Valencià:
Després de la crisi del 2008, es va iniciar el que els economistes han anomenat la desglobalització, caracteritzada per una pèrdua de confiança generalitzada en les institucions globals i un qüestionament obert de les bondats del lliure comerç internacional. El màxim exponent d’aquesta postura ha sigut precisament la nació que més va contribuir a la creació de l’ordre mundial que ara es critica, els Estats Units. L’America First (els Estats Units primer) simbolitza millor que res la mort definitiva del multilateralisme i la tornada, en major o menor mesura, al proteccionisme i a l’aïllacionisme. Aquesta tendència, no de manera casual, ha anat en paral·lel al desplaçament del poder econòmic cap a Àsia, els països de la qual tampoc tenen massa interés a rescatar institucions globals que consideren que serveixen a interessos diferents dels seus i en les quals estan a més infrarepresentats. La Xina, que en 2014 va superar els Estats Units en PIB en paritat de poder de compra, una cosa que no succeïa des de 1872 quan van ser els Estats Units els que van superar Anglaterra, té una quota de vot en el Fons Monetari Internacional del 6 %, enfront d’un poc més del 16 % dels Estats Units. El món unipolar que va nàixer després de la caiguda del Mur de Berlín ha donat pas així a un món multipolar, amb una governança desestructurada en la qual el regionalisme ha substituït el multilateralisme.
En aquest nou ordre multipolar i de feble governança, l’any 2020 anava a marcar el naixement del segle d’Àsia, amb la consolidació d’aquest continent com a motor econòmic mundial, aconseguint un PIB superior al de la resta del planeta considerat conjuntament. I, amb això, l’inici d’una tercera fase de la globalització, o re-globalització, marcada per la consolidació de països emergents com a potències econòmiques (l’Índia, el Brasil, Indonèsia, Mèxic i Turquia, entre altres) i la màxima extensió de les cadenes de valor (Made in the World, fabricat en el Món), tot això en el context que alguns economistes denominen la quarta revolució industrial, definida per la completa digitalització de l’economia, la intel·ligència artificial i el big data . No obstant això, la història recordarà l’any 2020 no com el primer d’una dècada de consolidació de les tendències globals assenyalades, sinó per ser  l’any en què el món es va detindre com a conseqüència de la COVID-19. Ja en 2011, l’OCDE advertia en un informe de la imminència de tres riscos globals, entre els quals es trobava, al costat del canvi climàtic i els ciberatacs, l’ocurrència de pandèmies com a conseqüència de l’extrema mobilitat de les persones i la concentració de la població en grans ciutats.
L’actual pandèmia tindrà un fort impacte econòmic i, com a conseqüència, un conjunt significatiu de països tindrà contraccions del PIB de dos dígits. La majoria d’organismes internacionals, així com governs, coincideixen a assenyalar que aquest xoc, si bé dur, serà temporal, la qual cosa significa que els seus efectes passaran en un lapse més o menys breu de temps i, en alguna mesura, es recuperarà la normalitat. Per descomptat, hi haurà tancament d’empreses i pèrdua d’ocupació, però en un context de xoc temporal aquestes pèrdues es podrien acabar recuperant. Igualment, el deute dels governs augmentarà, però amb un cost de finançament extremadament baix podran ser sostenibles. El caràcter temporal que l’actual crisi sanitària tinga sobre l’economia dependrà en gran manera que s’apliquen les lliçons apreses en la crisi financera del 2008 i, en el cas d’Europa, també de la crisi de deute del 2010. Si bé l’origen de la crisi actual i la del 2008 és completament distint, els mecanismes de transmissió i amplificació de la crisi continuen sent els mateixos (contracció de la demanda i de l’activitat econòmica, tensions en els mercats financers internacionals, problemes de liquiditat que es tornen en problemes de solvència…). Això explica que tant governs com bancs centrals hagen implementat massius programes tant fiscals com monetaris, la coneguda com «gran bazooka», terme que va encunyar el Secretari del Tresor nord-americà Hank Paulson, per a doblegar aquests mecanismes de transmissió.
Ara bé, a més de la incertesa sobre l’ocurrència de possibles rebrots, que suposarien l’estocada final a moltes ocupacions i empreses, hi ha dos factors que poden fer que aquesta crisi tinga un caràcter més persistent que temporal i que estan lligats, com la mateixa pandèmia, a l’elevada interconnexió global. En primer lloc, la crisi sanitària no és una crisi de país, és una crisi global. Fins i tot encara que alguns països vencen la pandèmia, llevat que les fronteres romanguen tancades per un prolongat espai de temps, amb l’incalculable cost econòmic que això suposaria, la reinfecció continuarà sent una amenaça. La crisi sanitària no es resoldrà completament fins que la pandèmia s’haja eradicat pertot arreu del planeta. Els països emergents, per no dir els països pobres, tenen elevats nivells de desigualtat, marginalitat i pobresa, amb gran part de la població amb accés molt limitat, si no inexistent, a serveis sanitaris. Véncer la crisi sanitària es mostra una tasca molt difícil, la vacunació planetària és simplement impossible. És més, aquests països, en general, no poden implementar els paquets d’estímul monetari i fiscal necessaris per a poder mitigar l’impacte econòmic de la crisi; la forta caiguda del preu de les matèries primeres, de les quals molts són exportadors i suposen els seus ingressos principals, o el seu elevat endeutament en dòlars i l’enduriment de les condicions de finançament internacionals ho explica. La dificultat o incapacitat de doblegar el binomi crisi sanitària-crisi econòmica es traduirà en major exclusió i pobresa, retroalimentat un bucle de difícil solució. No hi ha mascareta que puga previndre la via de transmissió més letal dels virus, biològics o econòmics, la desigualtat.
En segon lloc, la necessitat percebuda de retallar les complexes cadenes de valor globals per a fer-les més resilients i assegurar-se la capacitat de producció domèstica en àrees que es consideren crítiques per a l’interés nacional, poden accentuar no només la cerca de solucions particulars i no globals a la crisi, sinó que pot ser l’excusa perfecta que justificaria la tornada al proteccionisme, al mateix temps que els països reclamaran major control sobre les seues fronteres per a fer-les menys permeables al trànsit de persones, amb la qual cosa s’accentuarien les tendències proteccionistes i aïllacionistes que hi havia abans de la pandèmia. Un règim obert de lliure comerç pot ser una condició necessària, encara que no suficient, perquè hi haja creixement, però el que és segur, és que un règim altament proteccionista és una condició necessària i suficient per a un creixement lent, la qual cosa amplificaria els efectes econòmics de la pandèmia.
Els problemes i reptes als quals s’enfronta un món altament interdependent i interconnectat (canvi climàtic, migracions, crim organitzat, terrorisme, pandèmies…) són globals i requereixen una governança global que afavorisca la cooperació entre països per a la seua resolució. L’intent de cada país donar una solució particular a un problema global, com és el cas de l’actual pandèmia, simplement no funcionarà. El temps dirà quant de sofriment haurem de suportar abans de col·laborar.
Javier Ordóñez Monfort, director de l’Institut d’Economia Internacional (IEI). Universitat Jaume I

Español:
Tras la crisis del 2008, se inició lo que los economistas han llamado la desglobalización, caracterizada por una pérdida de confianza generalizada en las instituciones globales y un cuestionamiento abierto de las bondades del libre comercio internacional. El máximo exponente de esta postura ha sido precisamente la nación que más contribuyó a la creación del orden mundial que ahora se critica, los Estados Unidos. El America First (Estados Unidos primero) simboliza mejor que nada la muerte definitiva del multilateralismo y la vuelta, en mayor o menor medida, al proteccionismo y al aislacionismo. Esta tendencia, no de forma casual, ha ido en paralelo al desplazamiento del poder económico hacia Asia, cuyos países tampoco tienen demasiado interés en rescatar instituciones globales que consideran sirven a intereses distintos de los suyos y en las que están además infrarrepresentados. China, que en 2014 superó a Estados Unidos en PIB en paridad de poder de compra, algo que no sucedía desde 1872 cuando fue Estados Unidos quien superó a Inglaterra, tiene una cuota de voto en el Fondo Monetario Internacional del 6 %, frente a algo más del 16 % de Estados Unidos. El mundo unipolar que nació tras la caída del Muro de Berlín, ha dado paso así a un mundo multipolar, con una gobernanza desestructurada en la que el regionalismo ha sustituido al multilateralismo.
En este nuevo orden multipolar y de débil gobernanza, el año 2020 iba a marcar el nacimiento del siglo de Asia, con la consolidación de este continente como motor económico mundial, alcanzando un PIB superior al del resto del planeta considerado conjuntamente. Y, con ello, el inicio de una tercera fase de la globalización, o re-globalización, marcada por la consolidación de países emergentes como como potencias económicas (India, Brasil, Indonesia, México y Turquía, entre otros) y la máxima extensión de las cadenas de valor (Made in the World, fabricado en el Mundo), todo ello en el contexto de los que algunos economistas denominan la cuarta revolución industrial, definida por la completa digitalización de la economía, la inteligencia artificial y el big data. Sin embargo, la historia recordará el año 2020 no como el primero de una década de consolidación de las tendencias globales señaladas, sino por ser el año en que el mundo se detuvo como consecuencia de la COVID-19. Ya en 2011, la OCDE advertía en un informe de la inminencia de tres riesgos globales, entre los que se encontraba, junto al cambio climático y los ciberataques, la ocurrencia de pandemias como consecuencia de la extrema movilidad de las personas y la concentración de la población en grandes ciudades.
La actual pandemia tendrá un fuerte impacto económico y, como consecuencia, un conjunto significativo de países tendrá contracciones del PIB de dos dígitos. La mayoría de orga-nismos internacionales, así como gobiernos, coinciden en señalar que este shock, si bien duro, será temporal, lo que significa que sus efectos pasarán en un lapso más o menos breve de tiempo y, en alguna medida, se recuperará la normalidad. Por supuesto, habrá cierre de empresas y pérdida de empleo, pero en un contexto de shock temporal estas pérdidas se podrían acabar recuperando. Igualmente, la deuda de los gobiernos aumentará, pero con un coste de financiación extremadamente bajo podrán ser sostenibles. El carácter temporal que la actual crisis sanitaria tenga sobre la economía dependerá en gran medida de que se apliquen las lecciones aprendidas en la crisis financiera del 2008 y, en el caso de Europa, también de la crisis de deuda del 2010. Si bien el origen de la crisis actual y la del 2008 es completamente distinto, los mecanismos de transmisión y amplificación de la crisis siguen siendo los mismos (contracción de la demanda y de la actividad económica, tensiones en los mercados financieros internacionales, problemas de liquidez que se tornan en problemas de solvencia…). Esto explica que tanto gobiernos como bancos centrales hayan implementado masivos programas tanto fiscales como monetarios, la conocida como «gran bazooka», término que acuñó el Secretario del Tesoro Norteamericano Hank Paulson, para doblegar esos mecanismos de transmisión.
Ahora bien, además de la incertidumbre sobre la ocurrencia de posibles rebrotes, que supondrían la estocada final a muchos empleos y empresas, existen dos factores que pueden hacer que esta crisis tenga un carácter más persistente que temporal y que están ligados, como la propia pandemia, a la elevada interconexión global. En primer lugar, la crisis sanitaria no es una crisis de país, es una crisis global. Incluso aunque algunos países venzan la pandemia, a menos que las fronteras permanezcan cerradas por un prolongado espacio de tiempo, con el incalculable coste económico que ello supondría, la reinfección seguirá siendo una amenaza. La crisis sanitaria no se resolverá completamente hasta que la pandemia se haya erradicado a nivel planetario. Los países emergentes, por no decir los países pobres, tienen elevados niveles de desigualdad, marginalidad y pobreza, con gran parte de la población con acceso muy limitado, si no inexistente, a servicios sanitarios. Vencer la crisis sanitaria se muestra una tarea muy difícil, la vacunación planetaria es simplemente imposible. Es más, estos países, por lo general, no pueden implementar los paquetes de estímulo monetario y fiscal necesarios para poder mitigar el impacto económico de la crisis; la fuerte caída del precio de las materias primas, de los que muchos son exportadores y suponen sus ingresos principales, o su elevado endeudamiento en dólares y el endurecimiento de las condiciones de financiación internacionales lo explica. La dificultad o incapacidad de doblegar el binomio crisis sanitaria-crisis económica se traducirá en mayor exclusión y pobreza, retroalimentado un bucle de difícil solución. No hay mascarilla que pueda prevenir la vía de transmisión más letal de los virus, biológicos o económicos, la desigualdad.
En segundo lugar, la necesidad percibida de recortar las complejas cadenas de valor globales para hacerlas más resilientes y asegurarse la capacidad de producción doméstica en áreas que se consideren críticas para el interés nacional, pueden acentuar no solo la búsqueda de soluciones particulares y no globales a la crisis, sino que puede ser la excusa perfecta que justificaría la vuelta al proteccionismo, al tiempo que los países reclamarán mayor control sobre sus fronteras para hacerlas menos permeables al tránsito de personas, acentuándose las tendencias proteccionistas y aislacionistas existentes antes de la pandemia. Un régimen abierto de libre comercio puede ser una condición necesaria, aunque no suficiente, para que haya crecimiento, pero lo que es seguro, es que un régimen altamente proteccionista es una condición necesaria y suficiente para un crecimiento lento, lo cual amplificaría los efectos económicos de la pandemia.
Los problemas y retos a los que se enfrenta un mundo altamente interdependiente e interconectado (cambio climático, migraciones, crimen organizada, terrorismo, pandemias…) son globales y requirieren de una gobernanza global que favorezca la cooperación entre países para su resolución. El intento de cada país dar una solución particular a un problema global, como es el caso de la actual pandemia, simplemente no va a funcionar. El tiempo dirá cuánto sufrimiento tendremos que soportar antes de colaborar.
Javier Ordóñez Monfort, director del Instituto de Economía Internacional (IEI). Universitat Jaume I