Valencià:
Un equip d’investigació format per professorat del Departament de Matemàtiques de la Universitat Jaume I de Castelló ha proposat un decàleg de normes per a organitzar un congrés virtual asíncron, és a dir, en temps no real. El treball realitzat per Anna Arnal, Irene Epifanio, Pablo Gregori i Vicent Martínez ha estat recentment publicat a PLOS Computational Biology, una revista de contingut obert de la Public Library of Science.
Per a desenvolupar el decàleg, el personal investigador ha emprat la seua experiència en l’organització del congrés 100% virtual ATIDES (Avanços en Tecnologies, Innovació i Desafiaments de l’Educació Superior) que té lloc bianualment (en octubre de 2020 celebrarà la tercera edició) i que s’emmarca dins de l’estratègia del Consell de Direcció de l’UJI d’impulsar polítiques i accions per al foment de la universitat digital.
Actualment, les restriccions imposades per la pandèmia del coronavirus impedeixen la realització de congressos presencials, però no en línia. Les conferències virtuals en temps real emulen l’estructura de les conferències presencials mitjançant l’ús de eines com la videoconferència per connectar les persones participants en la reunió virtual. L’objecte d’estudi de l’equip de matemàtiques i matemàtics de l’UJI s’ha centrat en les conferències web en temps no real, on una plataforma web connecta les persones participants, però l’esdeveniment no té lloc en directe i la comunicació es pot realitzar a través de publicacions en un fòrum que, de vegades, pot desenvolupar-se durant hores o dies.
D’acord amb l’anàlisi realitzada per l’equip d’investigació, els avantatges de les conferències web en temps no real, que comparteixen amb les conferències web en temps real, són que afavoreixen la conciliació familiar i la participació de persones amb un pressupost escàs per a viatjar, i es converteixen així en més participatives i inclusives. En concret, beneficien especialment les dones que no poden viatjar per embarassos, lactància o per ser cuidadores d'infants o persones majors, i són més inclusives perquè afavoreixen la participació de persones amb mobilitat reduïda per discapacitat o per la criminalització de l’homosexualitat, que està penalitzada en el 40% dels països.
Però, a més a més, la interacció asincrònica de les primeres permet a les persones assistents tenir més temps per a reflexionar les preguntes i comentaris, i als autors i autores dels treballs, les respostes. Aquest fet compensa, en opinió dels investigadors, la falta d’interacció social cara a cara, perquè els fòrums donen lloc a discussions tan estimulants com les que hi ha en les unconferences (conferencia on assistents i ponents tenen un paper més participatiu i actiu) i l’asincronia permet a tothom participar sense preocupar-se per les diferències horàries. I solucionen, també, la dicotomia de les sessions paral·leles, on els participants han de triar entre assistir a unes i perdre-se’n les altres.
Altres avantatges d’aquest tipus de conferències serien la no-dependència de la tecnologia, perquè no és necessari cap programari de videoconferència ni una connexió a Internet estable o amb determinada amplada de banda i la disminució del cost d’organització, el que permetria disminuir la tarifa de registre i afavoriria l’accés de gran part de persones que, a més a més, podrien usar les eines de traducció que proporciona la xarxa per accedir als continguts i, fins i tot, permetria la participació de persones amb discapacitat auditiva. Per últim, servirien també per a reduir l'escalfament global i serien més sostenibles en evitar part de l’impacte mediambiental que comporta el desplaçament de moltes persones pel temps de la seua durada.
En l’article publicat en PLOS Computational Biology, l’equip investigador presenta un decàleg d’aspectes que cal tenir en compte a l’hora d’organitzar conferències virtuals asíncrones, com ara establir un comitè organitzador i científic amb coneixement de les tecnologies de la informació i la comunicació (TIC); establir un correcte calendari d’esdeveniments i estudiar quines dates són les més indicades; comptar amb un equip expert en tecnologies de la informació per a l’allotjament web i les tasques digitals; elegir una plataforma visible i amigable per a facilitar la participació i augmentar la visibilitat de la conferència o congrés, així com un domini curt i fàcil de recordar.
També caldria desenvolupar la web i l’espai virtual de la conferència o congrés incloent-hi paraules com ara «conferència web», «asincrònic» o «no en temps real» per tal que apareguen entre les recerques de les persones que busquen aquest tipus d’esdeveniments; realitzar una bona campanya de difusió, avançant l’inici de l'esdeveniment i fent recordatoris periòdics; comptar amb un sistema que garantisca la confidencialitat dels treballs presentats i la seua revisió pel comitè científic; crear un espai de treball per a cada conferència per millorar la comunicació entre les persones que presenten una comunicació i els assistents; promoure que el contingut de les presentacions siga accessible en diverses llengües i analitzar les dades i obtenir comentaris quan finalitze l’activitat.
L’article «Ten simple rules for organizing a non–real-time web conference» pot ser consultat en: https://journals.plos.org/ploscompbiol/article?id=10.1371/journal.pcbi.1007667

Español:
Un equipo de investigación formado por profesorado del Departamento de Matemáticas de la Universitat Jaume I de Castelló ha propuesto un decálogo de normas para organizar un congreso virtual asíncrono, es decir, en tiempo no real. El trabajo realizado por Anna Arnal, Irene Epifanio, Pablo Gregori y Vicent Martínez ha sido recientemente publicado en PLOS Computational Biology, una revista de contenido abierto de la Public Library of Science.
Para desarrollar el decálogo, el personal investigador ha empleado su experiencia en la organización del congreso 100% virtual ATIDES (Avances en Tecnologías, Innovación y Desafíos de la Educación Superior) que tiene lugar bianualmente (en octubre de 2020 celebrará su tercera edición) y que se enmarca dentro de la estrategia del Consejo de Dirección de la UJI de impulsar políticas y acciones para el fomento de la universidad digital.
Actualmente, las restricciones impuestas por la pandemia del coronavirus impiden la realización de congresos presenciales, pero no en línea. Las conferencias virtuales en tiempo real emulan la estructura de las conferencias presenciales mediante el uso de herramientas como la videoconferencia para conectar a las personas participantes en la reunión virtual. El objeto de estudio del equipo de matemáticas y matemáticos de la UJI se ha centrado en las conferencias web en tiempo no real, donde una plataforma web conecta a los participantes, pero el acontecimiento no tiene lugar en directo y la comunicación se puede realizar a través de publicaciones en un foro que, en ocasiones, puede desarrollarse durante horas o días.
De acuerdo con el análisis realizado por el equipo de investigación, las ventajas de las conferencias web en tiempo no real, que comparten con las conferencias web en tiempo real, son que favorecen la conciliación familiar y la participación de personas con un presupuesto escaso para viajar, convirtiéndose en más participativas e inclusivas. En concreto, benefician especialmente a las mujeres que no pueden viajar por embarazos, lactancia o por ser cuidadoras de niños o mayores, y son más inclusivas porque favorecen la participación de personas con movilidad reducida por discapacidad o por la criminalización de la homosexualidad, que está penalizada en el 40% de los países.
Pero, además, la interacción asincrónica de las primeras permite a las personas asistentes tener más tiempo para reflexionar las preguntas y comentarios, y a los autores y autoras de los trabajos, las respuestas. Este hecho compensa, en opinión de los investigadores, la falta de interacción social frente a frente, porque los foros dan lugar a discusiones tan estimulantes como las que hay en las unconferences (conferencias donde asistentes y ponentes tienen un papel más participativo y activo) y la asincronía permite a todo el mundo participar sin preocuparse por las diferencias horarias. Y solucionan, también, la dicotomía de las sesiones paralelas, donde los asistentes tienen que elegir entre asistir a unas y perderse las otras.
Otros de las ventajas de este tipo de conferencias sería la no dependencia de la tecnología, porque no es necesario ningún software de videoconferencia ni una conexión a Internet estable o con determinado ancho de banda, y la disminución del coste de organización, lo que permitiría disminuir la tarifa de registro y favorecería el acceso de gran parte de personas, quienes además podrían usar las herramientas de traducción que proporciona la red para acceder a los contenidos, e incluso permitiría la participación de personas con discapacidad auditiva. Por último, servirían también para reducir el calentamiento global y serían más sostenibles al evitar parte del impacto medioambiental que supone el desplazamiento de muchas personas para el tiempo de su duración.
En el artículo publicado en PLOS Computational Biology, el equipo investigador presenta un decálogo de aspectos a tener en cuenta a la hora de organizar conferencias virtuales asíncronas, como establecer un comité organizador y científico con conocimiento de las tecnologías de la información y la comunicación (TIC); establecer un correcto calendario de acontecimientos y estudiar qué fechas son las más indicadas; contar con un equipo experto en tecnologías de la información para el alojamiento web y las tareas digitales; elegir una plataforma visible y amigable para facilitar la participación y aumentar la visibilidad de la conferencia o congreso, así como un dominio corto y fácil de recordar.
También habría que desarrollar la web y el espacio virtual de la conferencia o congreso, incluyendo palabras como «conferencia web», «asincrónico» o «no en tiempo real», para que aparezcan entre las investigaciones de las personas que buscan este tipo de acontecimientos; realizar una buena campaña de difusión, avanzando el inicio de la misma y haciendo recordatorios periódicos; contar con un sistema que garantice la confidencialidad de los trabajos presentados y su revisión por el comité científico; crear un espacio de trabajo por cada conferencia para mejorar la comunicación entre las personas que presentan una comunicación y los asistentes; promover que el contenido de las presentaciones sea accesible en varias lenguas y analizar los datos y obtener comentarios una vez finalizada la actividad.
El artículo «Ten simple rules for organizing a non–real-time web conference» puede ser consultado en: https://journals.plos.org/ploscompbiol/article?id=10.1371/journal.pcbi.1007667