סְטִיפֶן וַיְז



	
	סְטִיפֶן וַיְז
	







א

השם הראשון “סטיפאן” מוזר קצת לאוזן העברית, אַך השם השני “ווייז” קרוב ומובן לנו מאד והוא המאפיל על הראשון – ומנצחו.

ומדי ידובּר בּווייז יקום לנגד העינים איש יהודי גדול,
סוער ומסעיר, נלהב ומלהיב, הבּוער מאהבה לעמו ולקניניו; אחד מן
הטובים.

לפי מוצאו ועל־פּי חנוכו איש המערב הוא – אבל בעבודת חייו ובנטית רוחו הוא בּמזרח.

מהונגריה בא לאַמריקה – ולא למתורגמת – וכל נחלי־חייו היו
צריכים “על־פּי השכל” ללכת אל הים הגדול של הריפורמה וההתבּוללות, אבל
בּגורלו נתגלה שכל אַחר, יותר נעלה, והוא הוליכו בדרך־החיים־והאמת של
העם.

עם היותו רב, ורב ריפורמי, לא עשה למטרת חייו את היהדות
המופשטת שאינה נתפּסת ואינה מתגבּשת, אלא את היהודים החיים והסובלים,
הנלחמים על קיומם ונצחונם.

עם היותו דבּרן, ודבּרן ממדרגה ראשונה, לא הסתּפּק
בּמתּנתו זו שמעטות כּמותה, ונעשה דבּר לישראל שכּחו והשפּעתו ניכּרים
ומורגשים בּכל מקום.

ועם היותו מערבי – לפי מוצאו וחנוכו – לא הלך בּדרך הסלולה
והנוחה של בּני המערב שלנו – הקרויים “יאַהודים” – אלא דבק בּציונות
וברעיון הלאומי־דימוקראטי ונעשה אחד מראשי המייסדים והבּונים של ההסתּדרות
הציונית, וממילא גם אחד מטובי המנהיגים והמורים של המוני היהודים.

כּח דינאמי רב יש בּו בּזה האיש ווייז ודברים קטנים אינם יכולים לרוות צמאונו.

ואלמלי היה משורר, מי יודע אם לא כשמעונוביץ היה אומר על עצמו:

גדול ועצום הוא עשרי

ואיפה לפזרו לא אדע.

כי רענן ומזוכךְ לשדי

ואין לי למי להנחילו.






בּ


הקו היותר קוסם שבּתכונתו – הוא זה השפע המתפּרץ, הוא זה
הכּח השואג שבּו, הוא זה החשק לקרב. בּשעת־שלום אין שלום בּנפשו ואין שלוו
ברוחו. להסכּים ולהשקיט – זו דרך הפּשרנים והבּינונים, דרך היראים
והעייפים, ובקהל אלה לא יחד כּבודו.

הוא איש־המלחמה ורק בּשעת הקרב תּתלקח בּו אשו ותתעורר גבורתו.

הוא איש הסערה ורק בּשעת התנגשות כּחות ורצונות ימצא ביטוי למהותו ומוצא לכחותיו.

ובחיים ה“בּעל־בּיתיים” של יהדות־אַמריקה, אשר צורתם עוד
רופסת כּל־כּך ודעת היחידים, בּיחוד העשירים, חזקה כל־כּך, בּחיים אלה
שיראָתם גדולה מאהבתם והצביעות הציבּורית היא מידה כמעט־הכרחית לכל עסקן
ודבּרן – היה מן הבּרכה והחידוש בּהתקפותיו המסעירות של ווייז.

והוא לא חת מפּני גדולים ואַדירים. כּי רבּי זה אינו מכבּד, כּנראה, עשירים.

לפיכך אינו מקובּל על לב ה“יאַהודים” ומנהיגיהם. הם רואים
בּו פּורץ גדר בּחומת האַריסטוקראטיה – או ה“גבירוקראטיה” – היהודית. כּי –
הם אינם רגילים לדבּר בּקול רם כּזה ובלשון עזה כזו. הם אינם רגילים לשאת
מדבּרותיהם בּאָזני עם ועדה ולבקש הסכּמות מן ההמונים. הם מתייחדים
ומתבּדלים, ואם יש ויצאו פעם אל העם – יעשו אתּו חסד, יזכּוהו במתּנת־חנם
ויראו את עצמם כּאנשים צדיקים שנכנסו לפנים משורת הדין.

ונגד התעלות כּזו והתייהרות כּזו נלחם ווייז בּכל כּחו ו“שאגת־האַריה” שלו.

נגד הקבוצה הקטנה והגאה, המתרכּזת מסביב ל“דזשוינט” והועד
היהודי־אַמריקאי, זו שלשמה נוצרה “הסוכנות היהודית” ושלבּה בּל־עמה, זו
הנמשכת בּסתר להתיישבות היהודים בּרוסיה והמתנגדת לכל צורה של מלחמה עממית
גלויה – נגד “קבוצת־עליונים” זו נלחם מלחמה עזה, גם בּימים הטובים כּשהגדול
והנעלה בהם, לואי מארשאל, עוד חי ופעל.

הרבּה בקרו אותו, וגם סבלו, על מלחמתּו עם זה האיש המורם
מעם – אבל מי שהעמיק ראות אָז, ומי שמסתּכּל בּחזיון זה עתּה, לאַחר כּמה
שנים, יבין וירגיש כּמה הגיון וצורך היו במלחמה זו.

שני עולמות, זרים ורחוקים, היו אלה ואי־אפשר היה להם שלא להתנגש.

האחד היה סטאטיקה, השני – דינאמיקה. האחד היה
אציל־האַריסטוקראטיה והשני – אציל־הדימוקראטיה. האחד – בּא־כח היהדות
השמרנית־מתבּוללת־שתּדלנית – אַף כּי הוא עצמו, השליח, היה גדול ויהודי
מקורי יותר משולחיו, והשני – בּא־כח היהדות המתעוררת־לאומית־עממית.

הראשון היה כל ימיו “לא־ציוני” שלשמו נוצרה ה“סוכנות”. למען יוכל להכּנס בּה.

השני היה כל ימיו ציוני שבּנה ובצר והגבּיר את כּחה והשפּעתה של ההסתּדרות הציונית.

הראשון היה אבי הועד היהודי־אַמריקאי.

השני היה אבי הקונגרס היהודי־אַמריקאי.

ואַחרי כל אלה – היוכלו לחיות בּשלום? היכול ווייז שלא להלחם בּמארשאל?

מובן, שפּה היה גם משהו ממלחמת האישים על כּתר־המנהיגות –
אבל רק בּאותה מידה, טבעית למדי ומובנת למדי, שאידיאות ושאיפות מתגלות
ומתגבּשות בּאישים, הנושאים את הרעיונות.

פּלפּלת זו, של האישיות, אינה גורעת, אלא מוסיפה טעם וחריפות למלחמת־הדעות בּציבּור.





ג

גולת הכּותרת של סגולותיו וכשרונותיו היא מתּנת־הנאום בּה חונן.

הוא – הגדול שבּנואמינו, ולא רק בּאַמריקה.

הפּנים והחוץ התאַחדו בו ועשוהו לדמות מוצקה וסלעית של דבּר־דבּרן בּחסד־עליון.

“מכּף רגלו ועד ראשו” כּולו נואם. מבנה גוו, הדרת פּניו,
רעמת־שערו, תּנועות ידיו, חיתּוך־לשונו וחוסן־קולו – כל אלה באים לעזרתו
בּשעה הנכונה ובקצב הנכסף לכל נואם ונותנים משקל לדבריו ויופי
לצורתם.

אלה המתייחסים אליו בּפכּחון רואים בּכל אלה
מסגולות־השחקן. אַך כּלום אפשר לראות את זה כּחסרון? כּלום אין קשר פּנימי
וקרבת משפּחה בּין הנואם והמשחק?

גם זה וגם זה עומדים על הבּמה ופונים אל הקהל. ושניהם
כּאחד רוצים לקנות את לבּו, לשבּות את דמיונו, לקשרו בּעבותות אהבה והערצה,
לעשות בּו כּיוצר בּחמרו, להדבּירו ולכבשו.

המשחק מציג דברי אחרים – הם הסופרים – בּמסגרת הדראמה,
או הקומדיה, הספרותית, והנואם מייצג את דברי־עצמו על שטח כּל החיים
בּמסגרת הנאום והדרשה.

הראשון הוא מפרש הלב של היוצר הספרותי.

השני הוא מפרש הלב של היוצר הקיבּוצי – הדור או הסביבה.


הראשון בּא בּשם האסתּיטיקה.

השני – בּשם האתּיקה.



הראשון – לשם היחיד.



השני – לשם הרבּים.


אולם גם זה וגם זה – אנשים־אַחים הם ואָב אחד יצרם. הוא
החשק הבּוער לתת בּיטוי תמציתי וצורה חטובה למהלך־הנפש של הפּרט והכּלל, של
היחיד והציבּור.

ואם יאמר על אחד נואם ששחקן גדול הוא – שבח גדול ניתּן לו.

ואמנות־הנאום של סטיפאן ווייז היא מלאכת־מחשבת, שרק מעטים זוכים לה.

קול ה“בּאַס” שלו, העמוק והחסון, מתאים לו ולדבריו, שהם
בּצורת חיטוב ולא בצורת ציור. יש נואמים רבּים, ליריים, נקביים, ויש נואמים
עזים, פּלאסטיים, גבריים. ווייז נמנה על האַחרונים. וכשהוא מגיע להתלהבות
ולזעם – נשמע “שאגת אַריה” עולה.

וכל שומעיו יתעוררו וימשכו אַחריו.

כּל – לרבּות אלה שאינם נוהגים ללכת אַחריו בּתור דבּר.

אבל מה שלא יעשה הדבּר יעשה הדבּרן.





ד

העסקן והנואם שבּו וודאי הגדילו לעשות מן הסופר והחוקר
שבּו. וכן נמצא גם אצלו את שתּי התּכונות האַחרונות בּין הקרבּנות שכּל איש
רב־כּשרונות־ומקצועות מוכרח להקריב.

עבודת הסופר והחוקר דורשת מנוחה וקול דממה דקה, ואילו עבודת העסקן והנואם דורשת סער, רתיחה וקהל.

מתנצחים אראלים ומצוקים. ואין שניהם יכולים לנצח בּבת־אחת.

אבל אם הוא עצמו לא יכול לעשות הרבּה בּמקצוע התּרבּות
והחכמה – בּנה מוסד והושיב בּו חכמים לחנך בּו רבּנים ומנהיגים, הלא הוא
“המכון לדת־ישראל” שלו.

בּמוסד זה הורו, ועד היום מורים, כּמה מטובי חכמינו וסופרינו.

ודבר זה, הכנסת חכמים וסופרים עבריים, שקנו להם שם בּמקור
ולא רק בּתרגום, אינו דבר קל ואינו דבר מקרי. יש בּזה שיטה – ושיטה טובה
ומבורכה.

כּמו כן ידוע, למעטים אם לא לרבּים, מה פּעל ווייז לשם הכנסת למוד הלשון העברית לבתּי־הספר הגבוהים בּניו־יורק.

ובכל זה לא נכון יהיה להגיד שעשה כל מה שהיה צריך ויכול לעשות לשם התּרבּות והספרות העברית.

ואם יש עבודה שדמותה נפגמה במסכת־הפּעולות של ווייז – “עברית” היא שמה.

ובפרשת היסורים, וגם הכּיבּושים, של התּנועה העברית פּה לא יוכּרו כחו והשפּעתו.










את הטקסט לעיל הפיקו מתנדבי פרויקט בן־יהודה באינטרנט.  הוא זמין תמיד בכתובת הבאה:https://benyehuda.org/read/40630