Valencià:
La tercera onada de la covid-19, amb les seues limitacions a la mobilitat, ha deteriorat el mercat laboral amb unes xifres que no es coneixien des de 2016 i que deixa obsoletes la majoria de les dades. Així, el mes de febrer, s'han superat els quatre milions d'aturats amb un creixement en els últims dotze mesos del 23,5%.
No obstant això, l'augment de l'atur interanual geogràficament ha sigut molt major en aquelles comunitats autònomes l'activitat econòmica de les quals i la proporció d'ocupació sobre el total són més dependents del sector turístic (Balears 50%, Canàries 40%, Comunitat Valenciana 33% i Catalunya 31%). Per aquest motiu, els increments de desocupació no han sigut homogenis entre les comunitats més turístiques (Balears 46,9%, Canàries 36,3%, Comunitat Valenciana 24,5% i Catalunya 29,6%), i les menys orientades al turisme (Castella-la Manxa 11%, Extremadura 8%, i País Basc 10%).
Totes aquestes dades confirmen que existeix una lògica correlació entre la disminució del PIB i l'augment de l'atur. Així ocorre amb Balears (-20%), Canàries (-12,5%), Catalunya (-11,7%) i Comunitat Valenciana (-9,6), que han patit els majors augments de desocupació interanuals, mentre que els seus respectius PIB disminueixen més que en la resta de comunitats pel fet que tenen menor activitat turística.
En el cas de Madrid, s'observa que la seua reducció del PIB ha sigut menor pel fet que la seua proporció d'ocupats del sector turístic és del 28%, com és el cas de Castella-la Manxa (-5,5%) i Extremadura (-4,6%). Això ens indica que existeix una elevada correlació amb el PIB i confirma el que diu la teoria que la relació desocupació-PIB ha de ser inversament proporcional. Si el PIB creix, la taxa de desocupació tendeix a baixar; i si el PIB baixa, la desocupació puja.
No obstant això, aquesta regla no es compleix amb tant de rigor en relació amb altres països de la UE, ja que Espanya és més sensible al cicle econòmic que altres economies del nostre entorn pel fet que el nostre país es caracteritza per una elevada taxa de temporalitat (24,6%), molt lluny de la mitjana europea (14%). Això dona lloc al fet que davant qualsevol mena de crisi els contractats temporals siguen els primers a ser acomiadats per les empreses (aproximadament dues de cada tres ocupacions destruïdes són temporals); sobretot en sectors com l'hostaleria, que concentra una elevada contractació temporal.
L'anàlisi de les dades a nivell de comunitats autònomes amaga diferències que no es perceben a escala provincial. Per exemple, la província de Castelló presenta una disminució del PIB del 8,3% davant del 13,5% d'Alacant, moltíssim més turística. Idèntiques conclusions es reflecteixen per a Catalunya, on a la província de Lleida (8%) el descens del PIB és molt inferior al de les províncies costaneres, per damunt de l'11%. El denominador comú de totes dues províncies citades consisteix en el major pes dels sectors menys exposats a la pandèmia.
Diversos són els factors que expliquen l'asimetria de les situacions econòmiques davant de la pandèmia. Entre aquests factors, cal destacar la intensitat de les limitacions a la mobilitat i la diversa estructura sectorial dels diferents models econòmics. Aquelles comunitats autònomes dependents del turisme que requereixen de mobilitat per a un funcionament adequat s'han vist directament afectades, i també aquells sectors que depenen de la presència de públic; és a dir, d'una major interacció social. Entre febrer de 2020 i febrer de 2021, només el sector de l'hostaleria ha perdut quasi el 75% d'afiliats a la Seguretat Social.
Davant l'aparició i propagació mundial de la covid-19, els governs van desplegar restriccions a la mobilitat i a la vida social sense precedents en temps de pau. Quan no existeix un medicament o vacuna, els governs es veuen obligats a prendre mesures no farmacèutiques amb la finalitat de pal·liar l'avanç dels contagis i evitar el col·lapse del sistema sanitari, en definitiva, reduir el cost de la pandèmia en vides humanes.
Espanya no ha sigut aliena a això i ha sigut un dels països on s'han aplicat unes mesures restrictives a la mobilitat molt superiors a les de països del nostre entorn. La Universitat d'Oxford elabora un índex, a través del seu rastrejador (OxCGRT per les seues sigles en anglès), amb l'objectiu de mesurar el grau de restricció imposat pels diferents governs a la mobilitat, en el qual s'inclouen, entre altres factors, tancament d'escoles, restriccions de viatge, etc. D'aquesta manera, les dades obtingudes reflecteixen diferències significatives. Per exemple, Espanya encapçala el rànquing després de França amb uns índexs molt superiors als d'altres països, com el Regne Unit, Alemanya i Itàlia.
Gràcies a les vacunes, prompte veurem la llum al final del túnel pandèmic, però en l'altre túnel, el socioeconòmic, tardarem una mica més pels temps econòmics difícils que s'esperen. La desocupació es troba en un període alcista i en el qual encara no hem arribat a la seua fase d'estabilitat. El pic de l'atur està per arribar.
Els efectes econòmics negatius són de llarg abast i s'estenen globalment a conseqüència dels increments de la pobresa, la desocupació i la desigualtat. La covid-19 i les seues implicacions han vingut per a quedar-se.
Vicente Castelló, professor de la Universitat Jaume I i membre de l'Institut Interuniversitari de Desenvolupament Local
Aquest article es va publicar en Cinco Días el 10 de març de 2021

Español:
La tercera ola del Covid-19, con sus limitaciones a la movilidad, ha deteriorado el mercado laboral con unas cifras que no se conocían desde 2016 y que deja obsoletos la mayoría de los datos. Así, el en el mes de febrero, se han superado los cuatro millones de desempleados con un crecimiento en los últimos doce meses del 23,5%.
Sin embargo, el aumento del paro interanual geográficamente ha sido mucho mayor en aquellas comunidades autónomas cuya actividad económica y proporción de empleo sobre el total son más dependientes del sector turístico (Baleares 50%, Canarias 40%, Comunidad Valenciana 33% y Cataluña 31%). De ahí que los incrementos de desempleo no hayan sido homogéneos entre las comunidades más turísticas (Baleares 46,9 %, Canarias 36,3%, Comunidad Valenciana 24,5% y Cataluña 29,6%), y las menos orientadas al turismo (Castilla la Mancha 11%, Extremadura 8%, y País Vasco 10%).
Todos estos datos confirman que existe una lógica correlación entre la disminución del PIB y el aumento del paro. Así ocurre con Baleares (-20%), Canarias (-12,5%), Cataluña (-11,7%) y Comunidad Valenciana (-9,6), que han sufrido los mayores aumentos de desempleo interanuales, mientras que sus respectivos PIB disminuyen más que en el resto de comunidades debido a que tienen menor actividad turística.
En el caso de Madrid, se observa que su reducción del PIB ha sido menor debido a que su proporción de ocupados del sector turístico es del 28%, como es el caso de Castilla la Mancha (-5,5%) y Extremadura (-4,6%). Ello nos indica que existe una elevada correlación con el PIB y confirma lo que dice la teoría de que la relación desempleo-PIB debe ser inversamente proporcional. Sí el PIB crece, la tasa de desempleo tiende a bajar; y si el PIB baja, el desempleo sube.
Sin embargo, esta regla no se cumple con tanto rigor con relación a otros países de la UE, ya que España es más sensible al ciclo económico que otras economías de nuestro entorno debido a que nuestro país se caracteriza por una elevada tasa de temporalidad (24,6%), muy lejos de la media europea (14%). Ello da lugar a que ante cualquier tipo de crisis los contratados temporales sean los primeros en ser despedidos por las empresas (aproximadamente dos de cada tres empleos destruidos son temporales); sobre todo en sectores como la hostelería, que concentra una elevada contratación temporal.
El análisis de los datos a nivel de comunidades autónomas esconde diferencias que no se perciben a nivel provincial. Por ejemplo, la provincia de Castellón presenta una disminución del PIB del 8,3% frente al 13,5% de Alicante, muchísimo más turística. Idénticas conclusiones se reflejan para Cataluña, donde en la provincia de Lérida (8%) el descenso del PIB es muy inferior al de las provincias costeras, por encima del 11%. El denominador común de ambas provincias citadas consiste en el mayor peso de los sectores menos expuestos a la pandemia.
Varios son los factores que explican la asimetría de las situaciones económicas frente a la pandemia. Entre ellas, cabe destacar la intensidad de las limitaciones a la movilidad y la diversa estructura sectorial de los diferentes modelos económicos. Aquellas comunidades autónomas dependientes del turismo que requieren de movilidad para un funcionamiento adecuado se han visto directamente afectadas, como también aquellos sectores que dependen de la presencia de público; es decir, de una mayor interacción social. Entre febrero de 2020 y febrero de 2021, solo el sector de la hostelería ha perdido casi el 75% de afiliados a la seguridad social.
Ante la aparición y propagación mundial del Covid-19, los gobiernos desplegaron restricciones a la movilidad y a la vida social sin precedentes en tiempos de paz. Cuando no existe un medicamento o vacuna, los gobiernos se ven obligados a tomar medidas no farmacéuticas con el fin de paliar el avance de los contagios y evitar el colapso del sistema sanitario, en definitiva, reducir el coste de la pandemia en vidas humanas.
España no ha sido ajena a ello y ha sido uno de los países donde se han aplicado unas medidas restrictivas a la movilidad muy superiores a las de países de nuestro entorno. La Universidad de Oxford elabora un índice, a través de su rastreador (OxCGRT por sus siglas en inglés), con el objetivo de medir el grado de restricción impuesto por los diferentes gobiernos a la movilidad, en el que se incluyen, entre otros factores, cierre de escuelas, restricciones de viaje, etc. De este modo, los datos obtenidos reflejan diferencias significativas. Por ejemplo, España encabeza el ranking tras Francia con unos índices muy superiores a los de otros países, como Reino Unido, Alemania e Italia.
Gracias a las vacunas, pronto veremos la luz al final del túnel pandémico, pero en el otro túnel, el socioeconómico, tardaremos un poco más por los tiempos económicos difíciles que se esperan. El desempleo se encuentra en un período alcista y en el que todavía no hemos llegado a su fase de estabilidad. El pico del paro está por llegar.
Los efectos económicos negativos son de largo alcance y se extienden globalmente como consecuencia de los incrementos de la pobreza, el desempleo y la desigualdad. El Covid-19 y sus implicaciones han venido para quedarse.
Vicente Castelló, profesor de la Universitat Jaume I y miembro del Instituto Interuniversitario de Desarrollo Local
Este artículo se publicó en Cinco Días el 10 de marzo de 2021