Opštinskom Sudu U Leskovcu za OKRUŽNI SUD U LESKOVCU
Tužilja : PANIĆ NADEŽDA iz Leskovca
Tuženi : SINĐELIĆ MILOVAN iz Prekopčelice i dr.
Žalba Tuženika protiv presude Opštinskog suda u Leskovcu
P. br. 485/99 od 13. juna 2000. g.
Tuženi navedenu presudu pobijaju u celini :
1. zbog pogrešne primene materijalnog prava
2. zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja , i
3. zbog bitnih procesnih nedostataka
Tuženi predlaže drugostepenom sudu da pobijanu presudu ukine i predmet vrati prvostepenom sudu - drugom veću , na ponovno odlučivanje , ili da preinači prvostepenu odluku i svojom odlukom odbije tužbeni zahtev u celosti kao neosnovan .
Obrazloženje
1. Pobijanom presudom usvojen je eventualni tužbeni zahtev tužilje Panić Nadežde iz Leskovca “ pa se utvrđuje da ugovor overen kod suda u Leskovcu pod brojem Ov. br. 3755/92 od 1.10.1992. godine označen kao ugovor o kupoprodaji stana u Leskovcu u ul. D. P. Šana br. 21 , stan br. 8 , nema karakter i svojstvo ugovora o kupoprodaji već je to prividan ugovor o kupoprodaji – simulovan pravni posao , kao takav ništavan ne proizvodi pravno dejstvo u odnosu na stan u Leskovcu u ul. D. P. Šana br. 21 , stan br. 8 , jer kupoprodajna cena nije isplaćena , već da predstavlja ugovor o doživotnom izdržavanju ... “ .
Sud je , istovremeno , kao neosnovan odbio tužbeni zahtev tužilje za raskid pomenutog ugovora usled neisplate kupoprodajne cene .
2. Donoseći ovu presudu u ponovljenom postupku , nakon ukidanja prethodne presude istog suda i sudije od strane Okružnog suda u Leskovcu ( Gž. 1839/98 ) , Opštinski sud u Leskovcu ne držeći se uputa dobijenih od drugostepenog suda i mimo odredaba Zakona o obligacionim odnosima i relevantne sudske prakse , prezentuje sudsku odluku koja sadrži niz činjeničnih , materijalnopravnih i procesnopravnih nedostataka , koji je čine pravno i činjenično neodrživom .
2.1.
Sud u prvostepenoj presudi meša pravne pojmove koji se odnose na simulovanost i disimulovanost ugovora , na zabludu i na ispunjenje ugovora .
Sud nalazi da stranke nisu htele da zaključe ugovor o kupoprodaji već ugovor o doživotnom izdržavanju , što podrazumeva da je ta simulacija od početka bila poznata obema stranama .
Za postojanje prividnog ( simulovanog ) ugovora potrebna je saglasnost volja obe ugovorne strane , tj. obe treba da izraze simuliranu volju sa ciljem ostvarenja nekog drugog pravnog posla .
Ako , pak , simulacija postoji samo na strani jedne - onda je druga ugovorna strana zaključila ugovor u stanju zablude ili je prevarena .
Dakle , da bi se u konkretnom slučaju moglo govoriti o simulovanosti predmetnog ugovora o prodaji i o disimulovanosti ugovora o doživotnom izdržavanju bilo bi neophodno utvrditi da su se Nadežda i Živorad dogovorili da 1. oktobra 1992. godine prividno zaključe ugovor o prodaji sa stvarnom namerom da međusobno zaključe ugovor o doživotnom izdržavanju .
Smisao ništavosti ugovora kod prividnog ugovora je u sankcionisanju obeju strana , a ne samo jedne .
Kod takvog stanja stvari nema mesta jednostavnom poništaju simulovanog ugovora .
Prvostepeni sud je bio dužan , ako je utvrdio da ugovor o kupoprodaji prikriva ugovor o doživotnom izdržavanju , da u skladu sa članom 66. stav 2. ZOO , utvrdi da li su ispunjeni uslovi za pravnu valjanost ovog drugog , disimulovanog ugovora : da li je ugovarač Živorad izdržavao sada tužilju Nadeždu i kako .
To je prvostepenom sudu naložio i Okružni sud u Leskovcu kao drugostepeni sud , skrećući mu pažnju da posebno i brižljivo oceni značaj odredbe člana 4. spornog ugovora .
Sa aspekta punovažnosti ovog ugovora , zahtev forme ( overa ugovora od strane sudije ) nije relevantan i takav ugovor može proizvoditi dejstvo , što je verifikovano u sudskoj praksi : Zaključak Građanskog odeljenja Vrhovnog suda Srbije usvojen na sednici održanoj 16. februara 1994. g. i Odluke Vrhovnog suda Srbije Gzz . 120/94 , Gzz . 91/93 i Rev. 2195/93
U vezi s tim , Vrhovni sud Srbije ukazuje : « Kada je sud našao da je kupoprodajni ugovor simulovani pravni posao bio je dužan da kaže koji je to onda disimulovan pravni posao koji važi i koga su stranke u istinu htele .
Ne može se naime samo na osnovu pravne ocene činjenica koje ukazuju da jedan ugovor nazvan kupoprodajni nije u stvari kupoprodajni , suditi da je bez pravnog dejstva , kada su ga stranke zaključile u pismenoj formi i kada isti taj ugovor iako tako nazvan po svojoj sadržini ukazuje da je ugovor druge vrste » ( VSS – Gž. 2851/67 , Zbirka sudskih odluka u oblasti građanskog prava , izdanje Republičkog zavoda za javnu upravu , Beograd , 1972. g. sentenca 210 ) .
2.2.
Pogotovo , prividnost ugovora ne može se isticati prema trećim savesnim licima , a to su u ovom slučaju tuženi koji nisu znali niti su mogli znati da li jedan ugovor prikriva drugi , kod činjenice da im je bilo poznato da se radi o kupoprodaji i da su nakon smrti ostavioca Živorada došli u posed u svemu validnog ugovora o kupoprodaji .
2.3.
Dalje , sud dispozitiv presude čini nejasnim , a sa materijalnopravne strane neprihvatljivim , time što simulovanost vezuje za neisplatu kupoprodajne cene .
U dispozitivu presude se navodi da je između stranaka zaključeni ugovor « simulovan pravni posao te kao takav ništav i ne proizvodi pravno dejstvo u odnosu na stan ... jer kupoprodajna cena nije isplaćena » !
Šta je u pitanju – simulovanost ili neispunjenje ugovora ? , jer to su dva različita pravna instituta u Zakonu o obligacionim odnosima .
Očigledno , sud stoji na stanovištu da kupoprodajna cena nije isplaćena i to mu je fundamentum presude ( pošto tu činjenicu najviše i obrazlaže ostajući time na istom nivou zaključivanja kao i u svojoj prvobitnoj ukinutoj odluci ) , čime pobija svoju tezu o simulovanosti ugovora o kupoprodaji .
Naime , to implicira zaključak da postoji u svemu punovažan ugovor o kupoprodaji ali da on nije ispunjen , što podrazumeva primenu odredaba o raskidu ugovora i neispunjenju .
2.4.
S druge strane , činjenično stanje koje je sud utvrdio i na kojem zasniva pobijanu presudu ( str. 3. pretposlednji pasus obrazloženja ) , ukazuje prvenstveno , na zabludu tužilje :
« U sklopu izvedenih dokaza i uvida u pismena i iskaze svedoka sud je u celosti prihvatio iskaz tužilje Nadežde u delu u kome ista tvrdi da je sa pok. Živoradom napravila ugovor da je isti gleda i sahrani a da mu posle smrti ostavi stan , dakle da kao stara i slabo pismena osoba nije znala pravu sadržinu ugovora koji potpisuje i da nikada nije potpisala kupoprodajni ugovor niti prodala stan pok. Živoradu niti ikada primila kupoprodajnu cenu .
Činjenicu da je kao stara i slabo pismena osoba smatrala da se radi o drugoj vrsti ugovora koji je trebalo da se realizuje tek posle njene smrti potvrdili su saslušani svedoci ...
Sve su ovo činjenice koje ukazuju sudu i potvrđuju iskaz tužilje Nadežde i uveravaju sud da je tužilja slabo pismena osoba koja je učena od pok. Živorada da se potpiše i koja je potpisala kupoprodajni ugovor u sudu o prodaji svoga stana ali nije znala da se radi o kupoprodaji već je mislila da se radi o ranije pričanom ugovoru o doživotnom izdržavanju ...
» Sam sud definiše tužiljinu zabludu : « da je za stvarni predmet ugovora saznala tek posle smrti pok. Živorada » ( str. 4 poslednji pasus obrazloženja )
Ovako precizirano obrazloženje govori da , po nalaženju suda , tužilja nije znala šta potpisuje , odnosno da je potpisujući jedno mislila da potpisuje drugo , da je imala pogrešnu predstavu o ugovoru koji potpisuje , da nije bila svesna nesaglasnosti između njene stvarne volje i volje izjavljene potpisivanjem ugovora – što sve ukazuje da školsku definiciju zablude ugovornika , ovde tužilje .
S druge strane , zabluda tužilje je toliko velika ( stan ) i dugotrajna ( četiri godine ) da postaje neverovatna i , možda , zapravo ukazuje da je ona znala za pravu sadržinu ugovora ?
Teško je poverovati da bi tužilja Nadežda , ili koja druga osoba u pitanju ( a Nadežda je uz to vrlo borbena i uporna osoba što se dalo videti u sudnici ) , pasivno , da ga ne pogleda ona ili joj ga rastumači neko drugi , držala sporni ugovor u svom stanu , pogotovo što znatiželju bude reči s kojim joj je , navodno , Živorad dao papire : Sakrij to , a ja ću se posle tužiti sa tvojom rodbinom !
U takvom slučaju radoznao ne bi bio samo onaj ko zna šta piše u tim papirima .
Dakle , ako bi se činjenično stanje utvrđeno u pobijanoj presudi uzelo za tačno , ono bi jedino moglo da potvrdi zabludu na strani tužilje , ali ne prividnost ( simulovanost ) zaključenog ugovora o kupoprodaji .
Kod simulovanog ugovora stranka svesno formira volju da bi nešto izjavila što u stvari neće .
Ona je svesna da izjavljuje nešto što ozbiljno ne misli .
Ovde ne postoje posebne okolnosti koje bi izvana uticale na njenu volju .
Stranka svesno izjavljuje nešto neistinito i hoće takvu neistinitu izjavu , ali se sadržina izjave ne podudara sa sadržinom njene istinske volje . ( videti Komentar Zakona o obligacionim odnosima u redakciji prof. B. Blagojevića i prof. V. Krulja , Savremena administracija , Beograd , 1980. g. str. 205 ) .
Sud ni jednog momenta nije utvrdio postojanje takve svesti na strani tužilje , već naprotiv tvrdi da je ona nesvesno potpisala ugovor koji nije htela , čime otpada primena odredaba o simulovanosti ugovora iz člana 66. ZOO .
2.5.
Svoju nedoslednost u obrazlaganju pobijane presude i konfuznost iste , sud potvrđuje i time što u istoj presudi tvrdi i « da tužilja nikada nije potpisala ugovor o kupoprodaji » ( str. 3. pretposlednji pasus Obrazloženja presude ) , a odmah potom « da je potpisala kupoprodajni ugovor u sudu o prodaji svoga stana » ( str. 4. pretposlednji pasus Obrazloženja presude ) .
2.6.
Sud je nepravilno postupio i što se , ako je već poništio ugovor , nije odredio prema posledicama poništaja ugovora ( član 104. ZOO ) .
Poništaj ugovora ima za posledicu restituciju . « Kad je pravni posao nevažeći , onda je jedna od posledica pravnog posla i restitucija .
Ako je pravni posao izvršen , a obe ugovorne strane su bile nesavesne , svaka ugovorna strana ima pravo da traži povraćaj datog , jer je to sankcija nevažećeg posla » ( Vrhovni sud Srbije , Rev. 744/80 ) .
Živoradovim novcem tužilja je 11. maja 1992. godine izvršila otkup svoga stana , uplatom iznosa od preko 2500 DEM , Živorad je plaćao popravke u stanu i dr.
3. U utvrđivanju i oceni činjeničnog stanja prvostepeni sud je napravio goleme propuste i pogreške .
3.1.
Iskaz ključnog svedoka Gajić Milivoja koji je najviše vremena proveo zajedno sa Nadeždom i Živoradom i noćivao u Nadeždinoj kući mnogo puta , koji ima neposredna zapažanja i sećanja o događajima i razgovorima kojima je lično prisustvovao , sud je cenio nepotpuno i ovlašno .
Veću pažnju je posvetio razgovorljivim komšinicama koje je Nadežda uvek izbegavala kad se kod nje nalazio Živorad i koje sve što znaju – znaju iz Nadeždine priče .
Svi svedoci koje je predložila tužilja a saslušao sud , jasno su rekli da im je sve što znaju poznato iz priče tužilje i da ništa u vezi sa Nadeždom , Živoradom i njihovim ugovorom nisu neposredno videli ni čuli .
Takvi iskazi ( prepričavanja ) , kao što je poznato , imaju najmanju uverljivost jer se uvek mogu montirati , otklanjaju svaku odgovornost sa svedoka i , naravno , teško ili nikako se mogu proveriti .
3.2.
Jednu od vrlo bitnih okolnosti : čijim novcem je Nadežda otkupila stan , sud nije brižljivo utvrdio , iako mu je to naložio drugostepeni sud ( Gž. 11839/98 ) .
Sve činjenice – iskazi svedoka , tužiljina skromna penzija i ostalo govori u prilog toga da Panić Nadežda , u svojoj oskudici , neznanju i nemaštini , nije mogla da otkupi svoj stan u celosti bez nečijih dodatnih sredstava .
Međutim , u vreme najintenzivnije veze sa Živoradom – ona je platila skoro 3000 DEM i izvršila otkup svoga stana u celosti .
Ona je taj novac dobila od Živorada upravo za tu namenu , kao deo kupoprodajne cene ili šta drugo što sud nije utvrdio .
Radi se o , za to vreme , vrlo visokoj svoti – o uplati 1.383.029,00 dinara na dan 11. maja 1992. godine . što je po ” crnom , uličnom ” kursu na taj dan od 530,00 din / 1 DEM iznosilo 2.609,50 DEM ( podaci o valutnom kursu iz knjige prof. dr. Dragoslava Slovića : « Finansijsko veštačenje » , izdanje « Fenix » Beograd , strana 195 ) .
Da je tužilja imala taj novac ona bi odmah otkupila stan u celosti .
Ali ona je to učinila , kako sud kaže ( str. 5 , prvi pasus obrazloženja ) onda “ kada se ukazala situacija ” – ne pojašnjavajući kakva je to mogla biti situacija , a što je vrlo indikativno , pošto je ona tada poznavala Živorada koji je bio veoma situiran .
Povrh toga , otkup stana izvršen je deviznim sredstvima – prodajom deviza banci .
3.3.
Sudu se čini da vremenska distanca između otkupa stana ( maj ) i kupoprodaje stana ( oktobar iste godine ) opovrgava činjenicu da je novac za otkup dao Živorad , jer po stavu suda , što bi to Nadežda i Živorad radili kad su već u maju mogli da zaključe ugovor o kupoprodaji !
Takvo zaključivanje je izvan logike , života i poznavanja dubine veze koja je postojala između Nadežde i Živorada ( “ Ja sam njih sretao da se drže za ruke , stariji ljudi ” , kaže u raspravnom zapisniku svedok Petar Pavlović . “
Kada je moj otac ležao u bolnici … nisam mogla da mu priđem od Nadežde .
Ona je bila non-stop kod njega , hranila ga i presvlačila ” , kaže Živoradova ćerka Stanković Jasmina u raspravnom zapisniku , a to potvrđuje i sama tužilja ) .
3.4.
Pravno vrlo relevantnu okolnost – činjenicu da je tužilji , koja se poziva na svoje neznanje i zabludu o sadržini spornog ugovora , što je sud prihvatio , sam Živorad predao taj ugovor na čuvanje i da je ona četiri godine sporni ugovor držala u kesi u svom regalu – sud uopšte nije cenio !
Tužilja Nadežda bila je aktivno uključena u proceduru zaključivanja ugovora o prodaji : pre svega , u cilju zaključenja predmetnog ugovora izvršila je Živoradovim novcem otkup stana u celosti , ovlastila je advokata da u njeno ime traži saglasnost Ministarstva za finansije , pristupila je u sud i potpisala se na ugovoru i u sudskoj knjizi overe , bila je upoznata sa činjenicom uknjižbe Živorada kao novog vlasnika na stanu .
Uz to , četiri godine je ugovor čiji sadržaj navodno nije znala držala u – svom regalu .
Da li bi i koji čovek sve to vreme mogao biti stalno u zabludi !
To je bila dužnost suda da oceni , što je on propustio , mada od ocene te okolnosti zavisi meritum ove pravne stvari .
3.5.
Kako “ iskaz svedoka Vukmirović Snežane potvrđuje sudu uverenje da postojeći kupoprodajni ugovor je prividan simulovani ugovor koji nema dejstva među ugovornim stranama ” , prvostepeni sud nije obrazložio i to ostaje samo njemu jasno .
Ova svedokinja , koja pok. Živoradu inače nikada nije oprostila što se rastavio od njene majke nakon 15 godina zajedničkog života u Beču i našao drugu ženu , rekla je u sudski zapisnik da “ je iz priče jednom prilikom čula odnosno bila je priča o Živoradu ... da su u Beču rekli da ima jednu ženu s kojom živi u Leskovcu da je valjao ( ? ) za stan i da je istu izradio ” , i rekla je : “ On je živeo sa mojom majkom i zna se da je on bio lovac na nepismene žene bez zaštite ... ” Ovakve izjave , koje se ne mogu materijalno proveriti ( Živorad nije živ a Beč je daleko ) , date od osobe koja je motivisana željom za osvetom , što se videlo i po njenom nastupu na sudu , u osnovi su sudijskog uverenja u ovom slučaju !
Iako drugih dokaza za takve ružne kvalifikacije nema .
3.6.
Prvostepeni sud krivo prosuđuje kad pokušava da utvrdi odakle Živoradu kao kupcu “ toliki novac ” i šta je sa “ tolikim novcem ” koji je primila Nadežda kao prodavac .
Odakle sudu da zaključi da se radi o velikoj sumi novca , kad ugovorne strane slobodno određuju kupoprodajnu cenu ?
Čak ni neznatna , odnosno simbolična kupoprodajna cena ne čini kupoprodajni ugovor ipso facto nevažećim , već daje , prethodno , mogućnost nadopune cene do prave vrednosti .
U ugovoru o kupoprodaji ( oktobar 1992. ) naznačena je cena od 500 dinara , a nadležna poreska uprava utvrdila je da predmetni stan vredi 6.895.840 dinara i razrezala porez na promet nepokretnosti u iznosu od 206.875 dinara .
Dakle , kupoprodajna cena , kojom se sud ni jednog momenta nije bavio , uopšte ne predstavlja “ toliki novac ” a zašto je data u tom iznosu znaju samo Živorad , Nadežda i advokat Petar Pavlović , inače svedok u ovoj parnici , koji je sastavljao sporni ugovor .
Sud je bio dužan da raščisti i ova pitanja vezana za isplatu kupoprodajne cene , što mu je bilo naloženo od strane drugostepenog suda u već ukinutoj presudi .
Sud uopšte nije , a što je veoma bitno , povezao član 2. spornog ugovora o prodaji stana u kom je naznačena gorenavedena cena , i član 4. tog ugovora po kom prodavac Nadežda ima pravo doživotnog korišćenja stana , a da kupac Živorad ili njegovi potomci mogu stupiti u stan tek posle smrti prodavca Nadežde .
Dakle , Živorad je kupio “ golo vlasništvo ” , bez državine tj. kupio je neuseljiv stan , pa je i kupopodajna cena takvog stana morala biti znatno niža od tržišne cene , što je takođe trebao da ceni prvostepeni sud .
4. Nejasno i kontradiktorno zaključivanje prvostepenog suda o pravno relevantnim činjenicama i obligacionopravnim institutima u ovom slučaju , mešanje pojmova zablude , simulacije , ništavosti , rušljivosti , i unutrašnja protivrečnost dispozitiva presude u kom se ti pojmovi zbunjujuće brkaju , čine pobijanu prvostepenu presudu nejasnom i protivrečnom samoj sebi , razlozima presude i utvrđenim činjenicama , tako da se ona ne može pravilno razumeti , kao što se ne može ni razabrati šta je navelo sud da donese ovakvu presudu : zabluda tužilje ? neisplata cene ? nagvaždanja komšinica o Živoradu s kojim se nisu poznavali i o ugovoru koji je tužilja Nadežda krila od njih ?
Zatim : gde sud vidi simulaciju ?
kakva je dalja pravna sudbina disimulovanog ugovora o doživotnom izdržavanju koji su , navodno stvarno , stranke zaključile ?
odakle tužilji novac za otkup stana ?
kakve su pravne posledice poništenja ugovora i šta sa Živoradovim plaćanjima i ulaganjima ?
Sve to , u smislu člana 354. stav 2. tač. 13. ZPP-a predstavlja bitnu povredu odredaba parničnog postupka i čini takvu presudu pravno neodrživom .
Imajući u vidu sve što je napred navedeno , kao i dosadašnji tok postupka i sve u vezi s njim , tuženi predlažu drugostepenom sudu da pobijanu presudu ukine i predmet vrati prvostepenom sudu - drugom veću na ponovno odlučivanje , ili da preinači prvostepenu odluku i svojom odlukom odbije tužbeni zahtev u celosti kao neosnovan .
Punomoćnik tuženih ,
Dostavljeno sudu u tri primerka