Valencià:
Pablo González Tornel, professor d'Història de l'Art de la Universitat Jaume I, ha reflexionat sobre el valor que s'atorga a les imatges sagrades més enllà del seu valor com a obra d'art, que es converteixen fins i tot en imatges vivents o quasi éssers vius, en el curs «Art, ciència i màgia. La imatge entre el mite i el coneixement» dins de la Universitat d’Estiu de l'UJI. D'aquesta manera, ha intentat respondre a la pregunta de si el cristianisme és un culte idolàtric.
González Tornel ha començat la seua intervenció explicant que el cristianisme, o catolicisme més tard, és un culte icònic des de l'antiguitat perquè té una sèrie de principis que justifiquen la utilització d'imatges. En aquest sentit, ha assenyalat que Déu ja s'estableix com a legitimador de la creació d'imatges pel fet que crea l'home a imatge i semblança seua. Així mateix, també ha posat com a exemple el sagrament de l'Eucaristia, que actualitza aqueixa idea de materialització de la divinitat.
En aquesta línia, el professor d'Història de l'Art de l'UJI ha apuntat com la jerarquia de l'església també es pronuncia entorn del valor icònic en el Concili de Nicea i en el Concili de Trento, en els quals es defineix no solament el concepte d'imatge sagrada com una representació sinó també la relació dels fidels amb la imatge, a la qual cal mostrar respecte però no adorar.
No obstant això, González Tornel ha assenyalat que, a pesar que es reclama aquest ús racional de les imatges per part de l'església en tots dos concilis, la realitat és diferent. «Els devots tenen una relació amb les imatges que excedeix els límits d'aqueixa racionalitat», ha afirmat. Així, el professor ha explicat que aquesta relació no ocorre amb qualsevol imatge sinó que sol ocórrer amb les icones, als quals se'ls confereixen fins i tot qualitats d'éssers vius. 
«Perquè una imatge arribe a convertir-se en icona ha de tindre presència i carisma», ha apuntat González Tornel. Per a això, segons ha explicat el professor, són necessàries una sèrie d'atributs com l'origen prodigiós; una història que vincule l'obra al moment real o a una visió de la divinitat que li conferisca aqueixa presència real, i l'activació de la imatge, és a dir, processos d'emmarcament o consagració per a dotar-la de major visibilitat.
Per a finalitzar, González Tornel ha destacat com a partir d'aquests processos «la imatge deixa de ser una representació per a tornar-se un ésser viu que actua sobre els fidels a través del miracle. Es produeix una fusió entre imatge i arquetip» i ha subratllat el nivell de relació al qual poden arribar els cristians amb les seues imatges sagrades, el caràcter màgic que a vegades se'ls atorga i com d’idolàtrica que pot ser a vegades la litúrgia del culte cristià.
Fotografies
Vídeo: (HD) Déus i ídols. La imatge religiosa més enllà de l’obra d’art

Español:
Pablo González Tornel, profesor de Historia del Arte de la Universitat Jaume I, ha reflexionado sobre el valor que se le otorga a las imágenes sagradas más allá de su valor como obra de arte, convirtiéndose incluso en imágenes vivientes o casi seres vivos, en el curso «Arte, ciencia y magia. La imagen entre el mito y el conocimiento» dentro de la Universitat d’Estiu de la UJI. De esta manera, ha intentado responder a la pregunta de si el cristianismo es un culto idolátrico.
González Tornel ha comenzado su intervención explicando que el cristianismo, o catolicismo más tarde, es un culto icónico desde la antigüedad porque tiene una serie de principios que justifican la utilización de imágenes. En este sentido, ha señalado que Dios ya se establece como legitimador de la creación de imágenes por el hecho de que crea al hombre a su imagen y semejanza. Así mismo, también ha puesto como ejemplo el sacramento de la Eucaristía, que actualiza esa idea de materialización de la divinidad.
En esta línea, el profesor de Historia del Arte de la UJI ha apuntado cómo la jerarquía de la iglesia también se pronuncia en torno al valor icónico en el Concilio de Nicea y en el Concilio de Trento, en los que se define no solo el concepto de imagen sagrada como una representación sino también la relación de los fieles con la imagen, a la que hay que mostrar respeto pero no adorar.
No obstante, González Tornel ha señalado que, a pesar de que se reclama este uso racional de las imágenes por parte de la iglesia en ambos concilios, la realidad es diferente. «Los devotos tienen una relación con las imágenes que excede los límites de esa racionalidad», ha afirmado. Así, el profesor ha explicado que esta relación no ocurre con cualquier imagen sino que suele ocurrir con los iconos, a los que se les confieren incluso cualidades de seres vivos.
«Para que una imagen llegue a convertirse en icono ha de tener presencia y carisma», ha apuntado González Tornel. Para ello, según ha explicado el profesor, son necesarias una serie de atributos como el origen prodigioso; una historia que vincule la obra al momento real o a una visión de la divinidad que le confiera esa presencia real, y la activación de la imagen, es decir, procesos de enmarque o consagración para dotarla de mayor visibilidad.
Para finalizar, González Tornel ha destacado cómo a partir de estos procesos «la imagen deja de ser una representación para volverse un ser vivo que actúa sobre los fieles a través del milagro. Se produce una fusión entre imagen y arquetipo» y ha subrayado el nivel de relación al que pueden llegar los cristianos con sus imágenes sagradas, el carácter mágico que a veces se les otorga y lo muy idolátrico que puede ser en ocasiones la liturgia del culto cristiano.
Fotografías
Vídeo: (HD) Dioses e ídolos. La imagen religiosa más allá de la obra de arte