Valencià:
L’alumne Pablo Altaba Tena de la Universitat Politècnica de València ha defensat la primera de les tesis desenvolupades a l’empara de la Càtedra Diputació de Centres Històrics i Itineraris Culturals de la Universitat Jaume I de Castelló titulada «La arquitectura compacta y dispersa de los caminos de peregrinación. Análisis de su conservación y gestión en diferentes regiones mediterráneas».
La tesi recull com la vida del masover a Penyagolosa és la màxima expressió d’autosuficiència que es podia experimentar en els entorns de muntanya mediterrània. No és casualitat que s’entenga aquest estil de vida com una qüestió de necessitat i fe, ja que l’exigència d’una vida dedicada a la muntanya comprometia el masover a viure d’aquesta i a ser gestor de recursos i béns. La imatge que transmet el masover vernacle és la de l'ecologia, el reaprofitament i la gestió òptima de recursos. Una visió humboldtiana que actualment s’intenta recuperar.
Penyagolosa és un territori construït, un espai de gran biodiversitat i un referent per a propis i aliens. Un aparador de valors naturals, històrics, etnogràfics, religiosos, socials, productius i culturals. Els seus pobladors són reticents a l’abandonament d’un estil de vida secular que encara amera el territori. Penyagolosa és, en definitiva, una imatge cultural traslladada des de temps de Reconquesta que, mitjançant masos, molins, sénies, fonts, ponts, pedra en sec, prats, pinars, carrascars, ermitoris, romeries, bancals, camins, sendes i un llarg etcètera, ha arribat a l’actualitat modelant-se i estructurant-se segons la necessitat de cada estrat social que l’ha poblat.
És evident que la visió actual del paisatge no és la que es tenia entrat el segle XX i en els segles anteriors a aquest. Malgrat els canvis significatius i l’evolució més que ferotge actual, es tenen gravats uns paisatges -rurals o urbans-, un mode de vida, uns costums i unes tradicions que es valoren perquè generen estima i identitat, si bé no s’ha de perdre de vista que aquest paisatge és el resultat d’unes circumstàncies climàtiques, geològiques, econòmiques i socials amb les quals  els habitants d’aquestes terres han conviscut i segueixen convivint des de fa segles.
Aquesta associació entre un paisatge i una imatge cultural és la base de la construcció d’una identitat. No es parla de llocs que es podrien considerar idíl·lics i d’on no es pot construir cap relat compartit, es parla de l’aspresa de Penyagolosa. Cadascú té el seu relat amb la seua microhistòria. La participació en aquesta investigació desmenteix per complet la hipòtesi de partida que es plantejava. No hi ha tantes reticències per part de la població local. Està a favor de col·laborar en investigacions integradores que busquen en l'horitzontalitat l’abandonament per decennis que han patit. Estan vinculats a la història local com ho estaven els seus antecessors. A tot això s’ha de tenir en consideració que els vincles, tot i haver-hi, canvien. Treballar perquè no es caiga en la nostàlgia d’un temps passat i que el vincle, que actualment no està lligat a la funció, canvie de significat, és una de les qüestions per la qual l’adaptació de conceptes a nous significats és tan important.
No obstant això, també s’han plantejat els problemes actuals que comporta l’abandonament del paisatge per motius econòmics i d’alguna manera culturals, ja que també estan vinculats amb la globalització social actual. En aquesta dicotomia entre el localisme i l’universalisme es pot trobar una eixida en les accions per a la salvaguarda del paisatge. A la fi, durant la investigació s’ha intentat per diversos camins trobar els punts comuns i els conceptes apropiats per a plantejar accions que puguen fer perdurar l’ideal de paisatge que segueix viu en la població.
La Càtedra Diputació de Centres Històrics i Itineraris Culturals de la Universitat Jaume I de Castelló, creada el febrer de 2016, té com a principal objectiu la col·laboració amb els municipis de la província per a revalorar el seu patrimoni cultural. En el marc de la investigació, la Càtedra inclou, entre els seus propòsits, el de seguir treballant en el marc de conservació plantejat en aquesta tesi doctoral i estudiar diferents zones mediterrànies de característiques semblants a Penyagolosa i redactar un document o manual per a dur a terme la restauració dels elements immobles catalogats d’acord amb una sèrie de criteris d’intervenció formulats després de l’estudi exhaustiu d’aquests elements.

Notícia publicada a Facebook | Twitter | LinkedIn

Español:
El alumno Pablo Altaba Tena de la Universitat Politècnica de València ha defendido la primera de las tesis desarrolladas al amparo de la Cátedra Diputación de Centros Históricos e Itinerarios Culturales de la Universitat Jaume I de Castelló titulada «La arquitectura compacta y dispersa de los caminos de peregrinación. Análisis de su conservación y gestión en diferentes regiones mediterráneas».
La tesis recoge como la vida del masover en Penyagolosa es la máxima expresión de autosuficiencia que se podía experimentar en los entornos de montaña mediterránea. No es casualidad que se entienda este estilo de vida como una cuestión de necesidad y fe, puesto que la exigencia de una vida dedicada a la montaña comprometía al masover a vivir de esta y a ser gestor de recursos y bienes. La imagen que transmite el masover vernáculo es la de la ecología, el reaprovechamiento y la gestión óptima de recursos. Una visión humboldtiana que actualmente se intenta recuperar.
Penyagolosa es un territorio construido, un espacio de gran biodiversidad y un referente para propios y ajenos. Un escaparate de valores naturales, históricos, etnográficos, religiosos, sociales, productivos y culturales. Sus pobladores son reticentes al abandono de un estilo de vida secular que todavía empapa el territorio. Penyagolosa es, en definitiva, una imagen cultural trasladada desde tiempos de la Reconquista que, mediante masías, molinos, senias, fuentes, puentes, piedra en seco, prados, pinares, carrascales, ermitorios, romerías, bancales, caminos, sendas y un largo etcétera, ha llegado a la actualidad modelándose y estructurándose según la necesidad de cada estrato social que lo ha poblado.
Es evidente que la visión actual del paisaje no es la que se tenía entrado el siglo XX y en los siglos anteriores a este. A pesar de los cambios significativos y la evolución más que feroz actual, se tienen grabados unos paisajes -rurales o urbanos-, un modo de vida, unas costumbres y unas tradiciones que se valoran porque generan aprecio e identidad, si bien no se debe perder de vista que este paisaje es el resultado de unas circunstancias climáticas, geológicas, económicas y sociales con las que los habitantes de estas tierras han convivido y siguen conviviendo desde hace siglos.
Esta asociación entre un paisaje y una imagen cultural es la base de la construcción de una identidad. No se habla de lugares que se podrían considerar idílicos y de donde no se puede construir ningún relato compartido, se habla de la aspereza de Penyagolosa. Cada cual tiene su relato con su microhistoria. La participación en esta investigación desmiente por completo la hipótesis de partida que se planteaba. No hay tantas reticencias por parte de la población local. Está a favor de colaborar en investigaciones integradoras que buscan en la horizontalidad el abandono por decenios que han sufrido. Están vinculados a la historia local como lo estaban sus antecesores. A todo esto se tiene que tener en consideración que los vínculos, a pesar de haberlos, cambian. Trabajar para que no se caiga en la nostalgia de un tiempo pasado y que el vínculo, que actualmente no está ligado a la función, cambie de significado es una de las cuestiones por las que la adaptación de conceptos a nuevos significados es tan importante.
No obstante, también se han planteado los problemas actuales que comporta el abandono del paisaje por motivos económicos y de alguna manera culturales, puesto que también están vinculados con la globalización social actual. En esta dicotomía entre el localismo y el universalismo se puede encontrar una salida en las acciones para la salvaguardia del paisaje. Al fin, durante la investigación se ha intentado por varios caminos encontrar los puntos comunes y los conceptos apropiados para plantear acciones que puedan hacer perdurar el ideal de paisaje que sigue vivo en la población.
La Cátedra Diputación de Centros Históricos e Itinerarios Culturales de la Universitat Jaume I de Castelló, creada en febrero de 2016, tiene como principal objetivo la colaboración con los municipios de la provincia para revalorizar su patrimonio cultural. En el marco de la investigación, la Cátedra incluye, entre sus propósitos, el de seguir trabajando en el marco de conservación planteado en esta tesis doctoral y estudiar diferentes zonas mediterráneas de características parecidas en Penyagolosa y redactar un documento o manual para llevar a cabo la restauración de los elementos inmuebles catalogados de acuerdo con una serie de criterios de intervención formulados después del estudio exhaustivo de estos elementos.

Noticia publicada en  Facebook | Twitter | LinkedIn