Valencià:
El neuropediatra Jesús García Tena ha oferit la conferència inaugural de les II Jornades Formatives sobre el Trastorn per Dèficit d'Atenció amb o sense Hiperactivitat (TDA-H) que s'han celebrat a la Universitat Jaume I. El rector, Vicent Climent, ha inaugurat aquestes jornades organitzades per l'Associació de Pares d'Afectats per Dèficit d'Atenció i Hiperactivitat de la província de Castelló (APADAHCAS) amb la col·laboració de l’UJI. 


	Jesús García Tena ha iniciat la seua intervenció lamentant que «avui dia encara hi ha molta gent que pensa que el TDAH no existeix o que és un trastorn sense molta importància» i ha advertit del perill d'aquest tipus de creences perquè si aquests xiquets no tenen una atenció i un suport adequats es pot frustrar el seu desenvolupament potencial i el seu projecte vital. En aquest sentit, ha explicat que fa més d'un segle que alguns científics ja van intuir que hi havia un origen biològic en aquest trastorn, per això ha qualificat de «vergonyós» que avui dia molts professors i fins i tot metges dubten de l'existència d'aquest trastorn i l'atribuïsquen a una mala educació per part dels pares. 


	El conferenciant ha desmuntat alguns dels falsos mites més freqüents sobre aquesta malaltia i ha assegurat que el TDAH és un trastorn mèdic real amb una base bioneurològica, que no és el resultat d'una mala educació i que no és una condició que se supere amb el pas del temps (ja que el 70% dels xiquets amb TDAH segueix sent-lo en l'adolescència i el 50% en l'edat adulta). El neuropediatra ha afirmat que «no estem conscienciats que a un xiquet amb TDAH cal ajudar-ho en l'àmbit educatiu, psicològic i farmacològic» i ha destacat que tots els estudis demostren que amb una atenció adequada la majoria millora i que com més prompte reben tractament, major és aquesta millora, d'ací la importància d'un tractament precoç. «Si no reben tractament, són xiquets més vulnerables a problemes com ara el fracàs escolar, inadaptació social, depressió, ansietat, abús de substàncies additives, etc.». També ha destacat que no és un trastorn pur, ja que el normal és que fins a un 75 o 80% dels casos tinguen associats altres trastorns com ara trastorns de conducta, obsessius-compulsius, d'ansietat o depressió, dislèxia o de l'espectre autista (sobretot Asperger). 


	García Tena ha centrat la part més científica de la seua intervenció en dues grans línies: argumentar que el TDAH existeix i es pot demostrar des de disciplines com la neurobiologia, la neuropsicologia, la neuroanatomia, la neurogenètica i la neuroquímica, i explicar què és el que ocorre en el cervell dels xiquets que pateixen aquest trastorn. Per a això, ha detallat els diferents símptomes del TDAH, ha explicat que aquest trastorn és a causa d'una fallada en les funcions executives (que són els processos mentals superiors que dirigeixen el pensament, l'acció i les emocions per a la consecució d'un objectiu) i ha indicat que aquest dèficit es deu a un error en la funció de l'escorça prefrontal del cervell (CPF). En aquest punt ha indicat que, gràcies a diferents tècniques de neuroimatge, nombrosos estudis han pogut confirmar que els xiquets amb aquest tipus de trastorn pateixen un retard en la maduració cerebral d'uns tres anys i que els seus cervells són diferents, ja que tenenuna menor grandària de l'encèfal, del còrtex prefrontal, dels ganglis de la base i el cerebel; una menor funció del còrtex prefrontal, i una disfunció de l'estriat dels ganglis de la base, «tot això a causa d'un excés de recaptació de la dopamina». 


	Finalment, el neuropediatra ha volgut abordar el caràcter genètic d'aquest trastorn, ja que en el 70-80% dels casos es deu a causes genètiques: «Si un xiquet té TDAH, la probabilitat que el seu pare tinga TDAH és d'un 25%, i que els seus futurs fills ho tinguen és d'un 50%”. García Tena ha explicat que en aquest trastorn també influeix l'epigenètica: l'ambient i les circumstàncies, i ha destacat factors de risc com el consum de tabac i alcohol en l'embaràs o el baix pes en el naixement, però també factors com l'ambient social advers, per la qual cosa ha conclòs afirmant que «el TDAH és un trastorn genètic modulat per factors ambientals». 

Fotografies de l'acte

Español:
El neuropediatra Jesús García Tena ha ofrecido la conferencia inaugural de las II Jornadas Formativas sobre el Trastorno por Déficit de Atención con o sin Hiperactividad (TDA-H) que se han celebrado en la Universitat Jaume I. El rector, Vicent Climent, ha inaugurado estas jornadas organizadas por la Asociación de Padres de Afectados por Déficit de Atención e Hiperactividad de la provincia de Castellón (APADAHCAS) con la colaboración de la UJI.


	Jesús García Tena ha iniciado su intervención lamentando que «hoy en día todavía hay mucha gente que piensa que el TDAH no existe o que es un trastorno sin mucha importancia» y ha advertido del peligro de este tipo de creencias porque si estos niños no tienen una atención y un apoyo adecuado se puede frustrar su desarrollo potencial y su proyecto vital. En este sentido, ha explicado que hace más de un siglo que algunos científicos ya intuyeron que había un origen biológico en este trastorno. Por ello, ha calificado de «vergonzoso» que hoy en día muchos profesores e incluso médicos duden de la existencia de este trastorno y lo achaquen a una mala educación por parte de los padres.


	El conferenciante ha desmontado algunos de los falsos mitos más frecuentes sobre esta enfermedad y ha asegurado que el TDAH es un trastorno médico real con una base bioneurológica, que no es el resultado de una mala educación y que no es una condición que se supere con el paso del tiempo (ya que el 70% de los niños con TDAH sigue siéndolo en la adolescencia y el 50% en la edad adulta). El neuropediatra ha afirmado que «no estamos concienciados de que a un niño con TDAH hay que ayudarlo en el ámbito educativo, psicológico y farmacológico» y ha destacado que todos los estudios demuestran que con una atención adecuada la mayoría mejora, y que cuanto antes reciben tratamiento, mayor es dicha mejora, de ahí la importancia de un tratamiento precoz. «Si no reciben tratamiento, son niños más vulnerables a problemas como el fracaso escolar, inadaptación social, depresión, ansiedad, abuso de sustancias adictivas, etc.». También ha destacado que no es un trastorno puro, ya que lo normal es que hasta un 75 o 80% de los casos tengan asociados otros trastornos como trastornos de conducta, obsesivos-compulsivos, de ansiedad o depresión, dislexia o del espectro autista (sobre todo Asperger).


	García Tena ha centrado la parte más científica de su intervención en dos grandes líneas: argumentar que el TDAH existe y se puede demostrar desde disciplinas como la neurobiología, la neuropsicología, la neuroanatomía, la neurogenética y la neuroquímica, y explicar qué es lo que ocurre en el cerebro de los niños que padecen este trastorno. Para ello, ha detallado los diferentes síntomas del TDAH, ha explicado que este trastorno es debido a un fallo en las funciones ejecutivas (que son los procesos mentales superiores que dirigen el pensamiento, la acción y las emociones para la consecución de un objetivo) y ha indicado que dicho déficit se debe a un fallo en la función de la corteza prefrontal del cerebro (CPF). En este punto ha indicado que, gracias a diferentes técnicas de neuroimagen, numerosos estudios han podido confirmar que los niños con este tipo de trastorno sufren un retraso en la maduración cerebral de unos tres años y que sus cerebros son diferentes ya que tiene un menor tamaño del encéfalo, el córtex prefrontal, los ganglios de la base y el cerebelo; una menor función del córtex prefrontal, y una disfunción del estriado de los ganglios de la base, «todo ello debido a un exceso de recaptación de la dopamina».


	Por último, el neuropediatra ha querido abordar el carácter genético de este trastorno, ya que en el 70-80% de los casos se deben a causas genéticas: «Si un niño tiene TDAH, la probabilidad de que su padre tenga TDAH es de un 25%, y de que sus futuros hijos lo tengan es de un 50%». García Tena ha explicado que en este trastorno también influye la epigenética: el ambiente y las circunstancias, y ha destacado factores de riesgo como el consumo de tabaco y alcohol en el embarazo o el bajo peso en el nacimiento, pero también factores como el ambiente social adverso, por lo que ha concluido afirmando que «el TDAH es un trastorno genético modulado por factores ambientales».

Fotografías del acto