Valencià:
«La globalització és un procés d'aculturació en el qual els grups més que els individus es veuen sotmesos a una sort d'esquizofrènia per la qual si accepten moren culturalment i si no l'accepten es veuen reduïts a elements residuals de tipus folklòric» ha assegurat el catedràtic de la Universitat Carlos III, Jorge Urrutia, durant la conferència «El teatre de la cultura global» impartida en la universitat pública de Castelló.
En la seua opinió «depenent d'on s’habita sentim que al costat dels referents i valors que van conformar les cultures nacionals existeixen uns altres que es diuen compartits en tots els llocs del món i per totes les gents». No obstant això, assegura, aquesta dualitat ens porta a la teoria del doble vincle, una situació comunicativa que causa patiment i fins i tot patologies severes a causa que es faça el que es faça un sempre s'equivoca, perquè conté dos missatges contraposats que generen una paradoxa irresoluble.
Així ocorre, per exemple, en l'espectador de les sèries televisives, que veu com se li promet l'entrada en el món de valors, comportaments i relacions del món global per a després comprovar que resulten inviables en el seu àmbit vital i se sent insatisfet, perquè «la globalització no generalitza la manera de vida nord-americana sinó que promou una construcció ideològica, una imatge, un discurs, un tipus d'espai, provocant un problema fonamentalment antropològic, social i per descomptat semiòtic», ha comentat.
El poeta i assagista ha usat el camp del teatre per a analitzar els variats sentits de la globalització. Urrutia ha explicat que per a acceptar l'existència de la globalització del teatre caldria admetre que les marques que orienten la mirada i la comprensió d'una obra (indicadors pragmàtics) siguen interpretats d'igual manera en tots els llocs del món, però «solament pot existir si hi ha certa unicitat en la cultura del món, com ocorre en el terreny econòmic, que disposa d'organisme de caràcter internacional, però res d'això existeix en la cultura».
Urrutia ha indicat que les cultures mostren tenir un nucli centralitzat i independent amb certa capacitat de travessar el temps i les circumstàncies, en canvi la “cultura globalitzada” sembla no tenir desig de permanència i sap que els seus productes tenen un temps limitat. El catedràtic pensa que el teatre ha trobat la forma d'adaptar-se als canvis socials, aquells que es produeixen lentament perquè impliquen a moltes persones i no a grups, com la globalitat i que ha envaït espais socials que abans els eren vetats.
La conferència ha sigut organitzada pel Departament de Filologia i Cultures Europees de l’UJI, amb la col·laboració del Programa de Doctorat en Llengües Aplicades, Literatura i Traducció i del Projecte de Recerca «Personatges, Identitats Socials i Territori a la Literatura Valenciana».

Español:
«La globalización es un proceso de aculturación en el que los grupos más que los individuos se ven sometidos a una suerte de esquizofrenia por la que si aceptan mueren culturalmente y si no la aceptan se ven reducidos a elementos residuales de tipo folklórico» ha asegurado el catedrático de la Universidad Carlos III, Jorge Urrutia, durante la conferencia «El teatro de la cultura global» impartida en la universidad pública de Castellón.
En su opinión «dependiendo de dónde se habite sentimos que junto a los referentes y valores que conformaron las culturas nacionales existen otros que se dicen compartidos en todos los lugares del mundo y por todas las gentes». Sin embargo, asegura, esta dualidad nos lleva a la teoría del doble vínculo, una situación comunicativa que causa sufrimiento e incluso patologías severas debido a que se haga lo que se haga uno siempre se equivoca, porque contiene dos mensajes contrapuestos que generan una paradoja irresoluble.
Así ocurre, por ejemplo, en el espectador de las series televisivas, que ve como se le promete la entrada en el mundo de valores, comportamientos y relaciones del mundo global para luego comprobar que resultan inviables en su ámbito vital y se siente insatisfecho, porque «la globalización no generaliza el modo de vida norteamericano sino que promueve una construcción ideológica, una imagen, un discurso, un tipo de espacio, provocando un problema fundamentalmente antropológico, social y desde luego semiótico», ha comentado.
El poeta y ensayista ha usado el campo del teatro para analizar los variados sentidos de la globalización. Urrutia ha explicado que para aceptar la existencia de la globalización del teatro habría que admitir que las marcas que orientan la mirada y la comprensión de una obra (indicadores pragmáticos) fueran interpretados de igual modo en todos los lugares del mundo, pero «solo puede existir si hay cierta unicidad en la cultura del mundo, como ocurre en el terreno económico, que dispone de organismo de carácter internacional, pero nada de eso existe en la cultura».
Urrutia ha indicado que las culturas muestran tener un núcleo centralizado e independiente con cierta capacidad de atravesar el tiempo y las circunstancias, en cambio la “cultura globalizada” parece no tener deseo de permanencia y sabe que sus productos tienen un tiempo limitado. El catedrático piensa que el teatro ha encontrado la forma de adaptarse a los cambios sociales, aquellos que se producen lentamente porque implican a muchas personas y no a grupos, como la globalidad y que ha invadido espacios sociales que antes les eran vetados.
La conferencia ha estado organizada por el Departamento de Filologia y Culturas Europeas de la UJI, con la colaboración del Programa de Doctorado en Lenguas Aplicadas, Literatura y Traducción y del Proyecto de Investigación «Personatges, Identitats Socials i Territori a la Literatura Valenciana».