Valencià:
Els nous descobriments i les revisions de materials realitzades per un equip de recerca interinstitucional han confirmat que el context econòmic al final de la transició entre el Plistocè i l'Holocè en la costa mediterrània havia estat més ric, més complex i més variat del que es creia fins ara. L'explotació dels recursos marins no es va limitar a la recol·lecció de mol·luscos sinó que també va incloure la pesca, encara que no s'han conservat moltes restes, probablement perquè la preservació d'aquests tipus de materials és més delicada o pels mateixos hàbits alimentaris de les antigues poblacions humanes.
Fins fa uns anys, poc es coneixia sobre les característiques de l'economia dels grups de caçadors-recol·lectors al Mediterrani durant la transició del Plistocè (era glacial, el Paleolític) en l'Holocè (post-glaciació, el moment en el qual vivim actualment). La majoria dels estudis realitzats en la península Ibèrica feien pensar que els llocs d'explotació marina es trobaven particularment en l'àrea cantàbrica i atlàntica, però les noves dades i estudis aportats per l'equip de recerca permeten canviar aquest paradigma.
En el treball de recerca i anàlisi, les conclusions de la qual han estat publicades en la revista The Journal of Island and Coastal Archaeology, ha participat Dídac Román, investigador doctor d'excel·lència del Pla Gent de la Generalitat Valenciana en el Departament d'Història, Geografia i Art de la Universitat Jaume I i del grup de recerca Pre-EINA; Miguel Martínez Andreu del Museu Arqueològic Municipal de Cartagena; Gustau Aguilella del Servei d’Investigacions Arqueològiques i Prehistòriques de la Diputació de Castelló i Josep Maria Fullola i Jordi Nadal del Seminari d'Estudis i Recerques Prehistòriques (SERP) de la Universitat de Barcelona.
Les dades recopilades durant la recerca confirmen que l'ús dels recursos marins durant el final del Paleolític i el Mesolític en la costa ibèrica mediterrània era clarament més habitual del que es pensava amb les dades fins ara existents. La diferència respecte a la presència de menys evidències que en el cas de les costes cantàbrica i atlàntica, on hi ha catalogats més llocs de caçadors-recol·lectors-pescadors, podria ser deguda a diferents raons: major riquesa i diversitat de vida a causa dels corrents marins freds, més abundants en nutrients; presència de marees i altres factors ambientals i millor preservació dels llocs al llarg del temps (gràcies a una plataforma litoral i una costa més abrupta que les va protegir de la progressiva inundació de l'entorn amb el desglaç dels pols durant l'Holocè).
L’Assut i La Cova a Castelló
A Castelló, els jaciments estudiats han estat L’Assut (Almassora) i La Cova (La Vall de’Uixò), dos llocs que «havien passat bastant desapercebuts per a la recerca, degut principalment al fet que en les seues excavacions no es van recuperar massa materials arqueològics», explica l'investigador de l'UJI Dídac Román qui indica que «aquest fet havia provocat que, fins i tot, no es conegués amb certesa el període en el qual havien estat ocupats per les poblacions humanes prehistòriques». Però a pesar que els materials recuperats eren escassos «hi havia un fet que ens interessava molt per a les nostres recerques, i era la troballa d'un bon nombre de restes de caragols i petxines marines i de caragols terrestres», assegura.
«Amb aquestes recerques, continua Román, hem pogut comprovar que el jaciment de La Cova va estar ocupat cap al final del Paleolític, fa uns 13.000 anys, mentre que L’Assut ho va estar en el Mesolític, fa uns 10.200 anys, i que en tots dos jaciments va haver-hi una explotació dels recursos marins molt intensa». A més, argumenta l'investigador «el jaciment de l’Assut fa gairebé un segle que va ser excavat (1924) i per fi, 100 anys despuñes, podem saber amb seguretat quan va ser ocupat». El professor de l'UJI també ha ressaltat l'estreta col·laboració amb el Servei d'Arqueologia de la Diputació de Castelló «el que demostra que les col·laboracions entre les dues institucions poden ser molt beneficioses per a la recerca de les nostres comarques».
Per la seua part, l'arqueòleg del Servei d’Investigacions Arqueològiques i Prehistòriques de la Diputació de Castelló, Gustau Aguilella, assenyala que per a l'estudi ha estat bastant revelador observar les variacions en la posició de la costa i la seua paleotopografía, un aspecte que en alguns casos modifica sensiblement la percepció sobre aquests territoris prehistòrics. En la mateixa línia ha ressaltat també els beneficis de la col·laboració entre les diferents entitats participants en l'estudi i més encara i específicament entre les de Castelló.
10 jaciments mediterranis
Els investigadors han analitzat restes de 10 jaciments arqueològics situats al llarg de més de 800 quilòmetres de la costa mediterrània, des de Tarragona fins a Màlaga, en concret La Cativera, Càmping Salou i Solà d’en Pep (Tarragona); L’Assut i La Cova (Castelló); El Collado (València); Algarrobo, Caballo i La Higuera (Múrcia) i Nerja (Màlaga). Contràriament al que podria pensar-se, els llocs situats en el sud presenten una major diversitat de recursos (el més paradigmàtic és la cova de Nerja). La raó seria l'entrada d'aigües procedents de l'oceà Atlàntic, per la seua proximitat, i prova d'això és la presència d'espècies com a L. Obtusata o de climes més freds com les espècies de bacallà M. Aeglefinus o P. Pollachius. El Mediterrani es considera més pobre biològicament a causa de la salinitat, la temperatura, la falta de nutrients i marees imperceptibles.
Generalment, l'explotació de recursos marins (sobretot mol·luscos) sol anar associada amb una explotació dels invertebrats terrestres (pulmonados) i amb la presència també de restes de mamífers (cérvol, cabra salvatge i conills, entre altres). Però els investigadors han constatat una reducció dels invertebrats terrestres en favor dels recursos marins segons avança el temps. Aquesta característica s'ha pogut observar en els llocs que han conservat restes durant llargs períodes cronològics com la cova de Nerja, o en els llocs estudiats que presenten cronologies més antigues com Càmping Salou, La Cova, Caballo, Algarrobo o La Higuera. Entre els mol·luscos estudiats hi ha eriçons de mar (Solà d’en Pep i Nerja), crustacis (Caballo) i cefalòpodes (Nerja), i entre els peixos el besuc predomina en llocs amb marenys estacionals (El Collado, Caballo i La Higuera), les varietats de bacallà en Nerja i també ocells i mamífers marins (Monachus i Delphinus) en aquesta última localització malaguenya.
Un altre aspecte important de l'estudi era avaluar si la ubicació i l'explotació podria estar lligada a la seua proximitat en la mar però, d'acord amb les dades obtingudes, en el moment de la seua ocupació alguns d'aquests llocs no eren exactament costaners (La Cova i El Collado, per exemple); els seus habitants van haver de desplaçar-se 30 quilòmetres per a aconseguir-se de provisions.
L'equip de recerca ha emprat dades sobre les fluctuacions del nivell de la mar durant la seua activitat a la fi del Paleolític i en el Mesolític per a calcular la distància fins a la costa. Per a estimar la distància s'han combinat diferents models digitals del terreny amb dades batimètriques, la qual cosa ha permès simular les diferents posicions de la costa en rangs, i concretar si aquesta es trobava dins de les isocronas de 2 hores dels jaciments, distància que es considera el territori habitual on els caçadors-recol·lectors realitzaven les seves activitats habitualment.
L'extensió de la plataforma continental i la forma de la costa ha estat particularment important per a aquesta recerca. El sud-est de la península és una zona relativament escarpada amb una petita plataforma continental que presenta pronunciades pendents a gran profunditat, però aquestes característiques l'han protegit de canvis orogràfics importants. En canvi, la zona central (Tarragona, Castelló i València) és completament diferent. La sedimentació del riu Ebre condiciona l'existència d'una suau i baixa altitud en la costa amb una gran plataforma continental que ha vist canviada considerablement la seva orografia a causa de les transgressions i regressions marines.
Article: Dídac Román, Miguel Martínez-Andreu, Gustau Aguilella, Josep Maria Fullola & Jordi Nadal (2020): “Shellfish collectors on the seashore: The exploitation of the marí environment between the end of the Paleolithic and the Mesolithic in the Mediterranean Ibèria”, The Journal of Island and Coastal Archaeology.

tandfonline.com/doi/full/10.1080/15564894.2020.1755395

Español:
Los nuevos descubrimientos y las revisiones de materiales realizadas por un equipo de investigación interinstitucional han confirmado que el contexto económico al final de la transición entre el Pleistoceno y el Holoceno en la costa mediterránea había sido más rico, más complejo y más variado de lo que se creía hasta ahora. La explotación de los recursos marinos no se limitó a la recolección de moluscos sino que también incluyó la pesca, aunque no se han conservado muchos restos, probablemente porque la preservación de estos tipos de materiales es más delicada o por los mismos hábitos alimentarios de las antiguas poblaciones humanas.
Hasta hace unos años, se conocía poco sobre las características de la economía de los grupos de cazadores-recolectores en el Mediterráneo durante la transición del Pleistoceno (era glaciar, el Paleolítico) en el Holoceno (post-glaciación, el momento en el cual vivimos actualmente). La mayoría de los estudios realizados en la península Ibérica hacían pensar que los lugares de explotación marina se encontraban particularmente en el área cantábrica y atlántica, pero los nuevos datos y estudios aportados por el equipo de investigación permiten cambiar este paradigma.
En el trabajo de investigación y análisis, cuyas conclusiones han sido publicadas en la revista The Journal of Island and Coastal Archaeology, ha participado Dídac Román, investigador doctor de excelencia del Plan Gent de la Generalitat Valenciana en el Departamento de Historia, Geografía y Arte de la Universitat Jaume I y del grupo de investigación Pre-EINA; Miguel Martínez Andreu del Museo Arqueológico Municipal de Cartagena; Gustay Aguilella del Servicio de Investigaciones Arqueológicas y Prehistóricas de la Diputación de Castellón y Josep Maria Fullola y Jordi Nadal del Seminario de Estudios e Investigaciones Prehistóricas (SERP) de la Universitat de Barcelona.
Los datos recopilados durante la investigación confirman que el uso de los recursos marinos durante el final del Paleolítico y el Mesolítico en la costa ibérica mediterránea era claramente más habitual de lo que se pensaba con los datos hasta ahora existentes. La diferencia respecto a la presencia de menos evidencias que en el caso de las costas cantábrica y atlántica, donde hay catalogados más lugares de cazadores-recolectores-pescadores, podría ser debida a distintas razones: mayor riqueza y diversidad de vida a causa de las corrientes marinas frías, más abundantes en nutrientes; presencia de mareas y otros factores ambientales y mejor preservación de los lugares a lo largo del tiempo (gracias a una plataforma litoral y una costa más abrupta que las protegió de la progresiva inundación del entorno con el deshielo de los polos durante el Holoceno).
L’Assut y La Cova a Castellón
En Castellón, los yacimientos estudiados han sido L’Assut (Almassora) y La Cova (La Vall de’Uixò), dos lugares que «habían pasado bastante desapercibidos para la investigación, debido principalmente a que en sus excavaciones no se recuperaron demasiado materiales arqueológicos», explica el investigador de la UJI Dídac Román quien indica que «este hecho había provocado que, incluso, no se conociera con certeza el periodo en el que habían sido ocupados por las poblaciones humanas prehistóricas». Pero a pesar de que los materiales recuperados eran escasos «había un hecho que nos interesaba mucho para nuestras investigaciones, y era el hallazgo de un buen número de restos de caracoles y conchas marinas y de caracoles terrestres», asegura.
«Con estas investigaciones, continúa Román, hemos podido comprobar que el yacimiento de La Cova estuvo ocupado hacia el final del Paleolítico, hace unos 13.000 años, mientras que L’Assut lo estuvo en el Mesolítico, hace unos 10.200 años, y que en ambos yacimientos hubo una explotación de los recursos marinos muy intensa». Además, argumenta el investigador «el yacimiento de l’Assut hace casi un siglo que fue excavado (1924) y por fin, 100 años despuñes, podemos saber con seguridad cuando fue ocupado». El profesor de la UJI también ha resaltado la estrecha colaboración con el Servicio de Arqueología de la Diputación de Castellón «lo que demuestra que las colaboraciones entre las dos instituciones pueden ser muy beneficiosas para la investigación de nuestras comarcas».
Por su parte, el arqueólogo del Servicio de Investigaciones Arqueológicas y Prehistóricas de la Diputación de Castellón, Gustau Aguilella, señala que para el estudio ha sido bastante revelador observar las variaciones en la posición de la costa y su paleotopografía, un aspecto que en algunos casos modifica sensiblemente la percepción sobre estos territorios prehistóricos. En la misma línea ha resaltado también los beneficios de la colaboración entre las diferentes entidades participantes en el estudio y más aún y específicamente entre las de Castellón.
10 yacimientos mediterráneos
Los investigadores han analizado restos de 10 yacimientos arqueológicos situados a lo largo de más de 800 kilómetros de la costa mediterránea, desde Tarragona hasta Málaga, en concreto La Cativera, Càmping Salou y Solà d’en Pep (Tarragona); L’Assut y La Cova (Castellón); El Collado (Valencia); Algarrobo, Caballo y La Higuera (Murcia) y Nerja (Málaga). Contrariamente a lo que podría pensarse, los lugares situados en el sur presentan una mayor diversidad de recursos (el más paradigmático es la cueva de Nerja). La razón sería la entrada de aguas procedentes del océano Atlántico, por su proximidad, y prueba de esto es la presencia de especies como L. Obtusata o de climas más fríos como las especies de bacalao M. Aeglefinus o P. Pollachius. El Mediterráneo se considera más pobre biológicamente debido a la salinidad, la temperatura, la falta de nutrientes y mareas imperceptibles.
Generalmente, la explotación de recursos marinos (sobre todo moluscos) suele ir asociada con una explotación de los invertebrados terrestres (pulmonados) y con la presencia también de restos de mamíferos (ciervo, cabra montés y conejos, entre otros). Pero los investigadores han constatado una reducción de los invertebrados terrestres en favor de los recursos marinos según avanza el tiempo. Esta característica se ha podido observar en los lugares que han conservado restos durante largos periodos cronológicos como la cueva de Nerja, o en los lugares estudiados que presentan cronologías más antiguas como Càmping Salou, La Cova, Caballo, Algarrobo y La Higuera. Entre los moluscos estudiados hay erizos de mar (Solà d’en Pep y Nerja), crustáceos (Caballo) y cefalópodos (Nerja), y entre los peces el besugo predomina en lugares con marismas estacionales (El Collado, Caballo y La Higuera), las variedades de bacalao en Nerja y también aves y mamíferos marinos (Monachus y Delphinus) en esta última localización malagueña.
Otro aspecto importante del estudio era evaluar si la ubicación y la explotación podría estar ligada a su proximidad en el mar pero, de acuerdo con los datos obtenidos, en el momento de su ocupación algunos de estos lugares no eran exactamente costeros (La Cova y El Collado, por ejemplo); sus habitantes tuvieron que desplazarse 30 kilómetros para alcanzarse de provisiones.
El equipo de investigación ha empleado datos sobre las fluctuaciones del nivel del mar durante su actividad a finales del Paleolítico y en el Mesolítico para calcular la distancia hasta la costa. Para estimar la distancia se han combinado diferentes modelos digitales del terreno con datos batimétricos, lo que ha permitido simular las diferentes posiciones de la costa en rangos, y concretar si esta se encontraba dentro de las isocronas de 2 horas de los yacimientos, distancia que se considera el territorio habitual donde los cazadores-recolectores realizaban sus actividades habitualmente.
La extensión de la plataforma continental y la forma de la costa ha sido particularmente importante para esta investigación. El sudeste de la península es una zona relativamente escarpada con una pequeña plataforma continental que presenta pronunciadas pendientes a gran profundidad, pero estas características la han protegido de cambios orográficos importantes. En cambio, la zona central (Tarragona, Castellón y Valencia) es completamente diferente. La sedimentación del río Ebro condiciona la existencia de una suave y baja altitud en la costa con una gran plataforma continental que ha visto cambiada considerablemente su orografía a causa de las transgresiones y regresiones marinas.
Artículo: Dídac Román, Miguel Martínez-Andreu, Gustau Aguilella, Josep Maria Fullola & Jordi Nadal (2020): “Shellfish collectors donde the seashore: The exploitation of the marino environment between the end of the Paleolithic and the Mesolithic in the Mediterranean Iberia”, The Journal of Island and Coastal Archaeology.

tandfonline.com/doi/full/10.1080/15564894.2020.1755395