Valencià:
Mila Font, delegada per a la Comunitat Valenciana, Regió de Múrcia i Canàries de Metges Sense Fronteres, ha destacat la importància de comunicar i mostrar a la societat civil el que està passant en aquells llocs on desenvolupen acció humanitària en el curs d'estiu «Malalties importades: un repte en la medicina actual».


	Font ha assenyalat que «el testimoniatge és part integral de l'acció mèdica que desenvolupem, és un deure». Així, ha explicat que comunicar és necessari per a informar a l'opinió pública i traure a la llum totes les crisis oblidades que hi ha en el món així com per a denunciar situacions de violència contra la població civil, violacions de drets humanitaris o la inadequació de la resposta humanitària. «No sabem si les paraules van a salvar vides però el silenci mata» ha afirmat.


	En aquesta línia, ha apuntat que la funció de Metges Sense Fronteres no és atacar a les causes dels problemes sinó ajudar a les poblacions a superar un moment de crisi pel que abans de comunicar es té en compte que aqueix testimoniatge supose una millora per a la situació de les poblacions a les quals assisteixen. A més, també es valora la seguretat dels equips, l'entorn mediàtic i que les comunicacions se cenyisquen a l'àrea mèdic-sanitària i al que ocorre en el terreny de treball, entre altres qüestions.


	D'altra banda, ha subratllat algunes de les característiques del context actual com la sobrecàrrega informativa d'algunes d'aquestes crisis, la diversitat i pluralitat d'actors humanitaris, la informació generada pels usuaris a través de les xarxes socials o els greus problemes de finançament per a assumir que hi haja corresponsals en aquests llocs. En aquest sentit, ha citat com a exemples la repercussió dels mitjans a nivell financer amb una recaptació de fons fins i tot excessiva per al tsunami o l'impacte de les xarxes socials amb un tweet que va facilitar que l'equip de l'organització tinguera accés a l'aeroport de Port-au-Prince a Haití.


	A més, Font ha explicat que «els factors perquè una crisi siga coberta a nivell internacional o no són: que siga fàcil encaixar qui són els “bons” i els “dolents”; el que facen les grans potències; el nombre de morts, la proximitat i la distància cultural i psicològica; els factors econòmics i comercials i les conseqüències per als interessos nacionals». Sobre aquest tema, Font ha citat la no aparició en els mitjans de la matança en la Universitat de Garissa a Kenya enfront del succés de l'avió de Germanwings en els Alps com a exemple de cobertura d'un succés per proximitat cultural i psicològica.


	Finalment, ha analitzat les diferències en tres crisis mediàtiques: el terratrèmol d'Haití en 2010, la fam de la Banya d'Àfrica en 2011 i l'Ebola en 2014. Segons ha explicat, Haití va comptar amb centenars de periodistes enviats i pagats pels mitjans, una crisi en la qual l'organització va ser una de les principals fonts d'informació perquè estaven abans del terratrèmol, mentre que en la Banya d'Àfrica i en la crisi de l'Ebola els periodistes eren freelance o, en ocasions, pagats per les pròpies ONGs.


	Així mateix, ha subratllat les diferències quant a la inclusió d'aquestes crisis en l'agenda dels mitjans ja que els casos d'Haití i la Banya d'Àfrica van durar unes setmanes mentre que l'Ebola va durar un any. «En el cas de l'Ebola es va tenir la percepció que el que estava passant a Àfrica de l'Oest sí que ens afectava. La nostra organització va ser la principal font d'informació perquè estàvem molt sols. Se'ns va demanar fins i tot resposta ací per a ajudar a les institucions però nosaltres vam decidir utilitzar els nostres recursos a Àfrica. La meitat dels casos els vam tractar nosaltres i la resposta del govern espanyol d'enviar equips de suport va ser nul·la».

Fotografies

Vídeo en altres formats

Español:
Mila Font, delegada para la Comunidad Valenciana, Región de Murcia y Canarias de Médicos Sin Fronteras, ha destacado la importancia de comunicar y mostrar a la sociedad civil lo que está pasando en aquellos lugares donde desarrollan acción humanitaria en el curso de verano «Enfermedades importadas: un reto en la medicina actual».


	Font ha señalado que «el testimonio es parte integral de la acción médica que desarrollamos, es un deber». Así, ha explicado que comunicar es necesario para informar a la opinión pública y sacar a la luz todas las crisis olvidadas que hay en el mundo así como para denunciar situaciones de violencia contra la población civil, violaciones de derechos humanitarios o la inadecuación de la respuesta humanitaria. «No sabemos si las palabras van a salvar vidas pero el silencio mata» ha afirmado.


	En esta línea, ha apuntado que la función de Médicos Sin Fronteras no es atacar a las causas de los problemas sino ayudar a las poblaciones a superar un momento de crisis por lo que antes de comunicar se tiene en cuenta que ese testimonio suponga una mejora para la situación de las poblaciones a las que asisten. Además, también se valora la seguridad de los equipos, el entorno mediático y que las comunicaciones se ciñan al área médico-sanitaria y a lo que ocurre en el terreno de trabajo, entre otras cuestiones.


	Por otra parte, ha subrayado algunas de las características del contexto actual como la sobrecarga informativa de algunas de estas crisis, la diversidad y pluralidad de actores humanitarios, la información generada por los usuarios a través de las redes sociales o los graves problemas de financiación para asumir que haya corresponsales en estos lugares. En este sentido, ha citado como ejemplos la repercusión de los medios a nivel financiero con una recaudación de fondos incluso excesiva para el tsunami o el impacto de las redes sociales con un tweet que facilitó que el equipo de la organización tuviera acceso al aeropuerto de Puerto Príncipe en Haití.


	Además, Font ha explicado que «los factores para que una crisis sea cubierta a nivel internacional o no son: que sea fácil encajar quienes son los “buenos” y los “malos”; lo que hagan las grandes potencias; el número de muertos, la cercanía y la distancia cultural y psicológica; los factores económicos y comerciales y las consecuencias para los intereses nacionales». Al respecto, Font ha citado la no aparición en los medios de la matanza en la Universidad de Garissa en Kenya frente al suceso del avión de Germanwings en los Alpes como ejemplo cobertura de un suceso por cercanía cultural y psicológica. 


	Finalmente, ha analizado las diferencias en tres crisis mediáticas: el terremoto de Haití en 2010, la hambruna del Cuerno de África en 2011 y el Ébola en 2014. Según ha explicado, Haití contó con cientos de periodistas enviados y pagados por los medios, una crisis en la que la organización fue una de las principales fuentes de información porque estaban antes del terremoto, mientras que en el Cuerno de África y en la crisis del Ébola los periodistas eran freelance o, en ocasiones, pagados por las propias ONGs.


	Así mismo, ha subrayado las diferencias en cuanto a la inclusión de estas crisis en la agenda de los medios ya que los casos de Haití y el Cuerno de África duraron unas semanas mientras que el Ébola duró un año. «En el caso del Ébola se tuvo la percepción de que lo que estaba pasando en África del Oeste sí que nos afectaba. Nuestra organización fue la principal fuente de información porque estábamos muy solos. Se nos pidió incluso respuesta aquí para ayudar a las instituciones pero nosotros decidimos utilizar nuestros recursos en África. La mitad de los casos los tratamos nosotros y la respuesta del gobierno español de enviar equipos de apoyo fue nula».

Fotografías

Vídeo en otros formatos