Valencià:
Nuria Asenjo, psicòloga de la Unitat de Trastorns d'Identitat de Gènere (UTIG) de Madrid, va impartir una conferència sobre disfòria de gènere, organitzada per la Facultat de Ciències de la Salut, en la qual va explicar els principals obstacles amb els quals s'enfronten les persones que realitzen un procés de canvi de sexe i de quina manera s'aborda aquest procés des del punt de vista dels professionals de la Unitat. Sobre aquest tema, va exposar que els resultats obtinguts mostren que l'avaluació psicològica i intervenció posterior milloren la qualitat de vida de les persones que realitzen aquest procés de canvi i a més enforteixen els factors de protecció a nivell de salut mental.


	Segons va explicar Asenjo, a la Unitat acudeixen persones que necessiten una reafirmació de la seua identitat, unes altres que no saben distingir si tenen un problema d'orientació sexual o de personalitat, així com persones que realment tenen una disfòria de gènere i volen iniciar el procés de canvi de sexe, o que ja han iniciat el canvi però que es troben amb problemes en el dia a dia. «En les primeres sessions és fonamental escoltar activament la persona per veure què li passa i què és el que realment vol. També és molt important no prejutjar ni jutjar», va afirmar la psicòloga.


	D'altra banda, va destacar la importància de l'avaluació de l'impacte emocional per a dur a terme el procés de canvi. En aquest sentit, va assegurar que la família és un pilar bàsic i que «si ens guanyem la família, ja tenim el 80% de procés aconseguit». Sobre aquest tema va explicar que primer es realitza un mapa dels rols familiars per a trobar els suports dins de la família i determinar a quines persones se'ls comunicarà primer i qui ajudarà més en el procés.


	Així mateix, es duu a terme una avaluació de l'impacte acadèmic o laboral i es promou que la persona desenvolupe estratègies i habilitats de comunicació per tal de fer front a la situació. «En el cas dels centres educatius, és la persona l'encarregada d'explicar al centre que ha de començar un procés de canvi. D'aquesta manera, són agents actius i el cost emocional és més baix i l'ansietat disminueix», va assenyalar. En aquesta línia, també va explicar que si la persona està en una situació de cerca d'ocupació, es realitza un entrenament per a les entrevistes personals.


	Quant a les relacions socials, Asenjo va assenyalar que cada vegada hi ha menys impacte negatiu i no es produeix tant de rebuig, per la qual cosa intenten intervenir-hi de forma mínima.


	Finalment, va abordar la situació actual del marc legal en aquest àmbit. «Abans havies de fer-te la cirurgia per a poder canviar el nom i el sexe en el DNI», va assenyalar. Segons va explicar la psicòloga, des del 2007 es demana que la persona porte dos anys d’hormonació controlada i una experiència de vida real percebuda com a satisfactòria com a home o dona. «Hi ha persones que fins que no realitzen aquest tràmit no comencen a viure. El nostre treball és aconseguir que aquestes persones visquen abans de tenir aquest tràmit realitzat, així com treballar en els temes polítics donant el nostre assessorament perquè aquests dos anys s'escurcen en funció de cada cas», va concloure.

Español:
Nuria Asenjo, psicóloga de la Unidad de Trastornos de Identidad de Género (UTIG) de Madrid, impartió una conferencia sobre disforia de género, organizada por la Facultad de Ciencias de la Salud, en la que explicó los principales obstáculos a los que se enfrentan las personas que realizan un proceso de cambio de sexo y de qué manera se aborda este proceso desde el punto de vista de los profesionales de la Unidad. Al respecto, expuso que los resultados obtenidos muestran que la evaluación psicológica y posterior intervención mejoran la calidad de vida de las personas que realizan este proceso de cambio y además fortalecen los factores de protección a nivel de salud mental.


	Según explicó Asenjo, a la Unidad acuden personas que necesitan una reafirmación de su identidad, otras que no saben distinguir si tienen un problema de orientación sexual o de personalidad, así como personas que realmente tienen una disforia de género y quieren iniciar el proceso de cambio de sexo o que ya han iniciado el cambio pero que se encuentran con problemas en el día a día. «En las primeras sesiones es fundamental escuchar activamente a la persona para ver qué le pasa y qué es lo que realmente quiere. También es muy importante no prejuzgar ni juzgar», afirmó la psicóloga.


	Por otra parte, destacó la importancia de la evaluación del impacto emocional para llevar a cabo el proceso de cambio. En este sentido aseguró que la familia es un pilar básico y que «si nos ganamos a la familia, ya tenemos el 80% de proceso conseguido». Al respecto explicó que primero se realiza un mapa de los roles familiares para encontrar los apoyos dentro de la familia y determinar a qué personas se les va a comunicar primero y quiénes van a ser de más ayuda en el proceso.


	Así mismo, se lleva a cabo una evaluación del impacto académico o laboral y se promueve que la persona desarrolle estrategias y habilidades de comunicación en el afrontamiento de la situación. «En el caso de los centros educativos, es la persona la encargada de contarle al centro que va a comenzar un proceso de cambio. De esta manera son agentes activos y el coste emocional es más bajo y la ansiedad disminuye», señaló. En esta línea, también explicó que si la persona está en una situación de búsqueda de empleo se realiza un entrenamiento para las entrevistas personales.

	En cuanto a las relaciones sociales, Asenjo señaló que cada vez hay menos impacto negativo y no se produce tanto rechazo, por lo que intentan intervenir de forma mínima.


	Finalmente, abordó la situación actual del marco legal en este ámbito. «Antes tenías que hacerte la cirugía para poder cambiar el nombre y el sexo en el DNI», señaló. Según explicó la psicóloga, desde el 2007 se pide que la persona lleve dos años de hormonación controlada y una experiencia de vida real percibida como satisfactoria como hombre o mujer. «Hay personas que hasta que no realizan este trámite no empiezan a vivir. Nuestro trabajo es conseguir que estas personas vivan antes de tener este trámite realizado, así como trabajar en los temas políticos dando nuestro asesoramiento para que esos dos años se acorten en función de cada caso», apuntó.