֲבָרִי הַמֵּת.

אֲנִי יוֹדֵעַ כִּי הַכֹּל בָּרָדֶם

וַאֲנִי יוֹדֵעַ כִּי הַכֹּל אֱמֶת.


גם פּה נלחמים שני ה“אניים” בּלבּו של המשורר. גם פּה אָנו
שומעים את הקריאָה הידועה: “אתּה – אני!”, אבל פּה נפתּרת השאלה באופן פּשוט
יותר: ה“אני” הגלותי מת וה“אני” האַרצי קם לתחייה.

פּתח! – קורא ה“אני” הער, ההולך ונגאָל – שעת היקיצה דופקת.
אבל ה“אני” השני, הישן את שנת המרמיטה שלו, עייף מהקשיב אל השעות, מתעצל
לקום משנתו. וכשהער שואלו:


הַאִם שָׁכַחְתָּ כִּי אַתָּה – הַפֶּלֶא,

אַתָּה – הַנֹּגַהּ, וְאַתָּה – תֵּבֵל?


הוא משיב לו:


־ עַצְמוֹת מֵתַי לָנוֹת עִמִּי בַּכֶּלֶא,

לְמִי אָקִיץ? הוֹ תֵּן… אֲנִי אָבֵל…


אבל סוף־הפסוק הוא לא של הישן כּי אם של הער, לא של בּן־הגולה, כּי־אם של בּן־הארץ:


לֹא אֶתֵּן – זָעַקְתִּי – לֹא אֶתֵּנָה!

אַתָּה – אֲנִי, וַאֲנִי חָפֵץ חַיִּים?

בַּסַּעַר וּבַדֶּמַע בָּאתִי הֵנָּה,

לִגְאוֹל אוֹתְךָ מֵעֵמֶק הַרְפְָּאִים.

וְאִם תִּטָּמֵן שִׁבְעִים אַמָּה בַּקֶּבֶר,

מִשָּׁם אוֹצִיאֲךָ אֶל הַמֶּרְחָב…


ד

דבר המובן מאליו הוא שמשורר בּעל “אני” מפולג חי בעולם שגם הוא מפולג. השניות של האני גורסת גם את השניות של העולם.

וכן נראה את עולמו של שלום והוא עולם דואליסטי – עולם
הזה ועולם הבּא, עולם שהוא במצב־תּוהו ועולם שהוא במצב־יצירה. בּין כּה
ובין כּה טרם נשלמה מלאכתּו וטרם נתגבּשה דמותו. לפיכך קשה לתפסו כל־כּך ולקבּוע
לו דמות אחת ויחידה.

בּעולם זה, שהוא כעין עולם־תּוהו, תּועים ניצוצות פּזורים
ובודדים של הוויות גלומות ונשמות תּוהות של אנשים אובדים. יש בּו בעולם זה מן
האַין של הקבּלה, אשר ממנו יצמח היש המקובּל של החיים. לעולם־תּוהו זה
נאה אור־הסהר ויאה לשון־החלום. בו מתנועע הכּל בּתנועת־בּינים של מטוטלת
קוסמית. בּו –


זוֹרְמִים הַיַּמִּים לְאִטָּם, אֲנִי שָׁט בְּתוֹכָם כְּחוֹלֵם,

אֵין מִשְׁעָן בָּאָדָם כִּי יִקְרַב. הַקַּרְקַע כְּעָנָן שֶׁמִּמַּעַל.

הַבָּתִּים, הַקּוֹלוֹת, הַתְּנוּעוֹת כִּתְמוּנוֹת עַל שְׁטִיחִים שֶׁבְּקַעַל.

אֲנִי צֵל בֵּין צְלָלִים, הַנָּעִים בְּמַרְאֵה־הָעִוְעִים הַזּוֹעֵם.

עִתִּים לֹא אֶבְטַח בַּקִּירוֹת, בַּכִּסֵּא, בָּאַדֶּרֶת, בַּנַּעַל.

לֹא אֵדַע אִם אֵשֵׁב אוֹ אֶעֱמוֹד אוֹ בַחֲלַל־בֶּהָלוֹת אֶתְרוֹמֵם.

אֶשְׁתּוֹמֵם לַמְּנוֹרָה כִּי תָּאִיר, לַשָּׁעוֹן כִּי י̣דְפּוֹק אֶשְׁתּוֹמֵם.

עִתִּים לֹא אָבִין אֶל כּוֹסִי, אִם יַיִן מָזוּג בּוֹ אוֹ רַעַל.


בעולם זה שורר רוח דמדומים, של שקיעה חרישית וגוויעה
איטית, מתּוך צפּיית־דומיה לזריחה חדשה, בּו שורר חצי הקול של הדמי, ממנו עולה
לחש התּרדמה. ובלשון המשורר: “אני יודע כּי תבל חלום”. ובתיבת־תּבל זו הוא
שט לו בסירת־שירת החלום, ומתחנן אל התּוהו:


הָיָה דֶּרֶךְ! הָיָה אוֹר לַבֹּהוּ!


“בּדרך זו ולזה האור, בּראנו – את עצמנו לבקש יצאנו”, ומאָז
ועד עתּה אָנו מבקשים את עצמנו – ואת העולם. אָנו מותחים קו אל קו, אָנו
נוטים גשרים על תּהומות, אָנו רוצים לתפּוס את העולם. אבל “תּבל בּורחת”,
ואינה נתּפסת. וה“אני” המתדפּק בּשער לשווא הוא מתדפּק בּו – כּי הולך הוא “מן
האין עד האַין”, ויודע הוא ש“כּולנו נושאים את כּפּינו לתוהו” ו“מראות
כּיסופינו לעולם לא יבואו”.

גם בּשעה שהוא תועה בדרכי־נוד של עולם גדול וגם בּשעה שהוא
מהלך בּנתיבות־מולדת יש לו הרגשה מוזרה זו, של קיום אַחר, של עולם לא
מפּה.

בּין שהוא מדבּר בּלשון יחיד ובין שהוא מדבּר בּלשון רבּים הוא
שופך על דבריו אור זר של ישות אחרת, סהרורית, שיש לה אחיזה בעולם האחר יותר
משיש לה אחיזה בעולם הזה.

הוא מעפּיל עם קבוצה על ראש־הר, והיום נהפך ללילה והשבילים
אובדים בּמסתּורין והמעפּילים נעשים עייפים ואובדי־דרך: “איפה אנחנו?” הם
שואלים את עצמם ואת זולתם. ותשובה אָין. “פּה לוחש מתּהומות, יד שלוחה בליל
וברטט כּל פּינה דמי זועק אל אל” והסהר שט לו בבדידות השחור בּמרחקי־הרום,
ו“אָנו עולים ועולים בּין הר ובין תּהום”.

כּן תּועים אנחנו בּיערות־העד של התּוהו ואורם אובד “בּנתיבות אין שם”. ומי הם “אנחנו” אלה? הלא הם:


אֲנַחְנוּ אֲשֶׁר דְּמָעוֹת אֵין לָנוּ וְאֵין לָנוּ קוֹל

לִבְכּוֹת נִצָּנֵי נְעוּרֵינוּ שֶׁכּ̣סָּה הַחוֹל.

וּלְרִנַּת חַיֵּינוּ אֵין מִקְדָּשׁ וּלְנַחַם אֵין אֵם –

יְחִידִים אֲנַחְנוּ הַתּוֹעִים בַּיְּעָרוֹת הָהֵם.


כּן ישורר המשורר בּנתיבות מולדת, מקום שם האני הולך בּסך עם שאָר ה“אניים” של הקבוצה.

וכן גם ישורר בּכרכי הים, מקום שם ינוע וינוד המשורר העברי לבדו, לבדו.

שם הוצא מבּיתו, מעירו, מעמו, ובודד יעלה בשלבי סולמו,
וסביבו – עלטה. זהו “מעשה באָדם שנולד בּעולם, בּפינת איזו עיר, בּזרועות איזה
עם, פּקח את עיניו, ראָה והבין, ידע כּי רוּמה ולשוב לא ההין”. וכשהוא מתגלגל
לכרכי־הים, בּדרך־נוד שלו, בּדרכּו הבּיתה, הוא דומה לא לפליט של “איזו עיר”
מסויימת, בּמזרח־אירופּה, ולא לבן “איזה עם”, מעמי־העולם הידועים, כּי־אם לאחד
מבּני הנפילים שנפל מעולם אחר, והוא נישא כזיק־אש משלהבת־קדם, אשר כּבתה
ונפלה אל התּהום (“מישהו העלנו בין סער ודמי, אנחנו הארנו – לא נדע למי.
אָנו כבים לעד”) ובין כּבייה להתלקחות חדשה (כּי בלב העולם בּוער לפּיד־אש, הוא
המוקד לכולנו"), בּין שקיעה־ביגון לעלייה־במרד. הוא מתעורר ומתחמם
לאש־ההכּרה־הזרה, שאין דבר ערב וטוב יותר מן העצב של “היות דולק יחיד כּסנה
ולהיות אוכּל עד תּום”. לאָן ילך, ו“כל הדרכים תּעתּועים”? למי יפנה, והוא יודע
שאין עוד אל מי לשרך את רגלו? הוא יודע מאוד שכּ“קול הקורא, כּיד השלוחה
אנחנו בעולם החותר ממבוכה” ו“חיינו לא חיים ומות לא נמות”.

אבל הוא נתחייב לכוסף שלו והרי הוא נכסף והולך. הוא עומס על עצמו “תּרמיל שאין בּו מאום” ו“הולך לתור בּעיר שאין לה שם”.

אולם כּוסף שירי, אם רק כּוסף־אמת הוא, ואם יש בּיסודו כוח,
דרכּו ללכת ולהוליך מן האין אל היש. כּי אין כּוסף מתרונן זה אלא דרך
העריגה וההליכה של האָדם־המשורר אל עצמו ואל העולם, דרך חתחתּי־תוהו
ושברי־בוהו אל אור־היצירה של החיים. לכל אָדם יוצר יש פּרשת־בּראשית שלו,
שדרכּה הוא עובר. ועד כּלות־נפש הוא שר מכּמיהה עמוקה אל הסתום והסודי, אל
האור המסתּתּר בּערפל, אל הכּרת האני שלו בעולם, אל רגע הכּיבּוש וההתאַחזות של
ישותו בּעולם הזה.

ואם גם אין מוקדם ומאוחר בּשירה, כּשם שאין מוקדם ומאוחר
בּתורה, ואפשר לו למשורר לקפּוץ מתּפיסה לתפיסה, מחוויה לחוויה ומאי אל אי כּים
הסוער של מראות וחזיונות, הרי יש שסער־השירה מביאהו סוף־סוף לאחד החופים
ולאחד ממחוזי־החפץ שלו. והוא מתחיל לשיר על הפּלא אשר נתגלה לו, ועל היש אשר
ניתּן לו, לחוש בּו ולחיות בּו.

הוא מגיע לפרק “פּלא גמע” שלו (זוהי קבוצת שירים שיצאָה
קודם בּספר מיוחד בּשם זה) וכשכּור ממציאַת־פּתאום, שיש בּה נצחון, הוא קורא
ומצווה ללבּו:


פֶּלֶא גְּמַע, לִבִּי, לִבִּי גְּמַע הַפֶּלֶא,

יוֹם אֶל יוֹם יִשָּׂא, לֵיל עַל לֵיל לֹא יֵלֶא.

פָּשׁוּט הַלְּבוּשׁ וְצָלוּל בְּרַחַשׁ וּבְרֶטֶט,

כָּל מַגָּע – גִּלּוּי, כָּל דְּמוּת חָזוֹן שׁוֹתֶתֶת.


לפתע פּתאום נעשה איפא עצם המגע, כּל מגע, בּדברים – – גילוי,
וכל דמות המתגלית לו שותתת חזון. וקמה לנגד עינינו דמות המשורר של ה'
רועי“. גם אם ילך בּגיא צלמוות לא יירא רע ולא יוואש. לפתע־פּתאום ייגלו לפני
עיניו נאות־הדשא ומי־המנוחות. והרועה הגדול, הרואה ומראה לאָדם את
זיו־היצירה, ישובב נפשו ו”ישורר" לבּו. והמשורר, ששט בּעולם־התּוהו של החלום,
פּורץ בּשיר וזמר אל הלב, ואל החיים.


זֶמֶר פְּצַח, לִבִּי, לִבִּי פְּצַח הַזֶּמֶר,

לְאוֹר שֶׁאֵין לוֹ סוֹף, לִיקָר שֶׁאֵין לוֹ גְּמַר.

שָׂא הַכּוֹס וּשְׁתֵה לְגִיל וּלְעַצֶּבֶת,

צְהַל לִקְרַאת חַיִּים וּצְהַל לִקְרַאת הַמָּוֶת!


השיר יצא מתּחומי־התּוהו, מיערות האופל, מצללי־העצבת, ואפילו המוות נעשה חבר לחיים ונושא לשירת עוז ונצחון.


וְרוּם יֵשׁ, וְזֹהַר, וְעֹמֶק שֶׁל יָם,

וְנִפְלָא האָדם מֵחֲלוֹם.


האָדם נפלא מחלום, משום שהוא יותר מחלום, משום שהוא קודם
לחלום, משום שהוא חולם־החלום. הוא היוצר אותו בּדמותו כצלמו, כּלומר:
בּדמותם של מאווייו וכצלמם של כּיסופיו. האָדם החולם חלומות טובע בּהם את מטבּע
אישיותו. הוא מגלה בהם את צפונות נפשו ושולח את צללי־דמותו לגשש את דרכּו
ולמצוא את שבילו בּדרך־החיים שבּהקיץ. וכשם שהחולם קודם לחלום, כּן קודם החלום
למציאות. כּי יותר משמשתּקפים בּחלום מאורעות אשר היו, נרמזים בּו דברים אשר
יהיו. הרואים והחוזים הקדמונים היו גם הם רואים תּחילה חזיונותיהם ומראותיהם
בּחלום־לילה. “בּשעיפּים מחזיונות־לילה, בּנפול תּרדמה על אנשים”, בּלשונו של
איוב, היו מופיעות התּמונות לחוזים־החולמים, והיו נשמעים הקולות המדבּרים
אליהם (“בּמראה אליו אתוודע, בּחלום אדבּר בּו”). ולאַחר שהקיצו פתרו את חלומם
ותרגמוהו ללשון המציאות, ללשון הנבואָה המחנכת את הציבּור. החלום הוא איפוא
אות ומופת, אות־הבּשורה לשחר־החיים ומופת־ההכשרה לחיים שיש להם שחר.

וה“אני” החולם, התּועה בין שני העולמות, עולם־המציאות
ועולם־הדמיון, אינו חולם רק את חלום־היחיד שלו, כּי־אם גם את חלום האָדם
בּכלל. האני הפּרטי אינו אלא רמז ומשל לאני הכּללי הוא האני של המין האנושי.
וכל משורר ראוי לשמו לא על עצמו בלבד הוא משורר, כּי־אם גם על האָדם בּכלל.
דרך חלומו הוא, דרך חזונו הוא, דרך האני המיוחד שלו הוא נכנס לשער החיים
ונעשה מפרש לבּו של האָדם, המבקש דרך בּמדבר־החיים.

בּשירי־ה“אני” של ש. שלום, בּאלה שנזכּרו במאמר זה ובאלה שלא
נזכּרו בו – כי רבּים הם – ראינו כאילו הולך המשורר בּעיגול, “ממני אלי”, ואין
הוא יכול לצאת ממנו, ממעגל הקסמים הזה. (“הנה אני אסיר בּחיק־עיגול של חוני,
שכּל נקודותיו אינן אלא איווי, חיוך של מדוחים, בּו ייעלם כּל עוני, כּהיעלם
הגות בּבאר הלא הגוי”) ו“אני” זה, שלא פעם שכח אַף את שמו, שאַל שאלות על
גבּי שאלות. הוא רצה לזכּור ורצה לדעת: מדוע הציגוהו פנים אל פּנים מול הרז?
וההליכה מאַין היא בוקעת? ואַיה המחר? " ותמול לאָן הוא גז? ומי הוא
המכוון בּתרדמה הצעד של בּית וחלון, של אבן ופנס?" וכן בּא בלבּו החפץ המוזר:
“להיאָלם אין אומר בּתוך החשכה ולהצמיד אָזנו לחומר כּמי שמצמיד אָזנו
ל”קונכיית־ימים, עוגב של קשב חי בילל ההפכה". ויותר מזה, הוא התרונן
והתחנן:


סַמְּכוּנִי שִׁכְחוֹנוֹת, רַפְּדוּנִי מִכָּל עֵבֶר.

צַמְרָהּ הַגִּנּוּנִי, אֲנִי רוֹצֶה לִישׁוֹן.

אֲנִי רוֹצֶה לַהֲפוֹךְ אֶת קַרְקָעִי לְקֶבֶר,

יִפְרוּ בּוֹ הַדְּשָׁאִים, הַהֵד וְהַיָּגוֹן.


הסבילות האנושית של החולם, בּעל האני המפולג והמעולף, הגיעה
בזה עד קצה גבול היש שלה, שאם אין אחריו יקיצה והתעוררות בּא החדלון. ודרכּו
של כּל חלום, כּכל כּוסף שירי, הוא להסתּיים בּיקיצה, אם אין השינה שנת־נצחים.
וכך קרה גם למשורר החולם אשר רצה לישון ולהפוך את קרקעו לקבר. הפּטישים לא
נתנוהו לנוח, המקדחים לא נתנוהו לנום. “הולמים הם והולמים הם” – בּניגוד
לחולמים הם וחולמים הם – “בּאופל המתוח, קודחים הם וקודחים מתּחתּיות
עילום”. ואם גם הניגון מרדים – כּי כל ניגון מרדים – הוא גם מעורר, והוא
המצווה על הנרדם לקום, כּי – – – “לשוא אתּה נמלט לאין החתום”.


לַשָּׁוְא אַתָּה רוֹבֵץ – הַדָּם אֵינוֹ שׁוֹכֵחַ,

מֵאַיִן הוּא בּוֹקֵעַ וְאָנָה יִשָּׁפֵךְ.

כִּי אֵשׁ תָּמִיד תּוּקַד עֲלֵי תֵּבֵל מִזְבֵּחַ–

אִם לֹא תִּהְיֶה לְנֹגַהּ, לְאֵפֶר תֵּהָפֵךְ.


כּן נמלט המשורר מן ה“אין החתום” אל היש הפּתוח, מן סכּנת
האפר להילוך הנוגה של האָדם החי, שהפּטישים אינם נותנים לו לנוח,
והמקדחים אינם נותנים לו לנום. אָז הוא מאחז את חלומו במציאות ומשלב את
האני הפּרטי שלו באני הכּללי, של האָדם בּעולם, וביתר־שאת של
האָדם־מישראל.

ובדרך־העיגול שלו מ“און בּן פּלא” הוא מגיע ל“עולם בּלהבות” ול“אילן בּכות”, לשירי התּנ“ך ול”שבּת העולם".

שיר־הפּתיחה לספר “עולם בּלהבות” שנכתּב בּערב ראש השנה תּש"ט,
קרוא “חלמתּי חלום…” והוא פותח בחרוז אופייני כּל־כּך לשלום: חלמתי חלום
/ (כּי נגאלנו פּתאום / מעבדות וגולה ונכר), אבל סופו מה הוא אומר? (לאחר
שראָה את כּל פּלא התּקומה של מדינת ישראל)


וָאֵבְךְ מִתְפָּעֵם:

הַעוֹדֶנִּי חוֹלֵם?

כִּי הַלֹּא כָּל זֶה פֹּה, לֹא יַכְזִיב…

אַחִים, הָבוּ יָד,

לֹא אוּכַל עוֹד בַּדַּד

לָשֵׂאת זֶה הַנֵּס, זֶה הַזִּיו…


(הפיזור [הדגשים] פּה כבכל המקומות שלי הוא – מ.ר.)

ה

בּשירים שבאו בשני הספרים “עולם בּלהבות” ו“אילן בּכות”,
ושנכתּבו במשך שנות תּרצ“ו – תש”ח, אלה השנים הגדולות והגורליות בּיותר
בּתולדות־ישראל, מצאָה השירה הלאומית שלנו ביטוי חותך ואדיר. שפע כּוחו של
שלום, שעמד לו בדרכּו הקשה והנפתּלה בנדודיו מעולם לעולם, ומנסתּר לנגלה,
נזדכּך ונתבּהר פה, על אַדמת המולדת ובחיק האומה. הפּשטות הרבּה והכּנות הגדולה
המציינות את השיאים האלה, יחד עם עמקות־התּפיסה ואַהבת־ישראל הגדולה העולה
מהם, עושות אותם לאַחד ההישגים הנעלים ולאַחת התּרומות החשובות בּיותר לשירה
העברית של דורנו.

הוא ממזג את האני האישי־שירי שלו עם האני הלאומי־מדיני
שלנו. הוא הולך עקב בּצד אגודל עם החלוצים, השומרים והחיילים, הכּובשים את
הארץ מידי זרים, לעשותה למדינת־ישראל, ועם הקדושים והגיבּורים בּמחנה־הטורפים
באירופּה, לקדש את השם וליתּן שארית לישראל. כּמה וכמה שירים שלו, שהם
הדי־יגון והדי־גאון לקדושה ולגבורה, קינות ומזמורים למפּלות ולנצחונות, כּבר
נעשו מזמורי־עם בּפי הדור (“חמישה”, “חניתה” ועוד), ועוד רבּים מהם ייחרתו על
הלב ויזומרו בּפי העם העברי.

כּי כל תּקופה גדולה בחיי העולם, ובחיי עמנו, מתלווה לה
שירה, הנותנת ניב לעלילות הגבורה והקדושה שלה. וגם תּקופתנו זו נתלוותה לה
שירתה היא, בּעברית ובאידית. ותרומתו של שלום לשירה העברית של דורנו, דור
החורבּן והגאולה, קובעת בּרכה לעצמה. יש לה צליל הנאחז בּהרגשה ואינו גווע.
ויש לה ענוות־תּום של בּן־עם, הרוצה להיות “אָח בּין אחים על המשמר”. כּשהוא
פותח בדברי השיר שלו “בשער בּת־עמי” רוצה הוא לדבּר ולהידבר בּ“שפה כה פשוטה
כּלנוכח המוות או היום הנולד”. כי בשעה שאָדם מדבּר אל עצמו או על עצמו, בּשעה
שהוא שקוע ראשו ורובּו במצולות ה“אני” שלו רשאי הוא להתגאות, או להתגאות,
קצת, כּיד השירה הטובה עליו. אבל בּשעה שהוא נכנס לתוך קודש־הקדשים של
חיי־העם, מקום שם בּוערת אש־הקודש של יסורים ותקוות, של שקיעה וזריחה, של
קדושת־מוות וגבורת־חיים, הוא צריך לכוף את ראשו מאימת־הציבור ומיראַת שמים.
על אַדמת־קודש של עם עתּיק וגדול הוא עומד, והשיר הישר שואף להיעשות תּפילה,
תּפילה לעני כי יעטוף. על כּן אומר המשורר ש“בּנפול הגורלות בּמחשכּי־ערפל” הוא
רוצה “לזכּות בּחיים או בעליית־הנשמה עם עמי ישראל”. כּי יודע הוא את
מקור־מחצבתו ושורש־יחוסו. הוא בּן־אותם מאחידים, בּן אותם יהודי־להבה, שרוחם
העפּיל מרומים – ולבּם שתת אהבה“. ו”אצלנו – אומר הוא – כּשהיו מפיליגים בּים
הפּליאה והיעוד היו שואבים גבורות מפעימת לב אחים בּליכּוד". כּלומר: גם
הנבחרים גם אלה שהיו זוכים לעלות ההרה, להר המחשבה והחזון, והיו באים
בּערפל, היו נשאָרים קשורים ואחוזים בּשרשרי־החיים של העם העומד בּתחתּית ההר,
ויונקים כּוח וחיות מן הכּוח הקיבּוצי של האַחים שנתקשרו בקשר הבּרית.


הָיָה הַיָּחִיד בְּעוֹלָמֵנוּ נִקְרָא לַעֲלוֹת רְקִיעִים

כְּדֵי לַחֲזוֹר וּלְהַכִּיר כִּי כָּל עַם־הַשֵּׁם נְבִיאִים.

וּכְכָל שֶׁהֶעֱמִיקוּ לִצְלוֹל, וּכְכָּל שֶׁהִרְחִיקוּ לָשׁוּט–

הָיוּ בּוֹדְקִים אֶת נַפְשָׁם לְאוֹר “הַיְּהוּדִי הַפָּשׁוּט”.


כאן אָנו רואים את החסידות העממית באָה ולוקחת את מקומה של
הקבּלה האצילית. ש. שלום הוא חסיד בּן חסידים, וכל אשר ספג לתוכו בבית־אבּא
בימי־ילדותו, וכל אשר למד בכפר ובעיירה של מולדתו־גלותו ובכפר־החסידים
ועמק־יזרעאל שבּארץ־הקודש, נזדכּך ונזדהר בּבוא שעת השירה לארץ ולעם. וכשם
שאבותיו ואבות אבותיו היו מתנהגים בּחסידות בּאותם היהודים הפּשוטים שבּאו
אליהם לבקש אות, לקבּל מופת, כּדי שיוארו חייהם האפלים, וכדי שידבּק לבּם
בּה'; וכשם שהם, אבותיו ואבות אבותיו, היו מחיים את
אותיות התּורה בּכוח הסמל המובן להמונים, ומאירים את מחשכּי הסוד והרמז בּאור
הפּשט והדרוש, המורגשים והקרובים ללבּו של היהודי הפּשוט, כּן גם נינם ונכדם
המשורר לא ידע מנוחה בכל אשר ישיר ויסמל בּטרם ימצא מלת־אומן כּשרה לאָחיו
העמל. ואפילו כשהוא נכנס לתוך “ענני היצירה” מלווים אותותיו של העמל את
מראותיו של המשורר, וככל אשר תּשגה בדידותו כּן ישא עיניו לרבּים. התּעייה הרבּה
בדרכי עולם נסתּר ובערפּלי ה“אני” וה“אין” הגבּירה בו את החשק להדבק ברבּים,
בּיהודים הפּשוטים של העם, הבּונים בּית לו, והוא מתפּלל בּענוה:


וִיהִי רָצוֹן שֶׁאֶזְכֶּה לָלֶכֶת דַּרְכִּי עַד הַסּוֹף

וְלֹא אֶשְׁמַע לַעֲצַת הַמֵּסִית שֶׁבְּלֵב וּבָרְחוֹב.

וּבְצֵאת נִשְׁמָתִי עַל מוֹקְדָהּ וְעֵינֵי תֶּחֱזֶינָה סוֹד אֵל –

אֶהְיֶה כַּפָּרַת אַלְמוֹנִי, הָעוֹבֵד אֶת אַדְמַת־יִשְׂרָאֵל.


שירי ארץ־ישראל שלו אינם שירי־אידיליה, כּי בּן דור סוער הוא
ובן תּקופה משובּשת. השנים, שבּהן נכתּבו רוב השירים האלה היו שנות המאבק הגדול
של עם־ישראל לשחרור ארץ־ישראל מידי בעלים זרים. למן “און בּן פּלא”, שהם שירי
עלייה והתאחזות ראשונה, ועד שירי “עולם בּלהבות”, שהם שירי התנחלות והתערות
בּארץ, עוברת כּחוט השני הרגשת הרתיחה והקדחת של איש מוכן לקרב ולשיר־הקרב.
קול ענות תּרועה עולה מן דברים שהם דברי איש העומד בּמערכה. עצם הריתּמוס של
רוב השירים משרה על הלב רוח של התעוררות והתקוממות. נשמע בּהם הד הצער של
החייל, עוד בּטרם היות צבא רשמי לישראל. השורות הולכות “בסך” כּמחומשות
ודרוכות לקרב. כּאלפי הרגלים ההולכות בּ“נצח הדממה”, בּשעה ש“לבבות הולמים
בּרעד וים דגלים בּוקע בּרמה”. והשורות הן כּשורות החיילים. הן קצרות וחותכות
כּשאלות ותשובות, כּקריאות ופקודות, כּהדים ובני־הדים. הנה אָנו שומעים “קולות
בּלילה”, שאחד שואל ואחד משיב:


– “אַתָּה מוּכָן?”

שָׁאַל הַקּוֹל

בִּדְמִי הַלֵּיִל

– “אֲנִי מוּכָן!”

הֵשִׁיב הַקּוֹל

בִּדְמִי הַלֵּיִל.

– "הַתּוּכַל עֲזוֹב

בַּיִת וּרְחוֹב,

מוֹדָע וְגוֹאֵל?"

– אוּכַל עָזוֹב

בַּיִת וּרְחוֹב,

מוֹדָע וְגוֹאֵל".

– הֲתֵדַע לִצְעוֹד

רָחוֹק מְאֹד –

וְלֹא לִרְעוֹד?"

– אֵדַע לִצְעוֹד

רָחוֹק מְאֹד

וְלֹא לִרְעוֹד"…

– אָז טֹל בְּיָדְךָ אֶת הָאוֹר

וְלֵךְ לְלֹא חֲזוֹר –

וְאַל תַּבִּיט לְאָחוֹר!"

– נָטַלְתִּי בְּיָדִי אֶת הָאוֹר,

אֲנִי הוֹלֵךְ לְלֹא־חֲזוֹר,

אֵינִי מַבִּיט לְאָחוֹר".


כּאן חוזרות התּשובות מלה במלה על השאלות, ולכאורה אין בּהן
עוד חידוש, אבל בּאמת יש בּפשטות זו כּוח לא מעט. והחידוש הקטן של שינוי הסימן
– משאלה לקריאָה, ומגוף שני לגוף ראשון – הוא מקור־הכּוח של השיר. בּשעת הקרב
אין מקום לדברים רבּים, בּלשון קשה, כּי אם לדברים קצרים וחותכים, בּלשון
הפּשוטה ביותר, שיש בּהם צו ופקודה, ועל שאלת: “אתּה מוכן?” דייה תשובת “אני
מוכן!”

ובדרך זו של שאלות ותשובות רמזניות ופסקניות, יצא המשורר גם ב“חניתה”:


– מָה מִלַּיְלָה בַּחֲנִיתָהּ?

בַּחֲנִיתָהּ מָה מִלֵּיל?

– חֹשֶׁךְ בַּאֲשֶׁר אַבִּיטָהּ,

הֶרֶג רַב בְּיִשְׂרָאֵל".

– הֵן אָבַד הַכֹּל וְעַתָּה

הֲגַם פֹּה לֹא נִבָּנֶה?

– אֲדֹנָי, אַתָּה יָדַעְתָּ,

אֱלֹהִים, אַתָּה עֲנֵה!"

– וְאַף אוֹת קַל לֹא רָאִיתָ,

וְאַף רֶמֶז לַגּוֹאֵל?

–יֵשׁ מִשְׁמֶרֶת בַּחֲנִיתָהּ

כָּל הַלַּיְלָה, כָּל הַלַּיִל"…


מחניתה ועד נגבּה דרך ארוכּה עברנו, אבל הד הדברים וצליל
הקולות של המשמרת בחניתּה עדיין חיים בּנו ובישותנו, כּי ב“משמרת בּחניתה”
נרמזה התחלת הנצחון הבּא ונשמעה הבּשורה לגאולה העתידה. והשירים־האַחים של
שירים קטנים אלה – “קולות בּלילה” ו“חניתה” – (“לילותינו במצור” ו“נקראים
אחים בּליל”, “הם רצחוך, אָחי”, “ילד בּוכה”. בּעיר הקודש טבריה", “עם אדונו”,
“חמשה” ואחרים) מתלכּדים יחד ונעשים רכוש שירי תרבּותי, שממנו עולה אור
רב־ערך, שאין דומה לה בכל ימי גלותנו. הרבּה לילה יש בּהם בּשירים אלה, כּי
הם שירי מצור ושירי אנשים בּודדים הנלחמים על כּל שעל־אדמה ועל עצם חייהם,
אבל אַף פּעם לא ייעשה הלילה ליל־אשמנים, שאין בּו אור סהר וכוכבים ואין בּו
אור־אמונה.

אָמנם כּן, לילותינו במצור הם כּ“איים בּלב החלד”, ויש רבּים
ה“הולכים ולא שבים”. אָמנם כּן, “הם רצחוך, אָחי – – נקי וטהור וקדוש כּמו
ילד”, ובעיר הקודש טבריה צלו על גחלים “בּת שש וחצי חפציה”.

אָמנם כּן… אבל מתּחת לילל־הליל הזה, מתּחת לדברי הקינה
והחרון, זולף ניגון של אמונה בנצחון ועליהם רועף אור־הנוגה של “כּוכבים
תּוהים בּרעד” החיים שאינם שוקעים, והסהר השט בּמרומים אַף הוא מצטרף למשמרת
המופלאָה, הנלחמת ומאמינה, הנאבקת וזורעת את שודתיה. ושליח־הציבּור שלהם,
הוא המשורר, טוען ומתחנן לפני הסהר: לאַט לך, לאַט לך, הסהר – – אנחנו
זורעים לאורך את שדמות הגליל, כּי נפשנו שוקקת לבר. “לאט לך, לאַט לך, הסהר
ואַל נא תבהל מצללינו הנעים, אנשים עברים אנחנו, הזורעים שדותיהם בּלילות –
– – יאכלו בנינו וישבּעו, ירומו ויזכּרונו לטובה”. וכן עולה ונשמע, בּעצם ימי
האש ולילות־המצור קול “שיר הבּרכה” לעבודת האדמה “ממרומים בּרכה יורדת / פּרי
צומח בּשממה / עם מצא את המולדת / שב אָדם לאדמה”. בּשרשי האדמה נאחזים בּני
העם, ובאריגו הם נארגים, הם נאחזים ומשתּרשים בּה וגם נושאים עיניהם לשמים.
“אדמה ושמי שמים”, זהו שם ספר חדש של שלום, וזו היא הנעימה המלווה אותו
תמיד: אדמה – וגם שמי שמים. הסולם הניצב ארצה וראשו מגיע השמימה הוא – עמל
הכּפיים. והכּוכב – העבודה. והעבודה היא יותר מעמל־כּפּים. היא חזון־התּפארת של
עם, אשר לא ידע אם־אדמה זה אלפי שנים. וממנה, מאַדמת־המולדת, שעליה מתחדשת
העבודה, עולה הקול הקורא לחידוש־הבּרית בּין החי, הדומם והצומח. ומכּאן לא
רק השאיפה והשירה על הלאומיות העברית, כּי־אם גם על אותה אנושיות
אוניברסאלית, שעליה ניבּאו נביאי ישראל עוד בּימי קדם, כּי –


לְשִׁוְיוֹן אָדם בַּחֶלֶד,

לגְאוּלַת עוֹלָם־חַטָּאת,

לֹא יִוָּלֵד לַקְּרָב עוֹד יֶלֶד

וְכָל חֶרֶב תְּכֻתַּת…





כָּל יְצוּר נִבְרָא בַּצֶּלֶם

אָח הוּא לְתֵבֵל כֻּלָּהּ.

יַחַד נַחֲרוֹשׁ הַתֶּלֶם

לְשִׁוְיוֹן וּל̣גְּאוּלָה.


אבל האש שהבעירה את שדות ארץ־ישאל בּשנות תּרצ“ו – תּרצ”ט לא
היתה האש האחרונה, שאַחריה בא כיתּות החרבות לאתּים. זו היתה האש הראשונה,
מעין הקדמה, שאַחריה באָה שריפת־העולם הגדולה, אשר בּה נשרפו ששה מילונים
מאַחינו. ובשירי “אילן בּכות” מצטרף שלום לקהל המשוררים העברים המבכּים את
החורבּן הגדול.

“איכה שפתי עוד תּפתּחנה בשיר?” – שאלה זו, שהוא שואל בּשירו
“קטיף בּארץ”, היא השאלה שאותה שאלנו אָז כּולנו. למראה השואָה הגדולה, שלא
היה על עפר משלה, דלל מעיין הדיבּור וחרב מקור השיר. ועצם הנסיון של מתּן
בּיטוי ספרותי־אמנותי לאַפּוקליפּסה זו, של חורבּן כּל ערכי המוסר והצדק,
ולשריפת אנשים חיים בּכבשני־אש ובתאי־גאז, נראה כחילול קודש, וכמעשה שהוא
למעלה או מחוץ לכוח אָדם. אבל המשוררים שלא ידעו איך יפתּחו שפתיהם בּשיר, לא
יכלו גם להיאָלם דום. והם עשו את מה שהיו יכולים ומוכרחים לעשות – לצעוק
ולשיר, לפרפּר בּמכאובים ולצקת מטבּעות־שיר.

מטבּעות אלה, של מראות זוועות ודמויות־קדושים שהלכו לעקידה,
עדיין אין להן הערכה כּי אָנו רואים את הדברים אשר היו ולא את בּבואותיהם
השיריות. ואולי יצטרפו בעתיד לצרור אחד בּאוצר־הרוח של האומה, אבל המשוררים
עצמם היתה דרכּם נסתּרה, כּי גם הבּינה נסתרה אָז, והם היו מהלכים על שברים
ומכיתּות, על חורבות ומשואות, ורק קריאות בּודדות וצללי דמויות היו פורצים מן
החלל, מן התּופת, ונאחזים בּסבכי־דברים, דברים יתומים בּעולם שיצא
מדעתּו.

כּן יתבּע המשורר לדין את העולם, שעמד שפי מרחוק ואָטם פּיו
מלזעוק אל אָחיו “הובלו למוות – – עת הוגשו אל המערפת” והוא שואל אותו:
“איכה תנקה, עולם?” אבל מה בּצע בּשאלות אם אין עליהן תּשובות, ו“בלב כּוסס
הרעל”, כּי כל החי הוא עם העולם בּמעל ואין נקם ואין שילם?

וכן מקפּץ המשורר העברי הפּצוע ממצב־נפש אחד למשנהו –
מצעקת־יאוש לדומיית־מוות, מטענת־עוז להגות־נכאים, מדברים בּוטים
לשורות־לחש.

ורק כּשמגיעים הדברים לאַזכּרות, אַזכּרות לדמויות שהלכו
ואינן, נעשה הקול בּרור יותר והכּאב נאחז בּממשות, ממשותו של אָדם קרוב ויקר
אשר היה נפש חיה, טרם עלה על המוקד.

וקמות לנגד עינינו דמויות חיות וסובלות של ר' מנדל, אָחיו
של הרבּי מגור, של הדוד ר' אהרל, של הרב דמתא, של פייגלה הדודה, של לייזר
המלמד, של טבל הנפּח, של קילה הצדקנית ושל שאָר יהודי העיירה שהלכו לקראת
מוות. בּאנשים אלה, שהם סמלים לשאָר הקדושים, אָנו רואים את היופי הקדוש
שזרח בפניהם עד רגעם האחַרון על האדמה הטמאָה. בּתנועות בּודדות שלהם, בּאמרות
קטועות ובפסוקים אַחרונים, אָנו תופסים את המהות היהודית היחידה במינה,
שנתגלמה בחייהם, וגם נשארו לנו כישויות חיות לאַחר מותם.

ר' מנדל מגור, שבּרגעו האַחרון צעק כּעולפּה מצמא: כּוס מים,
יהודים כּוס מים! מת בּבת־צחוק על שפתיו על שחייט יהודי כבול בּנחושתּיים רץ
להביא לו מים לנטילת ידים בּשעת אמירת ה“ווידוי”. הוא מת מתּוך בּת־צחוק על
שפתיו, משום שזכה לראות בּרגעי־גסיסתו שבּמדור היאוש האחרון עוד יש “יהודי
המקדש שם אלוה (כּי בעד מעשהו זה שילם בּדמיו), יהודי האוהב את אחיו וחולש
עוד בּמוות על רשע ורוע”.

והרב דמתא איך הלך לקראת המוות? “קמט חבוי בזיוו של מצח,
ספר תורה בימינו מסוכך” והוא מתאַמץ למצוא תירוץ לקושיה חמורה, שעד אָז טרם
תּורצה לו. והדודה פייגלה איך הלכה לקראת מוות? – “משי הכּסות ועינים של חסד
/ דמעה על דמעה על לחייה מקלחה” / דמות השבּת מופיעה לנגד עיניה, וצעיף
חלומות פּרוש על פּחדה. היא רואה את עצמה, דווקא עתּה, כּכלה הנכנסת לחופּתה. כּל
הקדוש והטהור, כּל הענוג והזך עלה עתּה מן הנשייה, וברגע הפּרידה מן החיים
נזדהר ועלה אור עליון על חיי הענווים והחסידים, אשר קידשו את השם בּחייהם
ועתּה הם מקדשים אותם בּמותם.


כָּל עֲיָרָתֵנוּ אֵיךְ הָלְכָה לִקְרַאת מָוֶת?

אֵיךְ לִקְרַאת מָוֶת הָלְכָה הָעֲיָרָה?

נָשִׁים חֲסוּדוֹת בִּתְפִלָּה עַל שְׂפָתַיִם,

יְהוּדִים – יְהוּדִים בְּדִמְעָה נֶאְדָּרָה.

נְעָרוֹת חֲמוּדוֹת בִּפְלִיאָה שֶׁל עַצֶּבֶת,

תִּינוֹקוֹת בֵּית רַבָּן בִּתְרוּעָה סוֹעֲרָה.




והמשורר שואלנו:


הַאִם לֹא ת̣שְׁמְעוּ אֶת שִׁירָם מֵאָפְסַיִם?

הַאִם לֹא ת̣רְאוּ נִפְתָּחִים הַשָּׁמַיִם?

כָּל עֲיָרָתֵנוּ כָּךְ הָלְכָה לִקְרַאת מָוֶת,

כַּךְ לִקְרַאת מָוֶת הָלְכָה הָעֲיָרָה.


כּן מתה העיירה במולדת, הרחוקה, בּארצות הגלות. אבל לעומת
מראה־המוות שבּשיר ה“תּהלוכה” האיומה הזאת מראה אותנו המשורר “בּמראה”, שיר
חדש משלו, עלייה מיוחדת בּמינה. אותם הקדושים, שצעדו ב“תהלוכה” לקראת המוות,
עולים עתּה לישראל. העדה המתה, שארית הפּליטה, שהוגרה לשחיטה בחרב המגורה,
צועדת עתּה כבחג ומועד ובראשה הולכת – התּורה האורה. וזקנים ורבּנים ישאו
במורא את זו “התּורה האורה, בפרוכת ועטרה” וכל איש ואשה של קהילת־הקודש
יסמכוה באשישה ויפאורה ברננים. שמחה וגילה שפוכות על המסילות והשדות ו“שמש
מסתּרים קושרת כּתרים לראשי הנפטרים הפּוסעים בשיירה”.


וּנְתִיבָה בִּנְתִיבָה מִשְׁתַּלֶּבֶת בִּסְּבִיבָה וְחָזוּת מְרִיבָה

לָעַיִן מִתְגַּלָּה:

מִכָּל עִיר וַעֲיָרָה קְהִלַּת קֹדֶשׁ יְקָרָה רוֹקֶדֶת וְשָׁרָה

כִּלְחָתָן וְכַלָּה.


זה הוא חזון תחיית המתים, ומשתּפּכים בּו כזרמים מכּל קרן
ופינה בפולין המדינה, בני ישראל עם קדושים, העולים מן הקברים. ושערי הארץ
נפתחים לפניהם לרווחה ו״תרועות האהבה יקדמום בּברכה".

כּן משתּפּכת ומתמזגת שירת־החורבּן בּשירת־הבּנין.

כן משתפּך זוהר־הגולה לתוך זוהר הארץ, ושירת החורבּן
מתמזגת בּשירת הבּנין, שהיא חזקה ועולה על כל שברי־הצלילים של שירים יתומים
של עולם שנתייתּם. כי הנפש המשוררת אשר נשארה בחיים ואשר ספגה לתוכה את
הפּלא של שדות נעבדות בּרננה ושירת הגנים הפּורחים והרעננים, ומראה הנוף של
המולדת וקול השיר העברי, וצריחת האניות והמטוסים הישראליים, וקול מצעדי
הגדודים של צבא ההגנה לישראל, ליסוד המדינה העברית וחידוש חיי העם בּה –
נפש זו מתרוננת עתה כולה משירת “היום החדש”, זה היום ש״הוא קם, הוא מוקם
–חזונו של העם".

בשיר הימנון זה, שיר היום החדש, מקופּלים ומרוכּזים
כּל המאוויים והכּיסופים, כל הגילויים והמראות של האָדם־מישראל בּדרכּו
ממחשכּי עבדות לזהרי דרור. זה הוא שיר־מזמור לנוער הכּובש והמנצח, לאלה בני
התּפארת, הילדים הרכּים, אשר “עמדו יחידים מול שבעה עממים – – –וניצחו
הבּרזל, ושברו הפּלדה, הם אָבו – חבריא – ואין זו אגדה”.

ובשירת־ארץ זו, שעלתה וגברה עם יסוד מדינת־ישראל, נתלקחה
ביתר־שאת אַהבת־ישראל הגדולה של המשורר, אשר תּעה בנבכי־עולם, עם “אני”
מפולג וקרוע, והוא מתפּלל לצור־ישראל שילמדו רינה ותפילה, וילמדו שאת
בּתפארת את נזר הדרור ולהעלות בּדמו את המנורה הטהורה בהיכל ההרוס; ועל
גבּי המנורה הזאת הוא רושם את שמו בּאותיות זעירות שם אחד מבּניה־משורריה
של האומה: “שין שלום בּן יעקוב ואסתּר ז״ל, אחד מרבבות שנפשם נשרפה
באש־להבות”.

*
עוד יש כּמה וכמה דברים בּספר־היצירה של שלום, שכּדאי
לעמוד עליהם, ובהם: שירי האהבה שלו, שירי התּנ״ך, מחזהו “שבּת עולם”, ועוד
כּמה שירים וסוניטות, שאינם נכללים על נקלה במסגרת כּללית.

אבל אָרכו הדברים ואין לחתום עוד את פּרשת היצירה, שהיא
בעצם תּסיסתה ופריחתה. בּשיר העמוק והצלול “לדברך ייחלתּי”, שנתפּרסם
ב״הדואר״, אומר המשורר לפני קונו: ״כּנורך אני – נגנני! קרואך אני – הנני!״
וברעדת־דת (״כּי אמרתּי: בּי בחרתּ לדברך, עוד לא אָמרתּ") ובתפילת עוז זו
(“שלוף דברך מפּי כחרב ובתקני בּה עם ערב”) אנו רואים אותות נוספים לגילויו
וחיזוקו של כּוח היצירה השירית שלו, ועוד חזון למועד – גם למשורר וגם
למבקר.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40948