Valencià:
Els treballs desenvolupats en el marc del projecte UJI-Encultura «Delimitació i estudi de l'assegador reial d'Aragó: un itinerari històric de penetració i vertebració de les terres de Penyagolosa», desenvolupat per l'arqueòleg Pablo Medina i dirigit pel professor de l'UJI Miguel Ángel Moliner, han identificat el recorregut d'un itinerari històric que connectava la costa mediterrània amb les terres d'Aragó.
El tram estudiat transcorre entre el coll de la Bassa (Atzeneta del Maestrat) i el pont romà (Vistabella del Maestrat), amb una longitud total de 27,714 km. Els extrems originals d'aquest camí s'ubicaven als llocs ibèrics de Torre la Sal, al Prat de Cabanes, i el mas de Simón, a Mosquerola. Però a més, durant el seu recorregut travessa altres llocs arqueològics tan emblemàtics com la via Augusta, tot just per l'arc romà de Cabanes.
Aquest tram, que transcorre pels termes municipals d'Atzeneta i Vistabella, té una orientació oest i nord-oest i en gran part estava condicionat per al trànsit de persones i de carruatges. Això vol dir que aquesta infraestructura viària va suposar un gran treball d'enginyeria per poder superar els pendents i els barrancs d'una zona abrupta de muntanya, superant un desnivell de més de 1.000 m.
Al llarg de tot el recorregut s'han detectat diferents infraestructures que encara hui permeten un ús còmode del camí. Entre aquestes, s'han identificat un total de nou trams de terrasses, amb una longitud de 6.258 m., les quals s'utilitzaven per aconseguir una superfície prou ampla per al trànsit rodat i reduir el pendent en les zones més escarpades. També s'han identificat sis trams de trinxeres, amb una longitud de 491 m., les quals s'excavaven per a suavitzar espais de muntanya amb un desnivell molt abrupte.
Encara que l'ús continuat del camí ha implicat nombroses reformes, en espais amb fort desnivell s’han documentat trams amb diferents tipus de pavimentació per millorar la fricció de les rodes, afavorir el trànsit igualant els desnivells i inclús drenar l'aigua. Així, al llarg del tram estudiat, s’han documentat principalment dues tècniques de pavimentació: empedrats i superposició d’àrids. Hi ha un total de 21 trams d'empedrat, utilitzats preferentment en zones amb pendent o amb revoltes. També s'han localitzat dos trams amb una estructura de pavimentació conformada a base de capes d’àrids: per sota una capa de grans pedres travada amb argiles, al mig una capa amb graves travades també amb argiles, i dalt una fina capa d'argila premsada amb uns pocs àrids.
Finalment, s'han localitzat un total d'11 pedreres des d'on es van extraure les roques necessàries per a fer parets de contenció i pavimentacions. Molt interessant també és la identificació de 24 trams amb carrilades produïdes per les rodes de carro que van recórrer aquest itinerari, entre les quals se n'han identificat algunes que podrien remuntar-se a l’Edat Mitjana o fins i tot a l’etapa romana.
Gràcies a totes aquestes dades, avui se sap que, possiblement, aquest camí s'ha utilitzat de manera ininterrompuda des de fa més de dos mil anys. L’itinerari pogué ser utilitzat pels ibers, i després pels romans, per transitar i establir un comerç entre la costa mediterrània i les terres de l'actual Aragó. Es va continuar utilitzant en els segles següents, i se'n va intensificar l'ús amb l'arribada del món andalusí. Posteriorment, la conquesta cristiana i el desenvolupament de la ramaderia ovina a la zona, va transformar-lo novament, modificant-lo en part i adaptant-lo com a via pecuària. Finalment, aquest corredor va seguir sent utilitzat fins a mitjan segle XX quan es va construir l'actual carretera CV-170 que transcorre paral·lela a l'antic traçat.
Aquest estudi forma part dels projectes Encultura-UJI 2022, del Vicerectorat de Cultura, Llengües i Societat de la Universitat Jaume I.

Español:
Los trabajos desarrollados en el marco del proyecto UJI-Encultura «Delimitación y estudio de la cañada real de Aragón: un itinerario histórico de penetración y vertebración de las tierras de Penyagolosa», desarrollado por el arqueólogo Pablo Medina y dirigido por el profesor de la UJI Miguel Ángel Moliner, han identificado el recorrido de un itinerario histórico que conectaba la costa mediterránea con las tierras de Aragón. El tramo estudiado transcurre entre el Coll de la Bassa (Atzeneta del Maestrat) y el puente romano (Vistabella del Maestrat), con una longitud total de 27,714 km. Los extremos de este camino se ubicaban en los sitios ibéricos de Torre la Sal, en el Prat de Cabanes, y el Mas de Simón, en Mosqueruela. Pero, además, durante su recorrido atraviesa otros sitios arqueológicos tan emblemáticos como la vía Augusta, justo por el arco romano de Cabanes.
El tramo investigado, que transcurre por los términos municipales de Atzeneta y Vistabella, tiene una orientación oeste y noroeste, y en gran parte estaba acondicionado para el tráfico de personas y de carruajes. Esto quiere decir que esta infraestructura viaria supuso un gran trabajo de ingeniería para poder superar las pendientes y los barrancos de una zona abrupta de montaña, superando un desnivel de más de 1.000 m.
A lo largo de todo el recorrido se han detectado diferentes infraestructuras viarias que aún hoy permiten un uso cómodo del camino. Entre ellas, se han identificado un total de nueve tramos de terrazas, con una longitud de 6.258 m., que se utilizaban para conseguir una superficie lo suficientemente ancha para el tráfico rodado y reducir la pendiente en las zonas más escarpadas. También se han identificado seis tramos de trincheras, con una longitud de 491 m., que se excavaban para suavizar espacios de montaña con un desnivel muy abrupto.
Aunque el uso continuado del camino ha implicado numerosas reformas a lo largo de los siglos, en espacios con fuerte desnivel se han documentado tramos con diferentes tipos de pavimentación para mejorar la fricción de las ruedas, favorecer el tráfico igualando los desniveles, e, incluso, drenar el agua. Así, a lo largo del tramo estudiado, se han documentado principalmente dos técnicas de pavimentación: empedrados y superposición de áridos. Hay un total de 21 tramos de empedrado, utilizados preferentemente en zonas con pendiente o con revueltas. También se han localizado dos tramos con una estructura de pavimentación conformada a base de capas de áridos: por debajo, una capa de grandes piedras trabada con arcillas, en medio, una capa con gravas trabadas también con arcillas, y, arriba, una fina capa de arcilla prensada con unos pocos áridos.
Finalmente, se han localizado un total de 11 canteras de donde se extrajeron las rocas necesarias para hacer paredes de contención y pavimentación. Muy interesante también es la identificación de 24 tramos con rodadas producidas por las ruedas de carro que recorrieron este itinerario, entre las que se han identificado algunas que podrían remontarse a la Edad Media o incluso a la etapa romana.
Gracias a todos estos datos, se sabe que, posiblemente, este camino se ha recorrido de manera ininterrumpida desde hace más de dos mil años. El itinerario fue utilizado por los íberos, y luego por los romanos, para transitar y establecer un comercio entre la costa mediterránea y las tierras del actual Aragón. Se continuó utilizando en los siglos siguientes, y se intensificó su uso con la llegada del mundo andalusí. Posteriormente, la conquista cristiana y el desarrollo de la ganadería ovina en la zona, lo transformó nuevamente, lo modificó en parte y lo adaptó como vía pecuaria. Finalmente, este corredor siguió siendo utilizado hasta mediados del siglo XX cuando se construyó la actual carretera CV-170 que transcurre paralela al antiguo trazado.
Este estudio forma parte de los proyectos Encultura-UJI 2022, del Vicerrectorado de Cultura, Lenguas y Sociedad de la Universitat Jaume I.