Valencià:
La reconstrucció econòmica que s'ha de dur a terme a conseqüència de la crisi provocada per la COVID-19 ha de contemplar aspectes fiscals. En la successió de normes aprovades des de mitjans de març s'han introduït mesures d'abast transitori, com ara ampliacions de terminis, moratòries o càlculs d'ingressos anticipats, però seran mesures de major importància les que s'hauran d'adoptar per a la reconstrucció.
Tant la CEOE com GESTHA han plantejat la necessitat de reduir càrregues fiscals. La primera amb moratòries i la introducció de noves despeses deduïbles. La segona en relació amb el règim d'estimació objectiva per als autònoms, sent aquesta última una mesura aprovada ja, encara que no deixa de sorprendre que de moment només es contemple que siguen els dies en què no hi ha hagut activitat els que no computen per a quantificar els pagaments trimestrals, però res es diu del global de l'any, de la mateixa manera que es permet renunciar a aqueix mètode, però cap previsió hi ha sobre els deures formals que comporta la nova opció i que no en tots els casos podrà complir-se adequadament per al primer trimestre. Unidas Podemos ha proposat la creació d'un nou impost sobre les grans fortunes.
Davant l'evidència que la despesa pública creix, la reducció d'impostos és un engany propi o de tercers, perquè abans o després haurà d'incrementar-se la pressió fiscal per a poder cobrir-ho i amortitzar el deute contret. Per això, la situació actual requereix reflexionar des del punt de vista de la justícia tributària, perquè els qui hagen de contribuir més seran els que tinguen aptitud per a fer-ho, i aquesta aptitud desgraciadament no sempre es té en compte, i un patrimoni que es deprecia no és un clar índex de riquesa, i sí que ho és, en canvi, quan genera rendes. Sobre el que caldria actuar ja és sobre alguns tributs que es continuen exigint, i la justícia dels quals en aquest moment és molt discutible.
Així, d'algunes taxes no sols pot dubtar-se si és ètic que es continuen cobrant, sinó que ha de plantejar-se si és legal percebre-les, i almenys un impost hauria d'apartar-se del sistema tributari, si no definitivament, com a mínim durant algun temps, com és el cas de l'impost sobre activitats econòmiques.
En relació amb les taxes, singularment les que s'exigeixen per ocupació del domini públic, que afecten fonamentalment els municipis, però també ports i aeroports, en la mesura que vaja lligada l'ocupació a activitats que no s'han pogut desenvolupar per les restriccions de l'estat d'alarma, encara quan el domini haja estat ocupat, però no s'ha pogut donar l'aprofitament, no haurien d'exigir-se, i no com una mera mesura graciable, sinó per inexistència del fet imposable. Per a la reconstrucció pretesa hauria de contemplar-se la suspensió d'aquestes o la reducció dels seus imports fins a un moment en què la situació millore i l'aprofitament puga donar benefici.
Especialment cridanera ha sigut la situació en els municipis en els quals existeix la comunament denominada «taxa de l'ORA», molts dels quals han continuat exigint-la, mentre que uns altres van acordar deixar de percebre-la. Realment, l'activitat de vigilància sobre el compliment de l'horari d'estacionament, pot considerar-se que estava entre les activitats permeses? Els ciutadans, complien les restriccions de moviment si havien d'eixir per a abonar el seu import o canviar el lloc d'aparcament del vehicle si el van estacionar abans de l'entrada en vigor de l'estat d'alarma? No sembla que siga oportú haver exigit el seu import, ni molt menys sancionar per no haver efectuat el pagament corresponent.
En l'àmbit dels impostos, com el controvertit impost sobre activitats econòmiques, la quantificació de les quals és aliena al bon o mal resultat de la mateixa activitat, per gravar el mer exercici de l'activitat, no sembla oportú que es continue exigint, perquè és una despesa deduïble de l'impost de societats, i aquells contribuents que obtinguen beneficis tributaran en major mesura sense la seua deducció, devent l'Estat compensar els municipis per la pèrdua de recaptació que aquests tindrien.
Podríem seguir amb altres tributs amb quotes fixes, com els que recauen sobre màquines recreatives, o sobre vehicles de motor, entre altres, però com a simples propostes per a la reflexió, i que incideixen favorablement sobre els que amb les seues iniciatives empresarials poden donar dinamisme econòmic. Amb tot l'indicat fins ací, crec que ja es pot iniciar un debat.
Germán Orón Moratal, catedràtic de Dret Financer i Tributari de la Universitat Jaume I de Castelló.
Article publicat en Levante-El Mercantil Valenciano el 25 de maig de 2020.

Español:
La reconstrucción económica que se debe llevar a cabo como consecuencia de la crisis provocada por la COVID-19 debe contemplar aspectos fiscales. En la sucesión de normas aprobadas desde mediados de marzo se han introducido medidas de alcance transitorio, como ampliaciones de plazos, moratorias y cálculos de ingresos anticipados, pero serán medidas de mayor calado las que se deberán adoptar para la reconstrucción.
Tanto la CEOE como GESTHA han planteado la necesidad de reducir cargas fiscales. La primera con moratorias y la introducción de nuevos gastos deducibles. La segunda en relación con el régimen de estimación objetiva para los autonómos, siendo esta última una medida aprobada ya, aunque no deja de sorprender que de momento solo se contemple que sean los días en que no ha habido actividad los que no computen para cuantificar los pagos trimestrales, pero nada se dice del global del año, del mismo modo que se permite renunciar a ese método, pero ninguna previsión hay sobre los deberes formales que conlleva la nueva opción y que no en todos los casos podrá cumplirse adecuadamente para el primer trimestre. Unidas Podemos ha propuesto la creación de un nuevo impuesto sobre las grandes fortunas.
Ante la evidencia de que el gasto público crece, la reducción de impuestos es un engaño propio o de terceros, pues antes o después deberá incrementarse la presión fiscal para poder cubrirlo y amortizar la deuda contraída. Por ello, la situación actual requiere reflexionar desde el punto de vista de la justicia tributaria, pues quienes deban contribuir maás serán los que tengan aptitud para ello, y dicha aptitud desgraciadamente no siempre se tiene en cuenta, y un patrimonio que se deprecia no es un claro índice de riqueza, sí en cambio cuando genera rentas. Sobre lo que debiera actuarse ya es sobre algunos tributos que se siguen exigiendo, y cuya justicia en este momento es muy discutible.
Así, de algunas tasas no solo puede dudarse si es ético que se sigan cobrando, sino que debe plantearse si es legal percibirlas, y al menos un impuesto deberia apartarse del sistema tributario, si no definitivamente, al menos durante algun tiempo, como es el caso del impuesto sobre actividades económicas.
En relación con las tasas, singularmente las que se exigen por ocupación del dominio publico, que afectan fundamentalmente a los municipios, pero también a puertos y aeropuertos, en la medida que vaya ligada la ocupación a actividades que no se han podido desarrollar por las restricciones del estado de alarma, aún cuando el dominio haya estado ocupado, pero no se ha podido dar el aprovechamiento, no debieran exigirse, y no como una mera medida graciable, sino por inexistencia del hecho imponible. Para la reconstrucción pretendida debiera contemplarse la suspensión de las mismas o la reducción de sus importes hasta un momento en que la situación mejore y el aprovechamiento pueda dar beneficio.
Especialmente llamativa ha sido la situación en los municipios en los que existe la comunmente denominada «tasa de la ORA», muchos de los cuales han continuado exigiéndola, mientras que otros acordaron dejar de percibirla. Realmente, la actividad de vigilancia sobre el cumplimiento del horario de estacionamiento, ¿puede considerarse que estaba entre las actividades permitidas? ¿Los ciudadanos cumplían con las restricciones de movimiento si debían salir para abonar su importe o cambiar el lugar de aparcamiento del vehículo si lo estacionaron antes de la entrada en vigor del estado de alarma? No parece que sea oportuno haber exigido su importe, ni mucho menos sancionar por no haber efectuado el pago correspondiente.
En el ámbito de los impuestos, como el controvertido impuesto sobre actividades económicas, cuya cuantificación es ajena al buen o mal resultado de la propia actividad, por gravar el mero ejercicio de la actividad, no parece oportuno que se siga exigiendo, pues es un gasto deducible del impuesto sobre sociedades, y aquellos contribuyentes que obtengan beneficios tributarán en mayor medida sin su deducción, debiendo el Estado compensar a los municipios por la pérdida de recaudación que estos tendrían.
Podríamos seguir con otros tributos con cuotas fijas, como los que recaen sobre máquinas recreativas, o sobre vehículos de motor, entre otros, pero como simples propuestas para la reflexión, y que inciden favorablemente sobre los que con sus iniciativas empresariales pueden dar dinamismo económico. Con lo hasta aquí indicado creo que ya se puede iniciar un debate.
Germán Orón Moratal, catedrático de Derecho Financiero y Tributario de la Universitat Jaume I de Castelló.
Artículo publicado en Levante-El Mercantil Valenciano el 25 de mayo de 2020.