Valencià:
Ana Ferrer, magistrada de la Sala Segona del Tribunal Suprem, ha sigut l'encarregada de tancar les jornades «Nous reptes de la política criminal. Especial referència a la delinqüència juvenil», organitzades pel Grup de Recerca de Dret Penal i Política Criminal, amb una conferència en la qual ha abordat el nou delicte de stalking. En primer lloc, ha fet una crítica al Codi Penal, afirmant que «tenim un Codi Penal que, després de 19 anys, no té ja una línia dogmàtica clara que el puga diferenciar i tampoc s'ha pogut anar consolidant una doctrina en relació als contorns de les diferents figures que l'integren que van variant amb les modificacions de les reformes». 


	En aquesta línia, respecte als delictes d'assetjament, ha criticat la falta d'un títol dedicat amb caràcter general a aquest tipus de delictes, que es troben dispersos al llarg de tot el Codi Penal. Així, ha reclamat un títol dedicat a tots els tipus delictius de fustigació ja que no existeix una configuració clara posat que cada tipus d'assetjament es tipifica com un tipus de delicte (contra la llibertat sexual, contra la integritat moral o, en el cas de l'stalking, contra la llibertat). 


	Segons ha explicat, la figura de l'stalking s'ha introduït per a donar resposta a aqueixes situacions que no tenen perfils clars o no encaixen en les figures existents per falta del component violent. «Encara que té figures semblants, considere que la incorporació era necessària, especialment en l'àmbit de la violència de gènere i domèstica, perquè són comportaments que a les víctimes els venia afectant molt i també en el cas de joves i adolescents» ha apuntat. 


	No obstant això, encara que considera que la incorporació com a delicte autònom és encertada ha afirmat que «la tècnica deixa molt que desitjar, planteja problemes interpretatius, que s'han anat corregint des de les primeres redaccions, però així i tot presenta deficiències importants». La principal deficiència que ha assenyalat és que no es defineix què és l'assetjament i és necessari acudir a altres textos que servisquen d'orientació. En definitiva, la magistrada ha definit l'assetjament com aqueixa situació de fustigació que té la característica de produir-se de forma insistent i reiterada en el temps i que pertorba la lliure opció de la víctima, sense ser per a això necessària la violència expressa o física.


	A continuació, ha explicat les quatre modalitats d'acció d'aquest tipus d'assetjament. En primer lloc, accions que pretenguen perseguir a la víctima com vigilar-la, seguir-la o tractar d'acostar-se, sense que siga necessari un contacte visual. En segon lloc, l'intent de comunicació per qualsevol mitjà. La tercera és l'ús de dades de la víctima per a suplantar la seua intervenció i, finalment, l'atemptat contra la seguretat o patrimoni de la víctima o persones properes a ella. Així mateix, ha afegit que és necessari que com a resultat això provoque una alteració greu a la vida quotidiana de la víctima posat que és un delicte contra la llibertat. Finalment, ha assenyalat que hi ha dues modalitats agreujades quan les víctimes siguen desvalgudes o per produir-se en un àmbit de violència domèstica. 


	Així i tot, ha afirmat que existeix un dèficit de regulació posat que no s'inclou als menors o que quan es regula la submissió processal al règim de denúncia prèvia no es parla de la possibilitat que té el fiscal de denunciar en nom de la víctima quan són persones menors, incapaces o especialment desvalgudes.


	Per la seua banda, el doctor honoris causa per la Universitat Jaume I i vicepresident emèrit del Tribunal Constitucional, Tomás Vives Antón, també ha reflexionat en les jornades sobre l'última reforma del Codi Penal en la seua ponència titulada «La nova orientació polític-criminal de la reforma penal de 2015». Segons Vives Antón, «no és una reforma de l'anterior, sinó que la destrossa. Es tracta d'una nova recopilació d'un conjunt asistemàtic de normes penals sorgides a voltes al capritx i degudes en part als instints d'una societat que gaudeix criminalitzant i no aprecia la llibertat». En aquest sentit, s'ha referit al tracte que reben les llibertats en el nou Codi Penal, especialment, la llibertat d'expressió i les llibertats límit. «Jo crec que no s'ha legislat amb respecte cap a les esferes de llibertat ni s'ha seguit el principi de proporcionalitat de les penes com s'evidencia en la presó permanent revisable» ha afegit. 


	Per a finalitzar, Vives Antón ha destacat que la reforma penal que s'està duent a terme condueix a la democràcia en sentit numèric però desgraciadament és antidemocràtica perquè permet privar de drets a persones que els tenen. «Jo volguera que el futur d'aquest codi fóra la seua rectificació des de les perspectives dels principis que haurien d'inspirar-se en el dret penal de la modernitat i no en el de les cavernes» ha conclòs.

Fotografies

Español:
Ana Ferrer, magistrada de la Sala Segunda del Tribunal Supremo, ha sido la encargada de cerrar las jornadas «Nuevos retos de la política criminal. Especial referencia a la delincuencia juvenil», organizadas por el Grupo de Investigación de Derecho Penal y Política Criminal, con una conferencia en la que ha abordado el nuevo delito de stalking. En primer lugar, ha hecho una crítica al Código Penal, afirmando que «tenemos un Código Penal que, después de 19 años, no tiene ya una línea dogmática clara que lo pueda diferenciar y tampoco se ha podido ir consolidando una doctrina en relación a los contornos de las diferentes figuras que lo integran que van variando con las modificaciones de las reformas».


	En esta línea, respecto a los delitos de acoso, ha criticado la falta de un título dedicado con carácter general a este tipo de delitos, que se encuentran dispersos a lo largo de todo el Código Penal. Así, ha reclamado un título dedicado a todos los tipos delictivos de hostigamiento ya que no existe una configuración clara puesto que cada tipo de acoso se tipifica como un tipo de delito (contra la libertad sexual, contra la integridad moral o, en el caso del stalking, contra la libertad).


	Según ha explicado, la figura del stalking se ha introducido para dar respuesta a esas situaciones que no tienen perfiles claros o no encajan en las figuras existentes por falta del componente violento. «Aunque tiene figuras lindantes considero que la incorporación era necesaria, especialmente en el ámbito de la violencia de género y doméstica, porque son comportamientos que a las víctimas les venía afectando mucho y también en el caso de jóvenes y adolescentes» ha apuntado.


	Sin embargo, aunque considera que la incorporación como delito autónomo es acertada ha afirmado que «la técnica deja que desear, plantea problemas interpretativos, que se han ido corrigiendo desde las primeras redacciones, pero aun así presenta deficiencias importantes». La principal deficiencia que ha señalado es que no se define qué es el acoso y es necesario acudir a otros textos que sirvan de orientación. En definitiva, la magistrada ha definido el acoso como esa situación de hostigamiento que tiene la característica de producirse de forma insistente y reiterada en el tiempo y que perturba la libre opción de la víctima, sin ser para ello necesaria la violencia expresa o física.


	A continuación, ha explicado las cuatro modalidades de acción de este tipo de acoso. En primer lugar, acciones que pretendan perseguir a la víctima como vigilarla, seguirla o tratar de acercarse, sin que sea necesario un contacto visual. En segundo lugar, el intento de comunicación por cualquier medio. La tercera es el uso de datos de la víctima para suplantar su intervención y, finalmente, el atentado contra la seguridad o patrimonio de la víctima o personas cercanas a ella.  Asimismo, ha añadido que es necesario que como resultado esto provoque una alteración grave a la vida cotidiana de la víctima puesto que es un delito contra la libertad. Finalmente, ha señalado que hay dos modalidades agravadas cuando las víctimas sean desvalidas o por producirse en un ámbito de violencia doméstica.


	Aun así, ha afirmado que existe un déficit de regulación puesto que no se incluye a los menores o que cuando se regula el sometimiento procesal al régimen de denuncia previa no se habla de la posibilidad que tiene el fiscal de denunciar en nombre de la víctima cuando son personas menores, incapaces o especialmente desvalidas.


	Por su parte, el doctor honoris causa por la Universidad Jaume I y vicepresidente emérito del Tribunal Constitucional, Tomás Vives Antón, también ha reflexionado en las jornadas sobre la última reforma del Código Penal en su ponencia titulada «La nueva orientación político-criminal de la reforma penal de 2015». Según Vives Antón,  «no es una reforma de lo anterior, sino que lo destroza. Se trata de una nueva recopilación de un conjunto asistemático de normas penales surgidas a veces al capricho y debidas en parte a los instintos de una sociedad que disfruta criminalizando y no aprecia la libertad». En este sentido, se ha referido al trato que reciben las libertades en el nuevo Código Penal, en especial, la libertad de expresión y las libertades límite. «Yo creo que no se ha legislado con respeto hacia las esferas de libertad ni se ha seguido el principio de proporcionalidad de las penas como se evidencia en la prisión permanente revisable» ha añadido. 


	Para finalizar, Vives Antón ha destacado que la reforma penal que se está llevando a cabo conduce a la democracia en sentido numérico pero desgraciadamente es antidemocrática porque permite privar de derechos a personas que los tienen. «Yo quisiera que el futuro de este código fuera su rectificación desde las perspectivas de los principios que deberían inspirarse en el derecho penal de la modernidad y no en el de las cavernas» ha concluido. 

Fotografías