שְׁמוּאֵל אַבָּא הוֹרוֹדֶצְקִי



	
	שְׁמוּאֵל אַבָּא הוֹרוֹדֶצְקִי
	







זה ימי דור שלם עומד האיש בּספרותנו ועובד בּה בּאמונה
ובתום, בּאהבה ובחסידות. את החסידות בּחר לו למקצועו ואת
דרך־החסידות – לדרכּו. ושלמות זו, שבּתפיסתו והשגתו, בּהשקפתו ופעולתו,
היא הסגולה היותר יקרה שלו. אין מחיצה בּין היוצר ויצירתו, בּין הבּנאי
ובנינו. אין יחס־חוץ של איש הבּא ממרחקים. מורגשת הכּמיהה הנפשית לנושא. יש
משהו מהאושר הפּנימי של הסופר והחוקר אשר מצא את מבוקשו ותיקונו. יש משהו
מעונג־הקרבה לגדולי־רוח וזכּי־נפש שבּצלם טוב לחסות ובסביבתם טוב
לחיות.

כּי אם דרוש יחס מיוחד לכל הופעה ולכל תּנועה, בּחיי ההווה
כּבחיי העבר שלנו, הרי הוא דרוש פּי־כמה בּנוגע להופעת־פּלא זו ששמה
“חסידות”. פּה הבנה בלבד לא תועיל. פּה הגישה השכלית בּלבד לא תספּיק.
ובאמת לא קל לו למתנגד השלם והנאמן להיות בּאַווירת־החסידות.

מי שרוצה להרגיש ולהבין את החסידות, לתפּוס אותה בּיפיה
ושלמותה, בּגדלותה ועמקותה, מוכרח להיות בּעצמו “חסיד”, כּלומר
שבּעצם־מהותו יהיה קרוב לתפיסת־עולמה של החסידות ולהערצת־האישיות שלה,
לשירתה ולסודיותה, להתלהבותה ודבקותה.

דרך משל: אָדם, שהוא ראציונאלי בּיסוד נפשו ומתנגד בּמובן
היהודי, יכול לראות בּכל תּנועת החסידות איזו תעייה ערפּלית והחלשת יסוד
התּבונה, ירידת הכּח השכלי וחוסר היסוד החזק, הגברי, בּיהדות ההולכת
אַחריה. וביוצריה הגדולים ונפלאים אפשר לו ל“בעל שכל” זה לראות סטייה מן
הדרך הישר של האומה ו“שגעון גדלות” של הוזים וחולמים.

אולם, מי שהוא אימוציונאלי בּיסוד־נפשו וחסיד בּמובן
היהודי, יראה בכל התּנועה הזאת לא תעייה רופסת, אלא התעוררות כּחות־נפש
עמוקים, התלקחות חזון וגילוי הופעות יופי וסוד. החסידות עצמה תהיה לו מקור
עושר־נפש ואושר־רוח, אמצעי של דבקות בּאלהים ובטבע, של אהבה גדולה לאָדם
ולעולם, לחי ולדומם, למושג ולשאינו־מושג. ויחד עם ר' נחמן מבּרצלב, זה
הפּייטן הגדול של החסידות, יכול אָדם כּזה להגיד: “כּשאחד מספר לי צערו אני
מרגיש בּעצמי הצער יותר ממנו, וממש נוטפין ממני הדמים מגודל הצער שאני
מרגיש יותר ממנו”.

וכן הדבר בּיחס ליוצרי החסידות. אָדם חסיד לא יראה בדבריהם
על עצמם “שגעון גדלות”, כּי אם אמונה עמוקה ויוקדת בּתפקיד היחיד, בּכחה של
האישיות, שנתגלה קודם כּל בּהם עצמם. כּל אָדם גדול מאמין בּעצמו, כּל
מנהיג וכל יוצר, כּל אָמן וכל חוזה רואה את עצמו כּגילוי הפּלא האלהי,
כּאַדיר וכנעלה, כּשליט וכמלך, שיכול להחריב עולמות ולבנות חדשים. ואם אָנו
קוראים ושומעים את “שבחי האר”י" או את “שבחי הבּעל־שם־טוב”, מפּי תלמידיהם,
ואת שבחי ר' נחמן מפּי עצמו – שיש בּהם נסים ונפלאות, העוברים את גבול
שכלנו ואמונתנו – חלילה לנו לראות בּהם רק דברי גוזמה והתפּארות של אנשים
מוכּים־בּסנוורים או תועים ומתעים. לא. בּזה מתגלה הצמאון האנושי הגדול
והבּוער לפלא, ליצירה; ולאדנות־החזון שתּנצח את עבדות־המציאות. אם
הבּעל־שם־טוב יכול היה, לפי אמונת העם, להניח חגורו על נהר הדניסטר ולעבור
עליו בּכח ה“אמונה הגדולה”, או להפחיד את השטן בּמידה כזו עד שירא (השטן)
“לנפשו פּן תּגיע העת שיתבּלע מן האָרץ” ועוד כּאלה, או אם ר' נחמן אומר על
עצמו: “אני איש פּלא ונשמתי היא פליאָה גדולה”, או “אני יודע חכמות שאם
הייתי מתחיל לגלות מעט מהחכמות שאני יודע היו יכולים לחיות על ידי התּענוג
של השגת החכמות האלו לבד בּלי שום אכילה ושתיה”, או ש“הספר הקדוש שלו לקוטי
מהר”ן שיצא בעולם הוא אַתחלתּא דגאולה" – מה אָנו רואים בּזה? מצד אחד החשק
הבּוער של העם לראות בּגדלות בּחיריו ומגיניו, ומצד שני – אמונת האָדם
היוצר בּעצמו ובהשפּעתו. אישיות כּבּירה, הרואה את עצמה כּהתחלה חדשה של
העולם והחיים, ולפיכך גם אַחראית מאד לא רק לעצמה, כּי אם גם לכל החסידים,
לכל המאמינים, לכל האַחים. נשמה העוברת על גדותיה ורוצה תמיד להתחדש ולחדש.
לחיות ולהחיות – את כּל כּחות הגוף והנפש בּאָדם היחיד ובעם כּולו, כּי
“מכּל הדברים צועק כּבוד השי”ת".

לכן לא יפּלא מדוע גדלה כל־כּך השפּעתה של החסידות לא רק
על הדורות שלפנינו, כּי אם גם על רבּים מדורנו אָנו. והספרות העברית שתתה
ורוותה לא מעט ממעין־חיים זה.

הורודצקי הוא מנאמני החסידות בּספרותנו ובעבודתו המתמדת
והפּוריה יש לא מעט מעבודת הבּנאי שאינו יודע ליאות. בּספריו ובמאמריו
מורגשת תּכנית בּהירה ובריאָה של אַדריכל, הרוצה להקים לנו בּנין נהדר של
המסתּורין הישראלי, אשר המאורות הגדולים שלו יאירו מתּוכו למרחקים. הוא
מבקש ורואה קודם כּל את האישיות הגדולה והיוצרת. הוא נשבּה להוד היחיד,
והנכנס אתּו להיכל־המסתּורין שלנו יזכּה להפּגש עם ארייות, אלה גדולי
הקבּלה והחסידות שדמויותיהן בּוערות בּהכּרתנו בּאש כּוסף.

ומה שמפליא ביותר בּעבודתו היא המנוחה החיצונית והשיטה
המתמדת. לא רבּים מסופרינו, שנכנסו לפרדס זה, יצאו ממנו בּשלום. מי
שנשתּבּשו דרכיו ומי שחסרה לו יכולת אמנותית להשיג את הענין בּשלמותו. וכן
ראינו מספּרים שהורידו את הספּור החסידי למדרגת פולקלור או מעשה פשוט שאין
בּו לא פלא ולא גילוי. מרוב שמוש וממיעוט כּח יצירה נעשו ספּורי החסידים של
כּמה מסופרינו, גם בּעברית וגם בּאידית, “כּנור שמנגנים בּו לצים”.

וכשם שמשוררים בּינונים הבּאים לכתּוב שירי ילדים
“מתיילדים” ומשתּטים, כּך היו נוהגים כּמה ממספּרינו ה“חסידים” להתּמם
ולהתחסד, ללכת בּעינים עצומות אַחר הנוסח המקובּל של “והוא יחיה”. וכל
המאניירה הזאת נעשתה מלאכותית, חיקויית ומשעממת. ואם לא השכּילו הם לסור
מדרך זו בּעוד מועד וברצונם, מהרו הקוראים להסיר לבּם מהם מהכרח. כּי בדבר
אשר נעשה נוסח מאַסנו, בּנוסח אשר נעשה שאבּלונה קצה נפשנו.

זה היה ענשם של מספּרים בּלתּי־מאמינים ולא־אמנים.

הורודצקי, החוקר המאמין, הלך בּדרך הישר וקבּל את
שכרו. הוא תפס את דרך המחקר הנפשי של החסידות ונושאיה. הוא ראָה לפניו עולם
גדול ויפה, של אמונה והתלהבות, של כּחות רעננים ומבריקים, של שירה, ניגון
וריקוד, של אהבת־אל־ואָדם, ויתּן את לבּו להדבק אַף הוא בּעולם־אמונה־ושירה
זה. ודרך האיש היחיד בּא אל תּוכו. אידיאות מופשטות יכולות לפעמים להתעות.
מושגים סתומים ומעורפּלים, שלא תמיד הם מושגים, יכולים לפעמים להשלות את
נפש המבקש. לא כן אישים גדולים ומאירים. הם תּמיד לוקחים את הלב בּסער
חייהם ויסוריהם, בּאש אמונתם והתלהבותם, בּירידותיהם ועליותיהם,
בּמלחמותיהם עם היצרים הרעים – מבּפנים ומבּחוץ. בּהם האידיאה הנעלה
והמופשטת לובשת צורה ומתגלית לנו, ומדריכה אותנו מנוחה ונותנת לנו כּח וחשק
להלחם ולסבּול, ליפּול ולקום. בּהם מתגלה ומתגלם סוד העולם והיצירה. בּהם
אָנו רואים את שכרנו מכּל עמלנו. הם – הכּלים הנפלאים והם גם כּלי־האומנות
הנפלאים לעשות בּהם את הכּלים. הם משכללים את ספר היצירה של העולם על־ידי
שכלול עצמם, הם מעשירים את החיים על־ידי שפעת הצבעים של נפשם ועוצם־הכּח של
חייהם.

הורודצקי הוא לא רק מן המרגישים, כּי אם גם מן המבינים
הגדולים של הענין הזה, ולכן נכונה דרכּו לפניו. בּמקום החפץ להיות יוצר
הסתּפּק בּחפץ להיות בּונה – וחפצו זה עלה בידו. הוא נעשה לחוקר המסתּורין
העברי. וחושו הווֹהליני ורכּותו האוקראינית עמדו לו לשמור על יסוד השירה
שבּמחקר. נשתּמרה בו הלחלוחית הספּורית. בּדברי־המחקר שלו זולף עסיס
החסידות, וזה מוסיף חן ונועם להם.

כּי מלבד הערך הדתי־מוסרי והאנושי־צבּורי של החסידות היה,
ויש לה גם עתּה, ערך אמנותי־ספרותי. גישת ה“צדיקים” לשאלות־החיים־והעולם
היא פילוסופית־ספרותית בּעיקרה ובכתביהם ושבחיהם אָנו מרגישים בּיתר־עוז את
משק כּנפי היצירה האמנותית־ספרותית. וכשסופר בּעל דמיון עז כּר' נחמן
מבּרצלב, שחי לפני 165 שנה, אומר למשל: “אפילו אָדם פּשוט אם יש עצמו על
הספר ומסתּכּל על אותיות התּורה יכול לראות חדשות ונפלאות, דהיינו שעל ידי
הסתּכּלותו היטב היטב על אותיות התּורה יתחילו האותיות להאיר ולהצטרף
בּבחינת אותיות בּולטות ומצטרפות (הפּיזור שלי – מ. ר.) ואזי יראה נפלאות
צרופים חדשים. ויכולין לראות בּהספר מה שבּעל המחבּר לא כוון לזה כלל” –
כּשצדיק זה אומר דברים אלה, אָנו יודעים, כּי לא רק צדיק הוא, כּי אם גם
סופר ואָמן, המרגיש בּרטט המלים ובחיי־הנפש של האותיות, ממש מה שמרגישים
משוררים, מספּרים ומבקרים עתּה, 165 שנה לאַחר מות ר' נחמן.

והורודצקי, שהוא חסיד חוקר וסופר היודע לגשת בּאהבה ובאמת אל תּנועת־הפּליאָה ואַנשי־הפּלא של החסידות, זכּאי לשמוח בּחלקו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40625