Valencià:
Els escriptors Santiago Posteguillo i Carmen Posadas han sigut els encarregats d'iniciar la segona jornada del curs de la Universitat d'Estiu de l'UJI «La literatura i el temps: la recreació del passat a través de la novel·la». 
Amb el títol «Amor, literatura i altres dimonis», Posteguillo i Posadas han mantingut un diàleg sobre l'últim llibre de l'escriptora uruguaiana, La maestra de títeres, una novel·la amb la qual ha volgut homenatjar La hoguera de las vanidades de Tom Wolfe. En La maestra de títeres, Posadas conta com transcorre la vida de dues dones molt diferents, mare i filla, a l'Espanya dels anys 50, 60 i 70. 
L'escriptora ha explicat que aquesta novel·la abasta diversos gèneres i diversos estils «perquè la vida és així, té amor, drama, misteri…» i ha afegit que «no volia fer un llibre de dones només per a dones. És una novel·la amb un important component d'intriga i de secrets, en la qual res és el que sembla». 
Posadas ha anat contestant les preguntes de Posteguillo sobre el procés que segueix per a crear les seues novel·les, la rellevància del títol, la importància d'usar diferents llenguatges, l'ús de la redacció fragmentada o com ha realitzat la fase de documentació. 
Quant al procés de creació de la història, l'escriptora ha explicat que, per a ella, hi ha dos tipus d'escriptors: els coixos, que preparen fitxes, esquemes i fins i tot frases abans de començar a escriure; i els cecs, «que no sabem res del que passarà, escrivim de forma lineal i ens deixem portar per la història i els personatges» a mesura que avancen en l'escriptura. 
Sobre la documentació, Posadas ha explicat que a l'hora de documentar-se per a un llibre com La maestra de títeres, ha acudit tant a la història amb majúscula (els llibres d'història), com a la història amb minúscula (revistes, pel·lícules de l'època …) ja que «aquesta xicoteta història permet enriquir la novel·la amb moltes anècdotes». I ha afirmat que el millor és llegir moltíssim i després desaprendre tot el llegit per a aconseguir que el lector es queda amb una ambientació general, però no avorrir-lo ni aclaparar-ho amb molts detalls. 
En aquest sentit, ha indicat que li sembla més difícil documentar un llibre que transcorre en una època recent que una novel·la històrica en una època remota perquè «si parles de coses que la gent ha viscut és més difícil perdre la credibilitat i que la gent no seguisca la història». 
Finalment, ha parlat de l'acolliment que ha tingut la novel·la entre els seus lectors, ja que li ha sorprés que ha agradat tant a gent jove com a gent més major, que va viure l'època narrada, i que també ha tingut un bon acolliment a Llatinoamèrica.
Fotografies
Vídeo

Español:
Los escritores Santiago Posteguillo y Carmen Posadas han sido los encargados de iniciar la segunda jornada del curso de la Universidad de Verano de la UJI «La literatura y el tiempo: la recreación del pasado a través de la novela».   
Bajo el título Amor, literatura y otros demonios, Posteguillo y Posadas han mantenido un diálogo sobre el último libro de la escritora uruguaya, La maestra de títeres, una novela con la que ha querido homenajear a La hoguera de las vanidades de Tom Wolfe. En La maestra de títeres, Posadas cuenta cómo transcurre la vida de dos mujeres muy diferentes, madre e hija, en la España de los años 50, 60 y 70.
La escritora ha explicado que esta novela abarca varios géneros y varios estilos «porque la vida es así, tiene amor, drama, misterio…» y ha añadido que «no quería hacer un libro de mujeres sólo para mujeres. Es una novela con un importante componente de intriga y de secretos, en la que nada es lo que parece».
Posadas ha ido contestando las preguntas de Posteguillo sobre el proceso que sigue para crear sus novelas, la relevancia del título, la importancia de usar diferentes lenguajes, el uso de la redacción fragmentada o cómo ha realizado la fase de documentación.
En cuanto al proceso de creación de la historia, la escritora ha explicado que, para ella, hay dos tipos de escritores: los cojos, que preparan fichas, esquemas e incluso frases antes de empezar a escribir; y los ciegos, «que no sabemos nada de lo que va a pasar, escribimos de forma lineal y nos dejamos llevar por la historia y los personajes» a medida que avanzan en la escritura.
Sobre la documentación, Posadas ha explicado que a la hora de documentarse para un libro como La maestra de títeres, ha acudido tanto a la historia con mayúscula (los libros de historia), como a la historia con minúscula (revistas, películas de la época …), ya que «esta pequeña historia permite enriquecer la novela con muchas anécdotas». Y ha afirmado que lo mejor es leer muchísimo y después desaprender todo lo leído para conseguir que el lector se queda con una ambientación general, pero no aburrirlo ni abrumarlo con muchos detalles.
En este sentido, ha indicado que le parece más difícil documentar un libro que transcurre en una época reciente que una novela histórica en una época remota porque «si hablas de cosas que la gente ha vivido, es más difícil perder la credibilidad y que la gente no siga la historia».
Por último, ha hablado de la acogida que ha tenido la novela entre sus lectores, ya que le ha sorprendido que ha gustado tanto a gente joven como a gente más mayor, que vivió la época narrada, y que también ha tenido una buena acogida en Latinoamérica.
Fotografías
Vídeo