יַעְַקֹב מַזֶא"ה



	
	יַעְַקֹב מַזֶא"ה
	







לא בזכות הרבּנות קנה לו מזא“ה את מקומו־כבוד בּחיינו.
סגולות־נפש מיוחדות, מדות נאות של תּלמיד־חכם ובן־תּרבּות, כּשרונות רבּים
ומבורכים – בּאלה נחן מזא”ה והם ששוו על כּל דבריו ומעשיו אור וחן מיוחד.
הוא היה יותר מרב, אַף כּי בחר לו את שביל הזהב של הרבּנות, זו ההנהגה
המתונה והנוחה, היודעת את כּל סתרי־היחסים שבּין אָדם למקום ובין אָדם
לחברו. הרבּנות היתה לו אמצעי נאה וכשר לשם עבודה צבּורית רבּת־ערך
ומלאת־תּוכן.

עשרות בּשנים ישב היהודי הפּקח והטוב הזה בּלב האָרץ,
בּבירת רוסיה העתיקה, מוסקבה – ועינו פקוחה על הכּל מסביבו בּשעה שלבּו
ונפשו שם – בּתחום־המושב עם אחיו בּני־עמו. הוא היה השגריר החשאי – והחביב
– של עם ישראל בּגיטו הרוסי. בּרית כּרת עם אחיו שיהיה יושב בּמוסקבה ושומר
על כּבודם תּמיד. והוא אָמנם שמר את כּבוד ישראל בּאמונה ובכבוד. הוא לא
היה שתּדלן חרד וגלותי, כפי שאָנו מציירים לנו את דמותו הטראגית של העסקן
היהודי בּימי האופל של התּקופה הקודמת. הוא היה איש הכּבוד בּכל עת ובכל
מקום – גם בּימי החשכה של בּית רומאנוב בּרוסיה המשועבּדת וגם בימי ההפכה
והאנדרלמוסיה של הבּולשביות בּרוסיה האדומה. הוא ידע לעמוד בּקומה זקופה
לפני אַדירי הארץ ולדבּר בּגאווה; קולו העב והגרוני, זה קול־ה“בּאַס” – היה
משפּיע.

היה לו נוסח משלו – ולו נאמן היה תּמיד. כּחו היה אתּו.
כּי הרגשת יהדות אמתּית ומקורית היתה לו. חושו חתר הרחק מגבולות ההווה
והגיע למעמקי העבר ונגע בּערפּלי העתיד. בּשעה שעמד לפני זר ועריץ של היום
ומבקש על עמו, היה משווה לנגד עיניו זר ועריץ של העבר, חברו של זה, וממילא
היתה שליחותו נעשית חשובה ויקרה לו – ואולי גם “נעימה”. כּך היו עומדים
גדולינו לפני מאות ואלפים שנה לפני הרשעים הקלאסיים, שזכרם לא ימח
מתּחת שמינו. ומאָז ראָה את עצמו בּאור ההיסטוריה – ומשאו הכּבד הוקל
בּמקצת. ובזה התנחם. הוא ידע, כּי “רבּים קמו עלינו לכלותנו והקדוש בּרוך
הוא הצילנו מידם” – וּודאי יציל גם עתּה.

הוא היה סניגור לשמו, מליץ־יושר לאחיו. ובעבודה זו היה
תמיד, ויהיה תמיד, מן הטראגיות המיוחדת. מצב זה של “אַתּה בחרתּנו” קשה
מנשוא ליחיד שזכה לבת־צחוק ישועית מצד השליט האַכזר. קטנים נכשלים ונלכּדים
בּרשת החיוך החונף; גדולים ובעלי־נפש מבליגים על רגש הבּוז והכּאב
האנושי־הלאומי – ועושים מה שאפשר לשם תּקנת המצב, לשם תּועלת הרבּים
המעונים. מזא“ה היה מאלה שהוציאו את כּל המתוק מ”עז" זה. ומשום כּך הצליח.
מן הגוף הגוץ בּצבּץ מרץ לאין־קץ והקול הבּּטוח והעז הזהיר את החנפים על
הגבורה התּוססת בּפנים.

גדול ועמוק היה עונג השמיעה לדבריו בּכל צורה – בּנאומיו
החטובים והוודאיים, בּויכּוחיו החריפים והחותכים וכן בּשיחותיו הפּקחות
והרעננות. טוב היה לראות את היהודי המגושם־בּמקצת, בעל העינים הבּולטות,
יושב בּעומק כּורסתו ומשיח בּעונג – ואַתּה שומע בּעונג – אל כּל הענינים
הקרובים ללבּך.

כּפרנס־צבּור טוב היו כל עניני הכּלל לנגד עיניו; הוא ידע
על הכּל ואת אהבתו נתן לכּל. ובכל הופעה חדשה בּקש את היסוד הכּללי,
המאַחד. הוא כּאילו הרגיש בּפקעת המצטנפת ובחוטים המסתּבּכים ורצה להתּער
את הסבך, למצוא את הקשר. הוא עמד בּראש הקהלה, ולא במובן המצומצם והרשמי,
ידו נצחה על כּל הענינים של הצבּור היהודי בּמוסקבה בּשעה שעינו ודעתּו
נתונות למצב העם בּרוסיה, הוא – בּראש “חובבי שפת עבר” ואַחר כּך –
“תּרבּות”; הוא – בּמיסדי “הבּימה” המהוללה והוא – בּמיסדי גן־הילדים העברי
הראשון בּמוסקבה. ובין מעשה למעשה – השתּדלות קטנה לטובת פּלוני, המלצה
כלשהי לטובת אַלמוני. הענינים רבּים, הצרות הולכות וגדולות, ונחת אָין.
השלטון הישן נופל – זה שאותו ידע על כּל נפתּוליו וקמטיו. בּמשך עשרים וחמש
שנים רב לעדת ישראל בּמוסקבה הרומאנובית – הוא יודע את כּל חולשותיו של
השלטון ואף שם, בּספירות, יודעים לכבּדהו ולהטות אוזן לדבריו – והנה מהפּכה
וחג וצהלת־עם. מתעוררים היהודים וקמים לעבודה צבּורית גלויה ופורחת. ומזא“ה
– בּראש העבודה והתּנועה. החג – חגו. הוא שידע לטפּח בּצער ויסורי־אין־קץ
את המרכּז היהודי הקטן, הרחוק והזר בּמוסקבה “הקדושה”. הוא שהרעיף את
דברי־התּחיה־העברית הראשונים על אַדמת עיר הקודש של הרוסים, עיר הקרימל
והפּעמונים המצלצלים מעל המסגדים “אַרבּעים פּי־אַרבּעים”
(“סאָראָק־סאָראָקאָוויך”) ועתּה – עולם מתחדש עליו ומתּוך התלהבות ואמונה
מתחדש המרכּז והצבּור, שפּרחו אָז בּמוסקבה. מזא”ה חי בהם והחיה
אותם.

אולם לא אָרכו הימים ומהפּכה באָה על המהפּכה – והכּל נהפך
על פּיו. שוב מעשי אלמות וכפיה ומלחמת־אַחים ושפיכת־דמים ותאות־נקם – הבריק
להט החרב של הריבולוציה! המרכּז היהודי הולך וחרב. הדרכים אבלות שוב.
האורות דועכים וכבים. שקעה שמשה של הדימוקראטיה: תּקופת הבּולשביות בּאָה.
ושוב צריך לעמוד על המשמר, לבקש על הנפש. לבקש על הגוף ולבקש על
הנפש. כּולנו יודעים מה הביאָה אתּה הבּולשביות לנו. נוסף על ההרס
החמרי בּאו הרדיפות הקשות, רדיפות־אימה על היהודים בּתור בּורגנים ונגזרה
גזירת חורבּן על הרוח. כּאן העמד העסקן־הסניגור המנוסה לפני נסיון חדש, קשה
שבעתים מאלה שקדמו לו – הרדיפות מבּפנים, מצד אַנשי ה“ייבסקציה” – חברינו
מתּמול.

וגם הפּעם עמד בּנסיון, עד כּמה שפשר בּכלל לעמוד בּפני
עריצים ומהרסים פּנימיים. רוב העסקנים נלאו נשוא את כּובד המלחמה עם האויב
העז והחצוף ואחד־אחד עזבו את מוסקבה ושאָר הערים – והעם נתיתּם עוד יותר.
מזא“ה נשאַר על משמרתּו עד יומו האַחרון ועשה את עבודתו בּאמונה, בּמסירות
ובכּבוד. הוא מצא את דרך ה”שתּדלנות" החדשה, תּפס את ה“נוסח” החדש ואַף כּי
רב היה, ומכּיון שרב – “קונטר־ריבולוציונר” לא אָבדה השפּעתו גם בּימים
אלה, ואם הוצל משהו מן ההפכה הרבּה מבּפנים. ונסיונו הרב בּמשפט בּייליס
ונצחונו על פּראנייטיס למדוהו וחזקוהו בּמלחמתּו עם ה“ייבסקים” אלה –
ערומים וציניים יותר. הם לא נתנו לו אַף פַּעם את היכולת להופיע בּכל הדרו,
כּשם שנתן לו השלטון בּימי ניקולאי בּמשפט בּייליס. אָז העמיד השלטון את
עצמו למשפּט – בּעוורונו הרב – ואת מזא"ה, המתווכּח בּפומבּי עם פּראנייטיס
ושאר־מורדי־אור מימי הבּינים, העלו שלא בּמתכּוון לגובה־לא־ישוער. העריצים
האדומים לא נתנו לו הזדמנות כּזו, כּי יותר מדי ידעו כחה של התנגשות
כְזאת.

לא זכה עסקן ותיק זה לראות בּנחמה. אַף בּשורת הרגע של
בּאלפור הגיעה לרוסיה מבּעד לערפּלי־נזירות ואפלת־יאוש. לא טעמו מטעם
הבּשורה האַחים הנדחים והמנודים בּצפון הקר. ארץ־ישראל רחקה, רחקה. והעברית
אף היא רחקה ועלתה. בּאַוירה של גזירות, שנאָה, ארס־הרס עברו ימיו של
היהודי היקר והנלבּב – ובמדבּר זר זה יצאָה נשמתו לאַחר שכּבה אור עיניו.
הרעב הקדים והתחיל אוכל את הגוף הבּריא והמוצק. אור העינים כּבה – ואַחריו
גם האור הפּנימי, עד שיצאָה הנשמה בּטהרה – ובבדידות. ומותו הכריז על דור
ההולך ושוקע, על הוי ההול וכלה.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40980