Valencià:
Més d'un centenar de castellonencs i castellonenques han assistit dimecres 11 de març de 2020, al saló de recepcions de la Diputació, a la presentació del llibre Amat Bellés i Roig. Pintar la crònica i el mite del qual és autor el cronista de la ciutat i catedràtic d'Art Antonio Gascó, qui ha estat acompanyat en l’acte per l'artista biografiat, la rectora de la Universitat Jaume I, Eva Alcón, i el president de la Diputació, José Martí.
El volum ha sigut editat mancomunadament pel Servei de Publicacions de la corporació provincial i Publicacions de la universitat pública en la sèrie «Maior», compta amb una acurada edició profusament il·lustrada de més de 450 pàgines amb cobertes plastificades de tapa dura i s'ofereix en castellà i en valencià.
Durant l'acte, l'autor ha explicat que l'obra es divideix en tres parts que inclouen una biografia del pintor, una especialitzada anàlisi raonada i icònica de la seua pintura i un estudi sobre el treball de l'artista com a dissenyador gràfic i, molt en particular, en la seua tasca professional a l'UJI.
Gascó ha manifestat la seua satisfacció per haver escrit aquest llibre referit a un dels artistes a qui més admira i amb l'amistat del qual s'honora des de fa mig segle. L'artista, molt emocionat, ha agraït als editors de l'obra i a totes les persones que han fet possible que el llibre veiera la llum i que han treballat amb intrepidesa i interès perquè l'obra oferisca l'extraordinari nivell editorial que té.
En la seua intervenció, la rectora Eva Alcón ha tingut unes emotives paraules per a significar la personalitat de l'artista biografiat i els seus valors pictòrics i de disseny, en els quals aporta «solucions molt imaginatives i amb gran pòsit cultural, així com una enginyosa creativitat».
Per part seua, el president de la Diputació José Martí ha destacat que la sèrie Maior «és fruit d'una col·laboració important de les dues institucions, per a oferir a la província obres especialment significatives en el cultural històric i científic». S'ha sentit especialment satisfet de tenir entre les mans una obra de tan alt nivell editorial com contingut plàstic i de recerca i ha felicitat tant l'autor com el biografiat.
Al final de l'acte de presentació del llibre, els assistents s'han desplaçat al Centre Cultural de les Aules en el qual les autoritats han inaugurat l'exposició «Les sibil·les» d'Amat Bellés, que reuneix dotze pintures realitzades des de 2011 fins a l'actualitat. L'autor ha assenyalat les accions profètiques de les dotze pitonisses que el cristianisme va fer seues, afegint a les deu originàries de Terenci Varró dotze més per a aparellar-les en número amb els dotze profetes de l'Antic Testament. Els assistents han pogut admirar la destresa, el dibuix de gran virtuosisme i la imaginació erudita d'Amat Bellés en aquesta col·lecció que veia la llum pública per primera vegada i que podrà ser visitada fins al 10 de maig.
Les sibil·les: religió i profecia fashion
La col·lecció de dotze sibil·les d’Amat Bellés exhibides al Centre Cultural de Les Aules que posseeix el misteri icònic de la nigromància, s’encarna en belles dones d’actitud hieràtica i rostre de top-model, amb sumptuosos vestuaris d’encaix, trenats o drapats, estentòries cabelleres, tocats molt oufit fashion, segle XXI, i fins i tot sobreafegits gore, a més d’una mirada suggeridora i seductora en el seu encobert misteri sibil·lí (i mai millor dit).
De 2011 a 2019, l’artista porta a terme la col·lecció de dotze endevinadores. Terenci Varró en va tipificar deu un segle abans de Crist. L’apologista Lactanci, perquè li venia molt bé a ell i als primers capitostos de l’Església, quan ja la religió gaudia de la llibertat constantiniana en l’Imperi, les cristianitzà. Adobat el condiment, 500 anys més tard, l’espavilat monjo Philippus Barbieri les va assimilar a dotze i les va posar en paral·lel amb les tribus d’Israel, les portes de Jerusalem, els apòstols, els profetes de l’Antic Testament, els signes del zodíac, els fruits de l’Esperit Sant i, si hauria calgut, els Dotze homes sense pietat, amb Henry Fonda i tot, encara que ací no podia arribar l’espavilat dominic.
Amat Bellés les versiona d’aquesta guisa: càndida i pueril la Cumana, que porta un orbe zodiacal amb anhel de panera; dominadora l’Europea amb la seua feudal vestimenta i l’espasa herodiana, amb molta antiguitat i certa gosadia regicida amb implicació tuti; enigmàtica l’Hel·lespòntica amb una polièdrica creu immissa d’aire 3D; indestructible la Tiburtina de cabells Diana Ross, empunyant, a manera de pròtesi, la mà seca que va portar a Jesús al sanedrí davant d’Annàs i Caifàs; la Líbica, arrogant i agosaradament intimidatòria que llegeix la profecia de l’adveniment del Crist; la Cimèria, impressionada i un punt estupefacta portant un card marià, símbol del sofriment de la maternitat; fervorosa i càndida, amb la corona d’espines a les mans, la Dèlfica; la Frígia es representa amb el cap i cos envoltada per una filactèria que en veritat és un encaix d’entredós recordant la banderola enarborada per Crist en la resurrecció; la Sammienca té el cap envoltat d’estretes branques, que en veritat fa pensar que fa referència als sarments amb els quals es va trenar el bressol de Jesús en el pessebre, junt a ella l’atenenc mussol (ni òbila, ni brúfol) com a signe de la clarividència i perspicàcia; la sibil·la Pèrsica, de nimi cabell, vestida d’encaixos de Raschel, porta un fanal encès com d’al·legoria de la revelació; l’Eritrea es cobreix amb una pell de corder sense desbastar, l’acompanya una rajola del palau dels Santjoans de Cinctorres, en la qual s’ha pintat un corder, icona de l’Agnus Dei, qui tollis peccata mundi; i finalment, l’Agripa, vestida amb cordes de cànem, en una al·legorització de l’ascetisme de la Magdalena, i en la mateixa línia d’ideari, porta a la mà un flagell que es transfigura en un ram vegetal de fulles, evocador de l’assotament de Jesús.
Totes, totes les pitonisses manifesten un centelleig d’agudesa en la mirada que impel·leix qui les contempla a no perdre de vista els ulls, encara que mai s’arribe a interpretar la seua intenció. Aquesta al·legorització a la mirada manifesta tots dos aspectes expressius caracteritzadors dels dos temps que caracteritzen l’acció profètica de les visionàries.
Autor: Antonio Gascó

Español:
Más de un centenar de castellonenses han asistido el miércoles 11 de marzo de 2020, en el salón de recepciones de la Diputación, a la presentación del libro Amat Bellés i Roig. Pintar la crònica i el mite del que es autor el cronista de la ciudad y catedrático de Arte Antonio Gascó, quien ha estado acompañado en el acto por el artista biografiado, la rectora de la Universitat Jaume I, Eva Alcón, y el presidente de la Diputación, José Martí.
El volumen ha sido editado mancomunadamente por el Servicio de Publicaciones de la corporación provincial y Publicacions de la universidad pública en su serie «Maior», y cuenta con una cuidada edición profusamente ilustrada de más de 450 páginas, cubiertas plastificadas de tapa dura y se ofrece en castellano y en valenciano.
Durante el acto, el autor ha explicado que la obra se divide en tres partes que incluyen una biografía del pintor, un especializado análisis razonado e icónico de su pintura y un estudio sobre la labor del artista como diseñador gráfico y muy en particular en su labor profesional en la UJI.
Gascó ha manifestado su satisfacción por haber escrito este libro referido a uno de los artistas a quien más admira y con cuya amistad se honra desde hace medio siglo. El artista, muy emocionado, ha agradecido a los editores de la obra y a todas cuantas personas han hecho posible que el libro viera la luz y que han trabajado con denuedo e interés, para que la obra ofrezca el extraordinario nivel editorial que tiene.
En su intervención, la rectora Eva Alcón ha tenido unas emotivas palabras para significar la personalidad del artista biografiado y sus valores pictóricos y de diseño, en los que aporta «soluciones muy imaginativas y con gran poso cultural, así como una ingeniosa creatividad».
Por su parte, el presidente de la Diputación José Martí ha destacado que la serie Maior «es fruto de una colaboración importante de las dos instituciones, para ofrecer a la provincia obras especialmente significativas en lo cultural histórico y científico». Se ha sentido especialmente satisfecho de tener entre sus manos una obra de tanto nivel editorial como contenido plástico y de investigación y ha felicitado tanto al autor como al biografiado.
Al final del acto de presentación del libro, los asistentes se han desplazado al Centro Cultural de Les Aules en el que las autoridades han inaugurado la exposición «Les sibil·les» de Amat Bellés, que reúne doce pinturas realizadas desde 2011 a la actualidad. El autor ha señalado las acciones proféticas de las doce pitonisas que el cristianismo hizo suyas, añadiendo a las diez originarias de Terencio Varrón doce más para emparejarlas en número con los doce profetas del Antiguo Testamento. Los asistentes han podido admirar la destreza, el dibujo de gran virtuosismo y la imaginación erudita de Amat Bellés en esta colección que veía la luz pública por primera vez y que podrá ser visitada hasta el 10 de mayo.
Las sibilas: religión y profecía fashion
La colección de doce sibilas de Amat Bellés exhibidas en el Centro Cultural de Les Aules que posee el misterio icónico de la nigromancia, se encarna en bellas mujeres de actitud hierática y rostro de top-model, con suntuosos vestuarios de ensambladura, trenzados o plegados, estentóreas cabelleras, tocados muy oufit fashion, siglo XXI, e incluso sobreañadidos gore, amén de una mirada sugerente y seductora en su encubierto misterio sibilino (y nunca mejor dicho).
De 2011 a 2019 el artista lleva a cabo la colección de doce adivinadoras. Terencio Varrón tipificó diez un siglo antes de Cristo. El apologista Lactancio, porque le venía muy bien a él y a los primeros cabecillas de la Iglesia, cuando ya la religión disfrutaba de la libertad constantiniana en el Imperio las cristianizó. Adobado el condimento, 500 años más tarde, el avispado monje Philippus Barbieri las asimiló a doce y las puso en paralelo con las tribus de Israel, las puertas de Jerusalén, los apóstoles, los profetas del Antiguo Testamento, los signos del zodíaco, los frutos del Espíritu Santo y, si habría hecho falta, los Doce hombres sin piedad, con Henry Fonda y todo, aunque aquí no podía llegar el avispado dominico.
Amat Bellés, las versiona de esta guisa: Cándida y pueril la Cumana, que lleva un orbe zodiacal con anhelo de panera; dominadora la Europea con su feudal vestimenta y la espada herodiana, con mucha antigüedad y cierta osadía regicida con implicación tute; enigmática la Helespóntica con una poliédrica cruz inmisa de aire 3D; indestructible la Tiburtina de cabellos Diana Ross, empuñando, a manera de prótesis, la mano seca que va a Jesús en el sanedrín ante Annás y Caifás; la Líbica, arrogante y osadamente intimidatoria que lee la profecía del advenimiento de Cristo; la Cimeria, impresionada y un punto estupefacta llevando un cardo mariano, símbolo del sufrimiento de la maternidad; fervorosa y cándida, con la corona de espinas en las manos, la Délfica; la Frigia se representa con la cabeza y el cuerpo rodeada por una filacteria que en verdad es un encaje de entredós recordando el banderín enarbolado por Cristo en la resurrección; la Sammienca tiene la cabeza rodeada de estrechas ramas, que en verdad hace pensar que hace referencia a los sarmientos con los cuales se trenzó la cuna de Jesús en el pesebre, junto a ella el ateniense búho (ni lechuza, ni buho) como signo de la clarividencia y perspicacia; la sibila Pérsica, de nimio cabello, vestida de encajes de Raschel, lleva una farola encendida como alegoría de la revelación; la Eritrea se cubre con una piel de cordero sin desbastar, lo acompaña una baldosa del palacio de los Santjoans de Cinctorres, en la cual se ha pintado un cordero, icono del Agnus dei, quien tollis peccata mundi; y finalmente, el Agripa, vestida con cuerdas de cáñamo, en una alegorización del ascetismo de la Magdalena, y en la misma línea de ideario, lleva en la mano, un azote que se transfigura en un ramo vegetal de hojas, evocador del azotamiento de Jesús.
Todas, todas las pitonisas manifiestan un destello de agudeza en la mirada que impele quién las contempla a no perder de vista los ojos, aunque nunca se llegue a interpretar su intención. Esta alegorización de la mirada, manifiesta ambos aspectos expresivos caracterizadores de los dos tiempos que caracterizan la acción profética de las visionarias.
Autor: Antonio Gascó