אברהם שׁלום יְהוּדָה,  אִישׁ הַמִּזְרָח



	
	אברהם שׁלום יְהוּדָה, אִישׁ הַמִּזְרָח
	







א

פּרופ' א. ש. יהודה, הוא חוקר מזרח בּעל שיעור־קומה,
ואיש מזרח שהוד הרומאנטיות חופף עליו. בתוך דמותו מתאחדים המזרחן
והמזרחי, או בּלשון לעז: האוריינאליסט והאוריינטאלי.

הוא בּן למשפחה מיוחסת, שמוצאָה מבּגדד ושפּארותיה יצאו
ונתפּשטו עד למרחקי הודו, מקום שם נאחזו ונתלכדו בסנסני משפּחת־ששון
המהוללת. וסגולות־הקדם – קדם בּמשמעותו הכּפולה, היא השלמה: קדמוניות ומזרח
– סגולות אלה הן שעשוהו להופעה מיוחדת בּמינה בעולמנו. נדמה הוא בעיננו
לשליח ומבשר של אַחים אובדים בּארצות רחוקות, המאַחה קרעים ומאֹחד שברים.
ולא לחינם נעשה הספרדי הזה לאחד מבּני המשפחה האַשכּנזית שלנו.

כאביו “חכם בּנימין”, כּפי שנקרא בפי היהודים הבּבלים
בּירושלים, אשר עזר להם לאַשכּנזים בּבנין בתּי־הכנסת “בּית יעקב” שעל
חורבת רבּי יהודה הנשיא ו“תפארת ישראל” של החסידים, והתחתן עם האַשכּנזים,
כן גם בּנו אַברהם שלום הרס עד היסוד את המחיצה בין הספרדיות ובין
האַשכּנזיות ונעשה סופר וחוקר לבני־ישראל בּאשר הם שם – בּלשונם
העתּיקה־החדשה, בּלשון עברם־ועתידם.

כּן נעשה בּן־בּבל זה אחד מבּני־ציון היקרים, יליד ירושלים
וחניכה, אשר יצא למרחבי־עולם – לספרד, לגרמניה, לשווייצאריה, לאנגליה
ולאמריקה – להפיץ דעת קדם ויהדות בין בּני־תרבּות חובבי־תורה
וצמאי־דעת.

עוד בּהיותו עלם הוציא ספר לא־גדול ומעניין: “קדמוניות
הערבים”, ואחר זה כתב מאמר על “נדבי וגבּורי ערב”, וכן תרגם תרגום חופשי
שירי עוז וגבורה משל גבּורי ערב בשם “קול ערבי במדבר” ושירי־אהבה ערבים
בּשם “כּינור ערבי בלילה” (ספר אשר אָבד ואיננו). ומאָז היה תמיד נאמן
ל“ערביותו”, כי מילדותו ספג לתוכו את דעת התּרבּות
והלשון העברית, ואת חסדן ועשרן של אלה לא שכח. מבּחינה זו הוא ממשיך את
מסורת משוררינו וחכמינו מימי־הבּיניים שהעברית והערבית נשתּכּנו בשלום
בּתוך נפשם, ונעשו שותּפות שוות־כּמעט בחייהם וביצירותיהם. ההבדל הוא,
שאבותינו הגדולים – ר' סעדיה גאון, ר' משה בּן מיימון, ר' שלמה אבן־גבירול,
ר' יהודה הלוי וחבריהם – כּתבו גם עברית גם ערבית, ואילו נינם ונכדם אברהם
שלום יהודה כּותב עברית בּלא ערבית, ותחת זה הוא משתּמש בּשפות ה“ערביות”
של ימינו: אנגלית וגרמנית.

מעניין הדבר, שבּספרות הערבית מושכת אותו ה“אגדה” שלה יותר
מן ה“הלכה” שבּה. הוא נמשך אַחרי השירה האפּית והלירית, אַחרי שירי עוז
וגבורה, שירי מלחמה ונקמה, שירת הערבי במדבּר, הוא האָדם החפשי, הדוהר
על סוסו ומקשקש את נשקו, הבּז לחיים ועורג למוות, מות גבּורים.

תּרגומיו החפשיים מאותם השירים לא רק מגלים לנו את אופיים
של המשוררים־הגבּורים מבּני ערב, כּי אם גם את אופיו של המתרגם־החוקר
מבּני־עבר. יהודה מופיע כאן כּאיש־השירה, המבקש את אור החזון
בּחיי־המציאות, והעושה את עצמו שותף לאותו עולם פּלאי ורחוק, אשר בּו חיו
נודדי־המדבּר בּימים מקדם ושבּו חיים צאצאיהם בימינו.

בּמכתּבו המעניין לשאול טשרניחובסקי מלפני חמשים שנה,
לאַחר ששב מן הקונגרס הראשון בּבּאזל, אנו מוצאים דברי־הערכה, המצטרפים
למסה תמציתית, על השירה והמשוררים הערבים. בּמסה זו, הגלומה במכתּב, אָנו
רואים ידיעה רבּה והבנה עמוקה בשירה הערבית, וגם אַהבה והערצה ליוצריה. הוא
מבקש ומוצא בה את הרגשנות ואת הדמיוניות. בּכל דבר מוצאים המשוררים הערבים
“רגש ותנועה וחיים. כּל היקום, חי, עושה, פּועל, מדבּר, מתווכּח ונלחם. ולא
רק האָדם והחיות מדבּרים ומתווכּחים, כּי אם גם הצמחים”. הם כּעברים שמו
דברים בּפי הצמחים. יותם בּן ירובּעל ששם משלו בּפי העצים ושלמה שדיבּר על
העצים מן הארז אשר בּלבנון ועד האזוב אשר בּקיר היו המורים והמעוררים של
המשוררים הערבים. ובדבּר יהודה על שירת־הטבע של בּני־ישמעאל נשמע דברי
מבקר־משורר, המתמזג עם החומר שלו ונעשה שותּף למעשי־יצירה.

הוא מנתּח את היצירה האפּית והיצירה הלירית של משוררי־ערב
ומבדיל בּין משורר הערבה הערבית ובין משורר התּרבּות הערבית בּספרד,
בּתקופת הזהב שלה. משורר המדבּר שחי על חרבּו והתהלל בּגבורתו שר שירי עוז
וגבורה, שירי רעם ורעש, שירי נקמה ודם, ואילו משוררי העיר הספרדית ידעו
לשיר בּנעימות וברוך על הטבע היפה והענוג, על חמודות האַהבה העדינה ועל
ריח־הניחוח של הפרח כּעל קול־הזמרה של הזמיר. דהרת הסוסים ושעטתם, קשקוש
השריונים, צלצול החרבות ולפּידי החניתות – אלה מלהיבים את גיבּורי הישימון
ומרתּיחים את דמם החם, הפּורץ לשיר שיר הקרב והנצחון ואילו משוררי גראנדה
ושיביליה הולכים אחרי קול שיח השדה, והמיית הנהר, ונפנוף הענפים, ורשרוש
העלים, וכסופי האהבה, וקסמי היופי.

האוריינטאליסטן האוריינטאלי מטיף למזרחיות, לערביות
ולטבעיות קדמונית. וממכתּבו של טשרניחובסקי אליו, לאַחר שקרא את “נדיבי
וגבּורי ערב” שלו, אָנו רואים שהמשורר הצעיר נתרשם לא־מעט מעוז השירה
הערבית, ומי יודע אם לא השפּיעו גם שירים אלה על שיריו, שאָנו מרגישים בּהם
עוז וחייל.

ואם ה“ערביות” של יהודה עשתה אותו מומחה בּעניני התּרבּות
והלשון של הערבים, והשפּעתן עלינו, עשתה אותו “ספרדיותו” לבן־בּית
ומורה־דרך בּחיי התרבּות והיצירה העברית בּספרד.

יש בּספרו “עבר וערב” מדור מיוחד, הקרוי: “על אַדמת ספרד
הערבית”, ובו דברים מאַלפים על: שירת ישראל בּשפת ישמעאל בּארץ ספרד,
אשר בּהם יעמוד על יצירת משוררים מבּני ישראל שכּתבו דבריהם ערבית (והם:
אַברהם אבן אל־פּאכאר, המשוררת קסמונה בת ישמעאל היהודי, ר' חסדי בּן יוסף
בּן חסדי, ואחרים) ומסה על “בּית הכּנסת של ר' שמואל הלוי בטולדו
וכתבותיו”. בּדברים אלה הוא נותן פּרק מלא־ענין לתולדות התּרבּות העברית
בּספרד והשפּעת הסביבה על חיינו.

בּדרך־חקירה זו הוא הולך גם בּשני מחקריו על “ר' סעדיה
גאון והסביבה הערבית” ו“ר' סעדיה גאון והסכּנה הקראית לאור הסביבה הערבית”.
כּאן עומדת לו זכות ידיעתו הרבּה בּתּרבּות הערבית – לחדור לפני ולפנים של
הופעות תּרבּותיות־ספרותיות ולגלות את הגורמים והמשפּיעים החברתיים־רוחניים
ליצירת ערכי־אומה ולגיבּוש דמויות היסטוריות. אָנו רואים חוקר העומד על־יד
המעיין ושואב ממעמקים פניני־דעת וזהרורי אור, המאירים מקומות־אופל בּתולדות
הרוח שלנו.





בּ

יהודה, איש הקדם, שהתעמק בּחקר תּרבּות־ישראל העתּיקה
ושקנה לו ידיעה עמוקה בלשונות־המזרח, הפליג בּדרכּו הרחוקה והקוסמת עד
שהגיע לחוף־החופים של כּל חוקרי ־קדמוניות – לחוף־היעוד של התּנ''ך.

הוא אחד מחוקרי־המקרא החשובים שלנו, אַף כּי לא מעטים הם
משיגיו ומבקריו. אַך אם משנתו מתקבּלת על רבּים ואם היא מתקבּלת על מעטים,
אין ערכּה התּרבּותי־לאומי מוטל בּספק.

קודם כּל חשובה בקרתו המקראית מצד הפּרצים שהיא מגלה בחומת בּקורת־המקרא, שנוצרה בעיקרה על־ידי החוקרים הנוצרים.

אחד הליקויים היסודיים של אותם מבקרי־המקרא הוא, שלא
הכּירו, רובּם אם לא כולם, את התנ"ך במקורו, ואם ידעו קצת עברית הרי היתה
זו ידיעה של “קצת”, שטחית ורעועה, שאין בּה כדי להבטיח להם לחוקרים הליכה
ישרה בדרך החתחתּים־והמעקשים, שרבּים נכשלים ונופלים בּה.

מבּחינה זו, בּחינת הלשון, ידו של החוקר העברי תמיד על
העליונה, אם גם מידת מדעיותו אינה גדולה ועמוקה כמידת המדעיות של החוקר
הנוצרי. החוקר העברי ולא היהודי, יודע את סגולותיה וסודותיה של הלשון
העברית, ואפילו את המקומות הסתומים ביותר אשר בּספר הספרים, אלה שנסתּמה
משמעותם מחמת טעויות־סופרים ושיבּושי־ניקוד והחלפת אותיות ושינויי־מקום של
פּרקים ופסוקים, שנעקרו ממקומם וניטעו שלא במקומם. אפילו את המקומות
הנסתּרים האלה יכול הוא לא־פעם להאיר בּאור־הבּרק של ההבנה האינטואיטיבית,
הבּאָה מתּוך הבּינה הטבעית בּלשון והדביקות הנפשית בּמקור־הדברים, שהיא
נחלת־אָבות ומורשת־דורות.

ואילו החוקר הנוצרי, אפילו זה שאין לו כל פּניות לאומיות
או גזעיות ושאין בּו אפילו אבק אַנטישמיות (מקרה נדיר מאד), הוא לא פעם
חסר־כּוח וחסר־ישע בּבואו לבנות את בּניניו על יסוד ידיעה רופפת של
לשון־התּנ''ך. מטעם זה הוא נדחק לא־פעם לתוך מיצר שאין לצאת ממנו אלא
על־ידי הערמות שכליות והמצאות דמיוניות, הקורעות את ספר־הספרים לקרעים
ועושים דברי־אמת פלסתר.

בּבקרתו נגד מבקרי־המקרא הנוצרים מופיע יהודה כּמקנא קנאת
ה' צבאות על הפּירושים הדחוקים ועל ההסבּרות המסרסות שלהם. הוא רואה את
הזרים נכנסים אל הקודש ומכניסים בּו מן החול שלהם, מן הרוח הזרה והעבודה
הזרה שלהם. ואחרי שהוא עובר על כּל התּיקונים אשר עשו ועל כּל השינויים אשר
הציעו מתגלה לו “שהנוסח החדש המתוקן – אינו עברי כלל, אלא מעין תּרגום
מקולקל והמעוות משפות זרות ושונות מן הקצה אל הקצה – מהעברית שלנו,
שאנחנו ירשנו מאבותינו, מימי משה ועד הנה!” ישעיהו הוא תרגום גרוע מגרמנית,
איוב כּתוב מן עברית שחציה אַנגלית וחציה הולאנדית, הכּל לפי המבקר
ומבאר.

ואַחר שהלשון נעקרה ממקומה וניתּן צבע אַחר לדברים, שולחה
יד גם בתוכן ובנשמה של עצם היצירה הנצחית של העם. “סיפּורי האָבות הוצגו
כסיפּורים בּדויים ואגדות בּדויות והזיות שאין להן שחר. בּכלל לא היה
אַברהם בּנמצא, יצחק ויעקב וראובן ושמעון וכל אחיהם לא היו שמות של אנשים
ממש, אלא שמות כּוללים לשבטים שלמים בּזמנים שונים ובמקומות שונים. משה,
כמובן, היא דמות של אָדם שאולי חי באיזה זמן מן הזמנים, אבל לא חיבּר
את התּורה ולא ידע את התּורה, ותקופת־ישראל בּמצרים היא אגדה שקישטו אותה
בכל מיני ''מעשיות” ופרטים בּזמן מאוחר הרבּה לתכלית ידועה ומטרה מסוימה.
להמציא הסטוריה לעם שלא היה אָז ולא נברא עוד, אלא היה ערב־רב של נודדים
ופראים־למחצה"…ועוד כּיוצא באלה.

כּל הדברים ידועים ואין צורך לחזור עליהם ולהיכּנס בוויכּוח עליהם בּפעם המאָה ואחת.

יהודה, החוקר העברי הלאומי, נלחם פּה לא רק את מלחמתּו
הוא, מלחמת דעותיו ואמונתו, כּי אם גם את מלחמת דורנו, דור התּחייה המתאמץ
להחזיר את הכּבוד הלאומי למקצוע בקורת המקרא.

בּמאמרו על ספר “משה” לפרויד הוא לא רק סותר בּלי רחמים את
כּל בּנינו של חוקר־הפּסיכואנאליזה, שהיה גדול בּמקצוע שלו וקטן בּמקצוע
הזה, כי־אם גם מרים חרבּו הנוקמת על כּל אותם בּנאי־האליל של בּקורת־המקרא
הקיצונית, שיותר משיש בּה בניית־אמת של מדע חוקר ובודק, יש בּה ספיקולאציה
של בּעלי־דמיון, אשר הלכו שבי לפני להטי־מדע וקסמי־עבר.

אבל הוא אינו מסתּפּק בּתפקיד השלילי הזה, לקדש מלחמה על
מבקרים זרים ולהכחיש את אמתּות הנחותיהם ומסקנותיהם. בספרו הגדול, שהופיע
קודם בלּשון הגרמנית ואַחר כּך בּלשון האַנגלית בּשם: The Language
of the Pentateuch in its Relation to The Egyptian, כבספרו הפּופּולארי: Accuracy of the Bible Theהוא בונה בנין משלו, שיש בּו משום חידוש, אשר עורר הרבּה ענין וגם בּקורת לא־מעטה.

בּדרך חקירתו הבּלשנית ועיונו באָפני ההשפּעה של הסביבה על
העמים ותרבּויותיהם בּא לכלל דעה שהלשון העברית הגיעה למדרגת שפה ספרותית
ולמעלת יצירה במצרים, תּחת השפּעת השפה המצרית, ו“היוצר האמתּי של
השפה המשוכללת כמו שהיא בתורה היה משה עצמו”.

מתּוך האָרת התּהליכים בּגידולן והתפּתּחותן של לשונות

לאומיות שונות הוא עוקב אַחר גלגוליה של לשון העברים מארם־נהרים שבּאו
לכנען, ומשם למצרים וחותר לגלות את דרך חייהם של גרי־מצרים בּתוך סביבתם,
כּשהם שומרים על לשונם ומעשירים אותה בּביטויים, ניבים ומושגים מהלשון
המצרית העשירה. כּי זו היתה דרכּם של העברים מאָז מעולם. הם היו נודדים
מארץ לארץ ומעם לעם אחר, ובכל מקום ידעו גם לשמור על ארח־חייהם ואמנתם, על
לשונם ותרבּותם וגם לקבּל אוצרות־רוח וסגולות־לשון משכניהם, לקבּלם ולסגלם
לרוחם, לאופיים, ללשונם. וככל שתּגדל ותעשר התּרבּות הסובבת אותם, כּן
תּגדל ותעשר התּרבּות המקורית, שאינה רוצה להיטמע ולהיבּלע ולעבור מן
העולם, והיא מאמצת את כּוחות־הפּנים של האומה ליצור ולהתעשר, מבּית
ומחוץ.

וכן היה הדבר בּמצרים.

מאות בּשנים ישבו בני ישראל שם. לפי המסופר בּתורה: שלושים
שנה ואַרבע מאות שנה. והם ישבו ב“טריטוריה” שלהם: בּארץ גושן, ונהגו לפי
מנהגיהם המיוחדים, “כּי לא יוכלון המצרים לאכול את העברים לחם” והם עבדו
לאלוהיהם והיו להם חיי עדה משלהם וזקנים משלהם. הרי שהיו עם בּתוך עם, ואת
תרבּותם שמרו ואת לשונם טיפּחו, אַף כּי קיבּלו הרבּה מנהגים מן המצרים,
ובהם גם מנהג חניטת המתים, והרבּה סגולות תּרבּות ודרכי לשון.

אבל את כל ההשפּעות האלה הכניסו לתוך־תּוכם של חייהם
וייהודם ויעשום לחלקים אורגאניים של תּרבּותם. וחלקים רבּים מן התּורה,
בּיחוד סיפּור יוסף בּמצרים, נכתּבו, לפי דעת יהודה, בּמצרים על־ידי מי
שידע והכּיר יפה את כל ארחות החיים שם ודרכי הלשון של העם והאָרץ.

הוא בונה את בּניינו זה על יסוד “בּלשונות־ההשוואָה” של
שתי הלשונות, המצרית והעברית. ואם מן הצד ההיסטורי־תרבּותי,
ארכיאולוגי־מדעי הרי זה ענין להכרעת בּעלי־מקצוע מומחים, הרי מן הבּחינה
הלשונית־העברית יש פּה אוצר בּלום של ידיעות מפליאות וגילויים שובי־לב
לאָדם העברי. פּסוקים סתומים ומופלאים, בּיטויים מוקשים ומעורפּלים, מלים
זרות ובלתּי־מובנות מואָרים פּה באור חדש. הסתום נעשה גלוי והרחוק נעשה
קרוב.

“צפנת פּענח” ו“אברך” “צוהר” ו“קנים”, “מצרים” ו“יאור”
“חרטומים” ו“תועבה”, “מצות” ו“משארת”, “סלי חורי” ו“עין האָרץ” ורבּים
אחרים, הידועים לנו מימי הילדות ידיעה ראשונה וטבעית, מופיעים פה
בּאור־בּיאורם החדש בּסביבתם המצרית ובשורש לשונם המצרית.

כּי חקירה זו, המיוסדת על הבּלשנות, אינה מצטמצמת בּביאורי
מילים וניבים בּלבד. מתּוכה עולה אור על כּל החיים בּמצרים ועל דרכי
התּרבּות העתּיקה. והדברים נוגעים בּיסוד־היסודות של הכּרתנו
הלאומית־היסטורית.

לא לחינם תּופסת פּרשת־מצרים, ולא רק יציאַת־מצרים, מקום
חשוב וגדול כּל־כּך בּחיינו. שם נתהוותה אומתנו, שם טעמה את טעם העבדות. שם
נולד וגדל גואלה ונביאָה, אָביה־מחוקקה. שם נתחולל מעשה־הגאולה הראשון,
ומשם החל המסע הגדול של העם לקראת ארצו וחירותו, לקראת גורלו ויעודו, כּעם
מופלא ומיוחד במינו.

ואפשר שמשום כּך נמשך לשם גם החוקר הרומאנטי, איש־הקדם,
אַברהם שלום יהודה, ובחושו המזרחי ובכוחו הבּלשני גילה שם את מקור גדולתה
ותפאַרתּה של הלשון העברית, אשר בּה נוצרה תרבּותנו ובה ניתּנה תורתנו
לעולם.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40306