Valencià:
Al final de la Segona Guerra Mundial, el primer ministre de Gran Bretanya, Winston Churchill, va dir: «Hem d’estar enormement agraïts a aquelles persones que no han buscat la glòria sinó simplement han tingut com a prioritat salvar vides. El mínim que podem fer és compartir el seu honor».
La naturalesa inesperada de la COVID-19 és el que obstaculitza en gran manera la gestió de la crisi sanitària i econòmica. Així com la propagació de la pandèmia és simètrica (afecta tots els països per igual) les seues conseqüències, com es podia preveure, són asimètriques per a l'economia. La limitació dels desplaçaments de persones juntament amb les interrupcions en la cadena de subministrament, provoquen un impacte negatiu sobre l’economia amb efectes devastadors de caràcter mundial. No és necessari recordar que les economies mundials estan globalitzades i connectades per a les coses bones i per a les dolentes. Tots depenem els uns dels altres.
Crisi sense precedents
La crisi econòmica actual provocada per la pandèmia no té res a veure amb la crisi financera de 2008 i que, en termes generals, va tindre el seu origen en la desregulació financera (els seus defensors consideraven que els seus beneficis compensarien els efectes negatius) amb el consegüent desenvolupament de productes financers. Va ser una crisi endògena amb un comportament sistèmic i que posteriorment es va traslladar a l’economia real. En canvi, els orígens de la crisi de 2020 no són financers, com així mateix no és deguda a una crisi d’excés d’oferta de productes o béns a causa d’una escassetat de demanda del mercat. És a dir, no té cap relació amb el seu funcionament. No es tracta de falta de despesa sinó de falta d’activitat. En definitiva, 2008 va ser un xoc endogen i 2020 és exogen.
Després de la crisi sanitària, ara ve la crisi econòmica i social. Per això, els organismes internacionals estan preocupats per la deterioració econòmica. Des de l’Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmics (OCDE), el Fons Monetari Internacional (FMI), i la Comissió Europea pronostiquen un escenari pessimista. Així, recentment Brussel·les adverteix d’una recessió sense precedents des de la Segona Guerra Mundial amb efectes molt dispars. En efecte, en 2020, la UE retrocedirà (‑7,4 %), però superaran la mitjana països com França (-8,2 %), Espanya (-9,4 %), Itàlia (-9,5 %) i Grècia (-9,7 %).
Per a la UE l’impacte econòmic asimètric és degut a tres factors:
a) Velocitat dels desconfinaments.
b) Importància de la indústria turística.
c) Recursos financers de cada país.
Efectes sobre el mercat de treball
Respecte al mercat laboral de la UE també es preveu un escenari desigual amb una taxa d’atur del 9 %. I situant-se per damunt d’aquesta mitjana països com Grècia (19,9 %), Espanya (18,9 %), Itàlia (11,8 %), França (10,1 %) i Portugal (9,7 %).
És evident que estem davant una crisi global i que no afecta, només de manera ocasional, una determinada zona del planeta, com és el cas de la UE. Per exemple, està també afectant l’economia més desenvolupada, en termes econòmics, com són els Estats Units. La seua taxa de desocupació actual, segons el Departament de Treball, ha passat del 3,5 % al 14,7 %, la qual cosa representa un augment de 36 milions d’aturats (20 % dels assalariats), des de l’inici de les mesures de contenció. Segons el president de la banca central americana, Jerome Powell, s’estima que la taxa d’atur podria arribar a xifres molt superiors (20/25 %), la pitjor dada des de la Gran Depressió de 1929, segons el periòdic Les Echos. 
El turisme a la UE té una gran importància econòmica atès que representa el 10 % del PIB i el 12 % de les ocupacions europees, a més, rep uns 700 milions de turistes. Així, Espanya, després de França, és la primera destinació mundial, seguida d’Itàlia; però el pes específic del turisme en cada país és molt diferent. Per exemple, a França i Itàlia el turisme internacional representa només de l’ordre del l3 % del PIB pel fet que disposen d’altres fonts d’ingressos, mentre que al nostre país (6,6 %) la dependència en l’economia és molt major.
En l’estructura productiva de la nostra economia el sector turístic (nacional+internacional) té un elevat pes específic, ja que representa entorn del 15 % del PIB i ocupa quasi tres milions de persones.
La falta de mobilitat internacional no afavoreix l’adequat funcionament del sector turístic, la qual cosa provoca nefastes conseqüències sobre l’economia d’Espanya, per ser un dels països del sud d’Europa que més es veurà afectat per la destrucció d’ocupacions a causa de la seua elevada exposició del sector turístic (restauració, allotjament i transport). Aquest és un dels motius que incidiran en la recuperació del nostre país, sense recuperació no hi ha turisme. Les restriccions a la mobilitat fan impossible l’arribada de turistes.
La situació és preocupant pel fet que tradicionalment sempre ha sigut un dels motors per a eixir de totes les crisis econòmiques que hem patit.
Per tot això, no ens ha d’estranyar que el conjunt de tots aquests factors estiga incidint en una deterioració sobre el mercat de treball. En efecte, l’evolució de la desocupació, entre els mesos de març i abril, reflecteix un comportament molt negatiu en augmentar en 584.000 persones (+18 %) fins a arribar a la xifra de 3,8 milions de persones en situació de desocupació.
No obstant això, segons dades del Ministeri de Treball, no tots els sectors ni les comunitats autònomes es veuen afectats per la desocupació de la mateixa manera. Les activitats i comunitats autònomes més dependents del sector turístic han sigut les més penalitzades. Aquest és el cas, per exemple, de les comunitats de Balears i Canàries, que representen el doble del PIB turístic d’Espanya, a més, més d’una quarta part de les ocupacions pertanyen a les activitats turístiques.
En aquest sentit, el major augment en la desocupació ha correspost a Balears (26 %), Canàries (23 %), Andalusia (21 %), Comunitat Valenciana (20 %), Catalunya (18 %) i Madrid (15 %), enfront del 14 % de mitjana de la resta de comunitats autònomes. Vegeu el gràfic 1.
En concret, les sis comunitats autònomes esmentades, que concentren el 75 % de l’ús del sector turístic, han aglutinat les tres quartes parts de l’augment de la desocupació. En funció de les anteriors dades podem deduir que hi ha una correlació entre el comportament de les variables de l’activitat turística i del mercat de treball.     

Font: elaboració pròpia sobre la base de dades EPA, i Ministeri Treball i Economia.
No obstant això, si volem tindre una perspectiva més àmplia del mercat de treball, cal tindre en compte que les anteriors xifres no inclouen els afectats per un ERTO amb suspensió d’ocupació que, segons la metodologia de l’EPA, es consideren ocupats mentre aquesta suspensió siga inferior a tres mesos. La seua aplicació ha permès protegir 3,4 milions de treballadors en actiu (21 % del conjunt d’assalariats). Les activitats més afectades corresponen a allotjaments (-75 %), agencia viatges (-75 %), jocs d’atzar (‑70 %), menjars i begudes (-62 %), transport aeri (-48 %). Vegeu el quadre 1.

Font: elaboració pròpia sobre la base de dades del Ministeri d’Inclusió, Seguretat Social i Migracions.
Per grups de població, són els joves menors de 35 anys amb què s’estan exacerbant els efectes econòmics de la COVID-19, en recaure sobre ells la major part de la mesura dels ERTO, amb el 50 % del total realitzats.
Un recent estudi de la consultora Foqus i la Universitat de València conclou que la crisi destruirà entre 900.000 i 1,1 milions de llocs de treball del sector, entre directes i indirectes.
De tots els sectors del nostre país, el sector turístic és el que té més a perdre, ja que, per les limitacions en la mobilitat, tardarà més temps a recuperar els seus nivells d’activitat en relació amb la resta de sectors.
No hem d’oblidar el sector de l’automoció al qual, als seus anteriors problemes estructurals, cal afegir ara la crisi sanitària. A l’abril les vendes es van desplomar un 97 % en relació amb el mateix mes de l’any passat, és a dir, es van matricular els mateixos cotxes que qualsevol altre mes en un sol dia. Mai s’havia registrat una xifra tan baixa de venda de turismes.
Finalment, seria desitjable que prosperara la iniciativa conjunta que han presentat recentment el president francès, Emmanuel Macron, i la cancellera alemanya, Angela Merkel, en matèria econòmica i sanitària amb la finalitat de mobilitzar mig bilió d’euros en transferències directes, sense cap mena de préstecs ni tan sols enginyeria pressupostària.
Cal destacar les paraules del primer ministre francés, Edouard Philippe: «El turisme, probablement, s’enfronta a la pitjor experiència en la seua història moderna, el seu rescat és, per tant, una prioritat nacional».
Vicente Castelló, professor de la Universitat Jaume I i membre de l’Institut Interuniversitari de Desenvolupament Local
Aquest article es va publicar en eldiario.es el 21 de maig de 2020

Español:
Al término de la Segunda Guerra Mundial el primer ministro de Gran Bretaña, Winston Churchill, dijo: «Debemos estar enormemente agradecidos a aquellas personas que no han buscado la gloria sino simplemente han tenido como prioridad salvar vidas. Lo menos que podemos hacer es compartir su honor».
La naturaleza inesperada de la COVID-19 es lo que obstaculiza en gran medida la gestión de la crisis sanitaria y económica. Así como la propagación de la pandemia es simétrica (afecta a todos los países por igual) sus consecuencias, como era de prever, son asimétricas para la economía. La limitación de los desplazamientos de personas junto con las interrupciones en la cadena de suministro, provocan un impacto negativo sobre la economía con efectos devastadores de carácter mundial. No es necesario recordar que las economías mundiales están globalizadas y conectadas para lo bueno y para lo malo. Todos dependemos los unos de los otros.
Crisis sin precedentes
La crisis económica actual provocada por la pandemia no tiene nada que ver con la crisis financiera de 2008 y que, en términos generales, tuvo su origen en la desregulación financiera (sus defensores consideraban que sus beneficios compensarían los efectos negativos) con el consiguiente desarrollo de productos financieros. Fue una crisis endógena con un comportamiento sistémico y que posteriormente se trasladó a la economía real. Mientras que en la crisis de 2020 sus orígenes no son financieros, como así mismo no es debida a una crisis de exceso de oferta de productos o bienes debido a una escasez de demanda del mercado. Es decir, no tiene ninguna relación con su funcionamiento. No se trata de falta de gasto sino de falta de actividad. En definitiva, 2008 fue un shock endógeno y 2020 es exógeno.
Tras la crisis sanitaria, ahora viene la crisis económica y social. Por ello, los organismos internacionales están preocupados por el deterioro económico. Desde la Organización para la Cooperación y el Desarrollo Económicos (OCDE), el Fondo Monetario Internacional (FMI), y la Comisión Europea pronostican un escenario pesimista. Así, recientemente Bruselas advierte de una recesión sin precedentes desde la Segunda Guerra Mundial con efectos muy dispares. En efecto, en 2020, la UE retrocederá (-7,4%), pero superarán la media países como Francia (-8,2 %), España (-9,4 %), Italia (-9,5 %) y Grecia (-9,7 %).
Para la UE el impacto económico asimétrico es debido a tres factores:
a) Velocidad de los desconfinamientos.
b) Importancia de la industria turística.
c) Recursos financieros de cada país.
Efectos sobre el mercado de trabajo
Respecto al mercado laboral de la UE también se prevé un escenario desigual con una tasa de paro del 9 %. Y situándose por encima de dicha media países como Grecia (19,9 %), España (18,9 %), Italia (11,8 %), Francia (10,1 %) y Portugal (9,7 %).
Es evidente que estamos ante una crisis global y que no afecta, solo de forma ocasional, a una determinada zona del planeta, como es el caso de la UE. Por ejemplo, está también afectando a la economía más desarrollada, en términos económicos, como es Estados Unidos. Su tasa de desempleo actual, según el Departamento de Trabajo, ha pasado del 3,5 % al 14,7 %, lo que representa un aumento de 36 millones de desempleados (20 % de los asalariados), desde el inicio de las medidas de contención. Según el presidente de la banca central americana, Jerome Powell, se estima que la tasa de paro podría alcanzar cifras muy superiores (20/25 %), el peor dato desde la Gran Depresión de 1929, según el periódico Les Echos. 
El turismo en la UE tiene una gran importancia económica al representar el 10 % del PIB y el 12 % de los empleos europeos, además recibe unos 700 millones de turistas. Así, España, tras Francia, es el primer destino mundial, seguida de Italia; pero el peso específico del turismo en cada país es muy diferente. Por ejemplo, en Francia e Italia el turismo internacional representa solo del orden del 3 % del PIB debido a que disponen de otras fuentes de ingresos, mientras que en nuestro país (6,6 %) la dependencia en la economía es mucho mayor.
En la estructura productiva de nuestra economía el sector turístico (nacional+internacional) tiene un elevado peso específico, ya que representa en torno al 15 % del PIB y emplea a casi tres millones de personas.
La falta de movilidad internacional no favorece el adecuado funcionamiento del sector turístico, lo que provoca nefastas consecuencias sobre la economía de España, por ser uno de los países del sur de Europa que más se verá afectado por la destrucción de empleos debido a su elevada exposición del sector turístico (restauración, alojamiento y transporte). Este es uno de los motivos que van a incidir en la recuperación de nuestro país, sin ella no hay turismo. Las restricciones a la movilidad hacen imposible la llegada de turistas.
La situación es preocupante debido a que tradicionalmente siempre ha sido uno de los motores para salir de todas las crisis económicas que hemos padecido.
Por todo ello, no nos debe extrañar que el conjunto de todos estos factores esté incidiendo en un deterioro sobre el mercado de trabajo. En efecto, la evolución del desempleo, entre los meses de marzo y abril, refleja un comportamiento muy negativo al aumentar en 584.000 personas (+18 %) hasta alcanzar la cifra de 3,8 millones de personas en situación de desempleo.
Sin embargo, según datos del Ministerio de Trabajo, no todos los sectores ni las comunidades autónomas se ven afectados por el desempleo de la misma manera. Las actividades y comunidades autónomas más dependientes del sector turístico han sido las más penalizadas. Este es el caso, por ejemplo, de las comunidades de Baleares y Canarias, que representan el doble del PIB turístico de España, además, más de una cuarta parte de los empleos pertenecen a las actividades turísticas.
En este sentido, el mayor aumento en el desempleo ha correspondido a Baleares (26 %), Canarias (23 %), Andalucía (21 %), Comunitat Valenciana (20 %), Cataluña (18 %) y Madrid (15 %), frente al 14 % de media del resto de comunidades autónomas. Ver gráfico 1.
En concreto, las seis comunidades autónomas mencionadas, que concentran el 75 % del empleo del sector turístico, han aglutinado las tres cuartas partes del aumento del desempleo. En función de los anteriores datos podemos deducir que existe una correlación entre el comportamiento de las variables de la actividad turística y del mercado de trabajo.     

Fuente: elaboración propia con base en datos EPA, y Ministerio Trabajo y Economía
Sin embargo, si queremos tener una perspectiva más amplia del mercado de trabajo, hay que tener en cuenta que las anteriores cifras no incluyen a los afectados por un ERTE con suspensión de empleo que, según la metodología de la EPA, se consideran ocupados mientras dicha suspensión sea inferior a tres meses. Su aplicación ha permitido proteger a 3,4 millones de trabajadores en activo (21 % del conjunto de asalariados). Las actividades más afectadas corresponden a alojamientos (-75 %), agencia viajes (-75 %), juegos de azar (-70 %), comidas y bebidas (-62 %), transporte aéreo (-48 %). Ver cuadro 1.

Fuente: elaboración propia con base en datos del Ministerio de Inclusión, Seguridad Social y Migraciones.
Por grupos de población son los jóvenes menores de 35 años con los que se están cebando los efectos económicos de la COVID-19, al recaer sobre ellos la mayor parte de la medida de los ERTE, con el 50 % del total realizados.
Un reciente estudio de la consultora Foqus y la Universitat de València concluye que la crisis destruirá entre 900.000 y 1,1 millones de puestos de trabajo del sector, entre directos e indirectos.
De todos los sectores de nuestro país, el sector turístico es el que tiene más que perder, ya que, por las limitaciones en la movilidad, tardará más tiempo en recuperar sus niveles de actividad con relación al resto de sectores.
No debemos olvidar el sector de la automoción al que, a sus anteriores problemas estructurales, hay que añadir ahora la crisis sanitaria. En abril las ventas se desplomaron un 97 % con relación al mismo mes del año pasado, es decir, se matricularon los mismos coches que cualquier otro mes en un solo día. Nunca se había registrado una cifra tan baja de venta de turismos.
Por último, sería deseable que prosperase la iniciativa conjunta que han presentado recientemente el presidente francés, Emmanuel Macron, y la cancillera alemana, Angela Merkel, en materia económica y sanitaria con el fin de movilizar medio billón de euros en transferencias directas, sin ningún tipo de préstamos ni siquiera ingeniería presupuestaria.
Hay que destacar las palabras del primer ministro francés, Edouard Philippe: «El turismo, probablemente, se enfrenta a la peor experiencia en su historia moderna, su rescate es, por lo tanto, una prioridad nacional».
Vicente Castelló, profesor de la Universitat Jaume I y miembro del Instituto Interuniversitario de Desarrollo Local
Este artículo ha sido publicado por eldiario.es el 21 de mayo de 2020