Valencià:
El rector de la Universitat Jaume I, Vicent Climent, i el seu Consell de Direcció expressen el condol de la comunitat universitària per la mort del compositor Carles Santos, Medalla d'Or de la Universitat Jaume I. 


Carles Santos (Vinaròs, 1940-2017) va ser un artista integral que, a la seua faceta de pianista, va sumar encertadament la d'altres àmbits com el teatre, el cinema o les arts plàstiques, i la fusió de tots aquests treballs artístics es va manifestar en la seua original, multidisciplinària i extensa producció escènica. Compositor, pianista, director, artista visual i performer valencià. Artista polifacètic i inclassificable com a pocs, la seua figura ha de ser tractada necessàriament com un cas a part en l'àmbit de la música contemporània, atesa la singularitat del seu llenguatge creatiu. 


Va iniciar la seua formació en el Conservatori Superior de Música del Liceu de Barcelona i va continuar formant-se a París, Suïssa i els Estats Units. Va participar en els festivals més prestigiosos del món, com l’Edinburgh International Festival o el Festival de Teatre de Mèrida. El piano, motor del seu univers sonor, va ser el seu instrument fetitxe; una vertadera icona artística amb el qual va mantenir una intensa relació física i emocional particularment visible en les seues actuacions. En la seua música, personalíssima i intransferible, conflueixen diverses influències, des del rigor i la inventiva “bactiana” fins al minimalisme i la música espanyola, encara que el seu segell més distintiu potser va ser l'ús continu de la provocació com a mitjà per a comunicar amb el públic. Inventor del concepte òpera circ, va desplegar una desbordant imaginació poètica, visual i estètica en tots els seus espectacles escènic musicals; un imaginari artístic marcat per la ironia, l’extravagància i l'erotisme.


Durant molt temps la seua creació va ser prolífica amb espectacles, tots ells àmpliament representats, amb música guió i direcció escènica propis: Aganchulla, Arganchulla Gallac (1987); Tramuntana Tremens (1989); La greña de Pasqual Picanya (1991-1993); l'òpera Asdrúbila (1992), amb direcció escènica de Pere Portabella, estrenada a Barcelona en el marc del Festival Olímpic de les Arts, a més d'escriure i dirigir les fanfàrries de la cerimònia inaugural dels Jocs Olímpics de Barcelona 92; L’esplèndida vergonya del fet mal fet (1995); Figasantos Fagotrop, missatge al contestador: soparem a les nou (1996), La pantera imperial (1997), Ricardo i Elena (2000), L’adéu de Lucrècia Borja (2001); Sama Amaruk, Samaruk Suck Suck (2002); Lisístrata (2003), a partir del clàssic d'Aristòfanes, i El compositor, la cantant, el cuiner i la pecadora (2003).
En 2003, el Teatre Lliure el va nomenar «compositor resident», iniciant així un estret vincle que el va portar a estrenar cada any un nou espectacle en aquest escenari. 


Creador d'una important obra plàstica, principalment fotogràfica, també va treballar per al món del cinema, en qualitat de compositor, intèrpret i guionista, en films com Nocturn 29 (1968), Miró, l’altre (1969), Informe general sobre algunas cuestiones para una proyección pública (1976), El pont de Varsòvia (1989) i Les variacions Golberg (2007). També té filmografia pròpia com a realitzador: L’àpat (1967), La cadira (1968) o La-re-mi-la (1979).
Al llarg de la seua trajectòria Carles Santos, Fill Predilecte de Vinaròs, ha rebut tretze premis Max de teatre, a més de diversos guardons honorífics que reconeixen la seua inclassificable personalitat artística. Entre ells, el premi Nacional de Composició de la Generalitat de Catalunya (1990), els premis Ciutat de Barcelona en la modalitat Música (1993) i Projecció Internacional (1996), Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya (1999), premi Nacional de Teatre (2001) i Medalla d'Or del Cercle de Belles arts (2007). L'any 2006 la Fundació Miró li va dedicar una gran exposició retrospectiva de tota la seua activitat artística, titulada Carles Santos. Visca el piano!, que posteriorment va viatjar per diferents ciutats de la geografia espanyola, part d'ella es va poder veure al Paranimf de la Universitat Jaume I.
En 2008 va rebre el Premi Nacional de Música. Al febrer de 2009 la Universitat Jaume I de Castelló li va atorgar la Medalla d'Honor de la institució [Vídeo: https://goo.gl/5YMZyj]. En 2015 va rebre la Medalla de la Universitat de València.

Español:
El rector de la Universitat Jaume I, Vicent Climent, y su Consejo de Dirección expresan el pésame de la comunidad universitaria por la muerte del compositor Carles Santos, Medalla de Oro de la Universitat Jaume I.
Carles Santos (Vinaròs, 1940-2017)​ fue un artista integral que, a su faceta de pianista, sumó acertadamente la​ ​​de ​otros ámbitos como el teatro, el cine o las artes plásticas​,​ y la fusión de todos estos trabajos artísticos se manifestó en su original, multidisciplinaria y extensa producción escénica. Compositor, pianista, director, artista visual y performer valenciano. Artista polifacético e inclasificable como pocos, su figura tiene que ser tratada necesariamente como un caso aparte en el ámbito de la música contemporánea, atendida la singularidad de su lenguaje creativo. 
Inició su formación​ ​​en el Conservatorio Superior de Música del Liceo de Barcelona y continuó formándose en París, Suiza y los Estados Unidos. Participó en los festivales más prestigiosos del mundo, como el Edinburgh International Festival o el Festival de Teatro de Mérida. El piano, motor de su universo sonoro, fue su instrumento fetiche; un verdadero icono artístico con el cual mantuvo una intensa relación física y emocional particularmente visible en sus actuaciones. En su música, personalísima e intransferible, confluyen varias influencias, desde el rigor y la inventiva “bactiana” hasta el minimalismo y la música española, aunque su sello más distintivo quizás fue el uso continuo de la provocación como medio para comunicar con el público. Inventor del concepto ópera circo, desplegó una desbordante imaginación poética, visual y estética en todos sus espectáculos escénico musicales; un imaginario artístico marcado por la ironía, la extravagancia y el erotismo.
Durante mucho tiempo su creación fue prolífica con espectáculos, todos ellos ampliamente representados, con música guion y dirección escénica propios: Aganchulla, Arganchulla Gallac (1987); Tramuntana Tremens (1989); La greña de Pasqual Picanya (1991-1993); la ópera Asdrúbila (1992), con dirección escénica de Pere Portabella, estrenada en Barcelona en el marco del Festival Olímpico de las Artes, además de escribir y dirigir las fanfarrias de la ceremonia inaugural de los Juegos Olímpicos de Barcelona 92; L’espléndida vergonya del fet mal fet (1995); Figasantos Fagotrop, missatge al contestador: soparem a les nou (1996), La pantera imperial (1997), Ricardo i Elena (2000), L’adéu de Lucrècia Borja (2001); Sama Amaruk, Samaruk Suck Suck (2002); Lisístrata (2003), a partir del clásico de Aristófanes, y El compositor, la cantant, el cuiner i la pecadora (2003).
En 2003, el Teatre Lliure lo nombró Compositor residente, iniciando así un estrecho vínculo que le llevó a estrenar cada año un nuevo espectáculo en este escenario.
Creador de una importante obra plástica, principalmente fotográfica, también trabajó para el mundo del cine, en calidad de compositor, intérprete y guionista, en films como Nocturn 29 (1968), Miró, l’altre (1969), Informe general sobre algunas cuestiones para una proyección pública (1976), El pont de Varsòvia (1989) y Les variacions Golberg(2007). También tiene filmografía propia como realizador: L’àpat (1967), La cadira (1968) o La-re-mi-la (1979).
A lo largo de su trayectoria Carles Santos, Hijo Predilecto de Vinaròs, ha recibido trece premios Max de teatro, además de varios galardones honoríficos que reconocen su inclasificable personalidad artística. Entre ellos, el premio Nacional de Composición de la Generalitat de Catalunya (1990), los premios Ciutat de Barcelona en la modalidad Música (1993) y Proyección Internacional (1996), Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya (1999), premio Nacional de Teatro (2001) y Medalla de Oro del Círculo de Bellas Artes (2007). El año 2006 la Fundación Miró le dedicó una gran exposición retrospectiva de toda su actividad artística, titulada Carles Santos. Visca el piano!, que posteriormente viajó por diferentes ciudades de la geografía española, parte de ella se pudo ver en el Paranimf de la Universitat Jaume I.
En 2008 recibe el Premio Nacional de Música. En febrero de 2009 la Universitat Jaume I de Castelló le otorga la Medalla de Honor de la institución [Vídeo: https://goo.gl/5YMZyj]. En 2015 recibe la Medalla de la Universitat de València.