Valencià:
La màxima amb la qual s'ha alertat al món sobre la pandèmia de la COVID-19 i s'han suportat recomanacions de protecció i mesures governamentals és aquella que diu que «ningú és especial, tots estem potencialment exposats i som igualment vulnerables» i les estadístiques de reconegudes potències europees i els Estats Units, així com els casos positius d'alguns dels seus governants, semblaren concedir-li la raó.
No obstant això, com ho adverteix Byung-Chul Han, la mort no és democràtica i la COVID-19 no ha canviat res sobre aquest tema. Als Estats Units, les minories ètniques tenen un índex d'hospitalització ajustat per edat, entre 4,7 i 5,3 vegades el de la població blanca, i al Regne Unit la probabilitat de morir de la població negra infectada és més de quatre vegades major que la de la població blanca. En tots dos casos, les condicions socioeconòmiques i el tipus de treball i no diferències biològiques expliquen aqueixes disparitats. Com assenyala Horton, els exercicis clàssics de modelatge de la pandèmia no permeten veure la complexitat que s'amaga darrere de les xifres.
Igualment, la crisi actual i el seu maneig no són iguals a tot el món. El Fons Monetari Internacional adverteix de l'aprofundiment de les diferències entre els països de majors i de menors ingressos i segons el Banc Mundial, el món tindrà més de 100 milions de nous pobres. Amèrica Llatina suma 22 milions més en pobresa i retrocedeix en aqueix indicador 12 anys i 8 milions més en pobresa extrema, amb una reculada de 20 anys al mateix temps que empitjora la seua inequitat amb un increment del 2,9% de l'índex GINI.
Addicionalment, l'OIT va reportar la pèrdua d'ocupacions a tot el món però, mentre els països de majors ingressos van perdre el 19,8% dels seus llocs de treball, els de menors ingressos 26,6%, el que agreuja la seua situació tenint en compte que el 60% de la seua força laboral, com assenyala Achcar, se situa en el sector informal i manca de protecció social. Addicionalment s'ha documentat als països pobres un augment en les desigualtats de gènere, de la violència intrafamiliar i d'abandó escolar que amenaça de ser permanent, la qual cosa els retardarà encara més.
Les mesures públiques, com ara transferències d'emergència a la població, han sigut una resposta generalitzada davant el confinament, però aquestes ratifiquen les diferències. En 2020, mentre en les economies avançades van assolir en mitjana un 24% del PIB, als països emergents van ser del 6% i menys de 2% en els de baixos ingressos. Addicionalment, la realitat al voltant de les vacunes que van emergir com l'esperança de superació en el curt termini, sembla aprofundir encara més les disparitats. El 24 de febrer, segons la UNESCO, més de 130 països en el món no havien rebut ni una sola dosi de vacuna, al mateix temps que les quantitats reservades per alguns dels més rics  serviria per a immunitzar fins a cinc vegades la seua població.
El cas de Colòmbia, un botó de mostra 
Aquest país ocupa el lloc 11 en total de casos i el 12 en defuncions COVID en el món. El seu Sistema de Salut, fruit de les reformes de la seguretat social en la dècada dels 90, en els quals la racionalitat econòmica prima sobre els propòsits de la salut pública, es va estructurar entorn de mercats d'assegurances i de prestació de serveis, conseqüència dels quals ha mostrat feble rectoria estatal, desarticulació entre actors i fragmentació de serveis amb greus afectacions al dret a la salut, fent el país més vulnerable enfront de la pandèmia.
En aquestes condicions, la resposta sanitària ha sigut reactiva, tardana i inadequada. No en va, els primers grans pics epidèmics van ocórrer en les presons i zones de fronteres (Amazones i Pacífic), sense que s'hagueren planificat la seua prevenció ni la seua intervenció, malgrat urgents reclams ciutadans, a vegades secundats per decisions judicials.
Addicionalment, segons xifres de la Comissió Econòmica per a Amèrica Llatina, Colòmbia va assignar en 2020 només el 2,5% del PIB a l'atenció de la pandèmia. D'altres recursos, posats en el Fons d'Emergències, més de la meitat es van quedar sense utilitzar i encara que es va disposar d'auxilis econòmics, el 76% de les llars no havia rebut ajuda del govern i entre els més pobres, només el 36% havia rebut algun suport estatal.
En conseqüència, els majors efectes es concentren en la població de pitjors condicions socioeconòmiques. Segons estadístiques oficials, el 44,1% de les defuncions, es van concentrar en els qui només aconseguien educació bàsica primària, un 7,8% en nivell professional i un 0,6% en educació postgraduada. Mentre que el 63,6% de les defuncions van ocórrer en els dos estrats socioeconòmics més baixos, els més alts només van patir el 3% d'aquestes defuncions.
Davant aquest panorama que presenta diversos desafiaments a les universitats públiques del món pel compromís social que els concerneix, des de l'Observatori Psicosocial de la Facultat Nacional de Salut Pública de la Universitat d'Antioquia s'han desenvolupat accions enfocades a atendre algunes de les poblacions amb majors vulnerabilitats acrescudes per aquesta sindèmia. A través dels projectes de cooperació internacional finançats per la Universitat Jaume I i la Generalitat Valenciana, es van reinventar les activitats presencials enfocades a atendre xiquets i xiquetes víctimes de la guerra, complint amb els protocols de bioseguretat, i els i les tutores de resiliència es van desplaçar als llocs on xiquets i xiquetes habitaven. Aquesta experiència va afavorir el procés, perquè es va poder realitzar una acció integral on la família va ser l'espai per a la promoció de la resiliència.
Román Restrepo Vila. Professor de la Universitat d'Antioquia (Colòmbia)
Ana Sofía Zapata Hainaut. Estudiant d'Administració Ambiental i Sanitària. Universitat d'Antioquia (Colòmbia)
Article publicat en el diari Mediterráneo el 21 de març de 2021

Español:
La máxima con la cual se ha alertado al mundo sobre la pandemia de la COVID-19 y se han soportado recomendaciones de protección y medidas gubernamentales es aquella que dice que «nadie es especial, todos estamos potencialmente expuestos y somos igualmente vulnerables» y las estadísticas de reconocidas potencias europeas y los Estados Unidos, así como los casos positivos de algunos de sus gobernantes, parecieran concederle la razón.
No obstante, como lo advierte Byung-Chul Han, la muerte no es democrática y la COVID-19 no ha cambiado nada al respecto. En Estados Unidos, las minorías étnicas tienen un índice de hospitalización ajustado por edad, entre 4,7 y 5,3 veces el de la población blanca, y en Reino Unido la probabilidad de morir de la población negra infectada es más de 4 veces mayor que la de la población blanca. En ambos casos, las condiciones socioeconómicas y el tipo de trabajo y no diferencias biológicas, explican esas disparidades. Como señala Horton, los ejercicios clásicos de modelación de la pandemia no permiten ver la complejidad que se esconde detrás de las cifras.
Igualmente, la crisis actual y su manejo no son iguales en todo el mundo. El Fondo Monetario Internacional advierte de la profundización de las diferencias entre los países de mayores y de menores ingresos y según el Banco Mundial, el mundo tendrá más de 100 millones de nuevos pobres. América Latina suma 22 millones más en pobreza, retrocediendo en ese indicador 12 años y 8 millones más en pobreza extrema, con un retroceso de 20 años al tiempo que recrudece su inequidad con un incremento del 2,9% del índice GINI.
Adicionalmente, la OIT reportó la pérdida de empleos en todo el mundo pero, mientras los países de mayores ingresos perdieron el 19,8% de los suyos, los de menores ingresos 26,6%, agravando su situación, teniendo en cuenta que el 60% de su fuerza laboral, como señala Achcar, se sitúa en el sector informal y carece de protección social. Adicionalmente se ha documentado en los países pobres aumento en las inequidades de género, de la violencia intrafamiliar y abandono escolar que amenaza con ser permanente, lo que los rezagará aún más.
Las medidas públicas como transferencias de emergencia a la población han sido una respuesta generalizada ante el confinamiento, pero estas ratifican las diferencias. En 2020, mientras en las economías avanzadas alcanzaron en promedio un 24% del PIB, en los países emergentes fueron del 6% y menos de 2% en los de bajos ingresos. Adicionalmente, la realidad alrededor de las vacunas que emergieron como la esperanza de superación en el corto plazo pareciera profundizar aún más las disparidades. A fecha de 24 de febrero, según la UNESCO, más de 130 países en el mundo no habían recibido ni una sola dosis de vacuna, al tiempo que las cantidades reservadas por algunos de los más ricos serviría para inmunizar hasta cinco veces su población.
El caso de Colombia, un botón de muestra 
Este país ocupa el puesto 11 en total de casos y el 12 en fallecimientos COVID en el mundo. Su Sistema de Salud, fruto de las reformas de la seguridad social en la década de los 90, en los que la racionalidad económica prima sobre los propósitos de la Salud Pública, se estructuró en torno de mercados de aseguramiento y de prestación de servicios, consecuencia de los cuales ha mostrado débil rectoría estatal, desarticulación entre actores y fragmentación de servicios con graves afectaciones al derecho a la salud, haciendo al país más vulnerable frente a la pandemia.
En estas condiciones, la repuesta sanitaria ha sido reactiva, tardía e inadecuada. No en vano, los primeros grandes picos epidémicos ocurrieron en las cárceles y zonas de fronteras (Amazonas y Pacífico), sin que se hubieran planificado su prevención ni su intervención, a pesar de apremiantes reclamos ciudadanos, a veces apoyados por fallos judiciales.
Adicionalmente, según cifras de la Comisión Económica para América Latina, Colombia asignó en 2020 solo el 2,5% del PIB a la atención de la pandemia. De otros recursos, puestos en el Fondo de Emergencias, más de la mitad se quedaron sin utilizar y aunque se dispuso de auxilios económicos, el 76% de los hogares no había recibido ayuda del gobierno y entre los más pobres, solo el 36% había recibido algún apoyo estatal.
En consecuencia, los mayores efectos se concentran en la población de peores condiciones socioeconómicas. Según estadísticas oficiales, el 44,1% de las defunciones se concentraron en quienes solo alcanzaban educación básica primaria, mientras que 7,8% nivel profesional y 0,6% en educación posgraduada, y mientras el 63,6% de las defunciones ocurrieron en los dos estratos socioeconómicos más bajos, los más altos solo sufrieron el 3,0% de las mismas.
Ante este panorama que presenta diversos desafíos a las universidades públicas del mundo por el compromiso social que le atañe, desde el Observatorio Psicosocial de la Facultad Nacional de Salud Pública de la Universidad de Antioquia se han venido desarrollando acciones enfocadas a atender algunas de las poblaciones con mayores vulnerabilidades acrecentadas por esta sindemia. A través de los proyectos de Cooperación Internacional financiados por la Universitat Jaume I y la Generalitat Valenciana, se reinventaron las actividades presenciales enfocadas a atender niños y niñas víctimas de la guerra, cumpliendo con los protocolos de bioseguridad, los y las tutoras de resiliencia se desplazaron a los lugares donde niños y niñas habitaban. Esta experiencia favoreció el proceso, pues se pudo realizar una acción integral donde la familia fue el espacio para la promoción de la resiliencia.
Román Restrepo Villa. Profesor de la Universidad de Antioquia (Colombia)
Ana Sofía Zapata Henao. Estudiante de Administración Ambiental y Sanitaria. Universidad de Antioquia (Colombia)
Artículo publicado en el diario Mediterráneo el 21 de marzo de 2021