Valencià:
L’altre dia, al començament de tota aquesta bogeria, em deia una de les dependentes del supermercat on solem anar habitualment: «Ja veus, tinc la xiqueta a casa amb una muntanya de deures que ni jo mateixa entenc i a mi no em paguen per a ser mestra». Aquest comentari, devastador i trist, reflecteix una amarga realitat que ens obliga a plantejar-nos seriosament què estem fent des de l’educació per a mitigar els efectes que aquesta situació de confinament està tenint i tindrà en els nostres fills i filles. Perquè sí, l’Escola existeix perquè és necessària, perquè proporciona un valor afegit al currículum acadèmic que va més enllà dels mers continguts teòrics. Valor afegit que té a veure amb el coneixement pràctic, la socialització, el joc, el treball en equip, el saber viure en societat. En definitiva, té a veure amb el desenvolupament de les competències clau de les quals tant es parla i tant costa que entren de manera contundent a les nostres aules. 
Les dades que mostra la Unesco en el seu web referent al tancament de les escoles com a conseqüència de la COVID-19 és terrible: més de mil cinc-cents milions d’estudiants estan a les seues cases, això suposa més del 91 % de l’estudiantat mundial, el 91 % de la societat del futur.  
Aquest tancament no sols està afectant de manera evident la formació de l’alumnat, sinó que a més augmenta les desigualtats, perquè no totes les famílies tenen accés a la tecnologia necessària i, sense la tecnologia, no poden accedir a Internet per a poder connectar-se i seguir les activitats acadèmiques. Així mateix, moltes famílies tampoc tenen els coneixements necessaris per a poder orientar els seus fills i filles, amb la qual cosa la pèrdua per a aquests col·lectius pot ser irreparable. 
En aquest sentit s’estan duent a terme algunes iniciatives, com ara alliberar les xarxes domèstiques perquè aquells amb menys recursos puguen accedir a Internet o crear cadenes humanes per a fer arribar les tasques. Però no són suficients. La digitalització és un gran avanç. Però, per si sola, no soluciona els problemes. Necessitem professionals darrere, que ho donen tot perquè la bretxa que suposarà aquesta etapa no repercutisca de manera irreversible en els més xicotets. 
I això ens porta a una altra desigualtat que cal tindre en compte i que té a veure amb l’edat i el valor afegit de l’Escola. I és que, dins de l’edat escolar, com més xicotets, més important és la vida a l’aula per a aprendre a relacionar-se, al mateix temps que és més complicat l’accés a Internet. És a dir, amb el confinament, els més xicotets no podran relacionar-se normalment amb els seus iguals, i a més necessitaran els seus progenitors per a accedir a continguts, tasques i activitats escolars. I una vegada hagen accedit, necessitaran la seua supervisió constant, no control exhaustiu, però sí supervisió. I això, de nou, no és fàcil. Sense anar més lluny, a casa de treballadors essencials, aquesta atenció no pot ser la mateixa i, en alguns casos, pot ser fins i tot impossible. A Àustria, per exemple, aquesta situació s’ha solucionat, no sense crítiques, mantenint obertes escoles i guarderies només per a l’alumnat d’aquests treballadors essencials. 
Ací de nou tornem a la idea del valor afegit i la pèrdua irreparable que pot suposar no fer res per intentar pal·liar l’absència de totes aquelles activitats escolars imprescindibles, més enllà d’enviar deures. 
Aquesta nova manera de treballar exigeix que l’alumnat siga autònom i autosuficient. I aquest confinament els ha obligat a ser-ho de la nit al dia. Perquè sí, a aquells xiquets i xiquetes que no han pogut ni tan sols triar el color de la tapa de les seues llibretes, ara se’ls demana que es regulen el temps, que entenguen els continguts o que es busquen la vida per a entendre’ls, via fòrum amb el professorat, via famílies o via videotutorials de YouTube. Però, en qualsevol cas, estem deixant tota la responsabilitat a les seues mans. I això, afecta de manera molt especial els més xicotets. 
Així, aquesta assumpció d’autonomia que es podria i s’hauria d’assumir en l’estudiantat més adult, com ara, el d’etapes no obligatòries, no podem donar-la per descomptat en la resta d’etapes. És a dir, aules virtuals, amb continguts i activitats a desenvolupar durant el confinament, poden ser suficients, de manera temporal, en alumnat més adult, amb altres recursos al seu abast que poden suplir d’alguna manera la presencialitat a les aules. Però en les etapes escolars necessitem alguna cosa més, necessitem que els recursos digitals s’utilitzen d’una altra manera, necessitem idees innovadores que ens ajuden a acostar-nos tot el que siga possible a les situacions escolars que no són de continguts, sinó de competències socials. Necessitem contextualitzar els aprenentatges d’una altra forma, utilitzar aquest escenari com una oportunitat, vincular els continguts a la realitat que estem vivint perquè els més xicotets puguen entendre-la. Necessitem fer costat a les famílies, proporcionar-los pautes i recursos perquè són les nostres mans, ulls i orelles durant aquests dies, i si bé és cert que són les responsables legals, no és menys cert que nosaltres som els experts. No estem en una situació normal, no podem seguir com si no estiguera passant res. La realitat està sent dura, no es tracta d’ocultar-la, es tracta de comprendre-la i ajudar perquè la comprenguen.  
Ens trobem en uns moments d’incertesa en els quals no sabem ni quan ni com tornarem a la normalitat. És possible que tardem a tindre un remei per a aquesta malaltia, i fins i tot és possible que la pròxima tardor ens trobem en una situació similar a la d’ara. Els professionals de l’educació hem de formar-nos i treballar des de ja en el desenvolupament de noves idees per a aprofitar el potencial de les TIC (tecnologies de la informació i la  comunicació) i portar-les més enllà del que ja féiem amb elles abans del confinament. A les nostres mans està que la COVID‑19 només afecte la salut. Ara ens ha agafat desprevinguts, però ja no tenim excusa. En paraules de Michael Fullan, en un tuit el passat 6 d’abril: «La urgència és COVID-19. Pensar de nou en l’educació, concentrar-se en aquells que necessiten ajuda, mentre ens prenem 2020 per a crear un sistema millor». 
Reina Ferrández Berrueco, investigadora de Mètodes d'Investigació i Diagnòstic en Educació de la Universitat Jaume I.

Español:
El otro día, al comienzo de toda esta locura, me decía una de las dependientas del supermercado al que solemos ir habitualmente: «Ya ves, tengo a la niña en casa con una montaña de deberes que ni yo misma entiendo y a mí no me pagan para ser maestra». Ese comentario, devastador y triste, refleja una amarga realidad que nos obliga a plantearnos seriamente qué estamos haciendo desde la educación para mitigar los efectos que esta situación de confinamiento está teniendo y va a tener en nuestros hijos e hijas. Porque sí, la Escuela existe porque es necesaria, porque proporciona un valor añadido al currículo académico que va más allá de los meros contenidos teóricos. Valor añadido que tiene que ver con el conocimiento práctico, la socialización, el juego, el trabajo en equipo, el saber vivir en sociedad. En definitiva, tiene que ver con el desarrollo de las competencias clave de las que tanto se habla y tanto cuesta que entren de manera contundente en nuestras aulas. 
Los datos que muestra la Unesco en su web al respecto del cierre de las escuelas como consecuencia de la COVID-19 es terrible: más de mil quinientos millones de estudiantes permanecen en sus casas, eso supone más del 91 % del estudiantado mundial, el 91 % de la sociedad del futuro.  
Este cierre no solo está afectando de manera evidente a la formación del alumnado, sino que además aumenta las desigualdades, pues no todas las familias tienen acceso a la tecnología necesaria y, sin la tecnología, no pueden acceder a internet para poder conectarse y seguir las actividades académicas. Asimismo, muchas familias tampoco tienen los conocimientos necesarios para poder orientar a sus hijos e hijas, con lo que la pérdida para estos colectivos puede ser irreparable. 
En este sentido se están llevando a cabo algunas iniciativas, como liberar las redes domésticas para que aquellos con menos recursos puedan acceder a internet o crear cadenas humanas para hacer llegar las tareas. Pero no son suficientes. La digitalización es un gran avance. Pero, por sí sola, no solventa los problemas. Necesitamos profesionales detrás, que lo den todo para que la brecha que va a suponer esta etapa no repercuta de manera irreversible en los más pequeños. 
Y esto nos lleva a otra desigualdad a tener en cuenta, y que tiene que ver con la edad y el valor añadido de la Escuela. Y es que, dentro de la edad escolar, cuanto más pequeños, más importante es la vida en el aula para aprender a relacionarse, a la par que es más complicado el acceso a internet. Es decir, con el confinamiento, los más pequeños no van a poder relacionarse normalmente con sus iguales, y además van a necesitar a sus progenitores para acceder a contenidos, tareas y actividades escolares. Y una vez accedido, van a necesitar su supervisión constante, no control exhaustivo, pero sí supervisión. Y eso, de nuevo, no es fácil. Sin ir más lejos, en casa de trabajadores esenciales, esa atención no puede ser la misma y, en algunos casos, puede ser incluso imposible. En Austria, por ejemplo, esta situación se ha solventado, no sin críticas al respecto, manteniendo abiertas escuelas y guarderías solo para el alumnado de estos trabajadores esenciales. 
Aquí de nuevo volvemos a la idea del valor añadido y la pérdida irreparable que puede suponer no hacer nada por intentar paliar la ausencia de todas aquellas actividades escolares imprescindibles, más allá de enviar deberes. 
Esta nueva forma de trabajar exige que el alumnado sea autónomo y autosuficiente. Y este confinamiento les ha obligado a serlo de la noche a la mañana. Porque sí, a aquellos niños y niñas que no han podido ni siquiera elegir el color de la tapa de sus libretas, ahora se les pide que se regulen el tiempo, que entiendan los contenidos o que se busquen la vida para entenderlos, vía foro con el profesorado, vía familias o vía videotutoriales de YouTube. Pero, en cualquier caso, estamos dejando toda la responsabilidad en sus manos. Y esto, afecta de manera muy especial a los más pequeños. 
Así, esta asunción de autonomía que podría, y debería, tener un pase en el estudiantado más adulto, i.e. el de etapas no obligatorias, no podemos darla por sentado en el resto de etapas. Es decir, aulas virtuales, con contenidos y actividades a desarrollar durante el confinamiento, pueden ser suficientes, de manera temporal, en alumnado más adulto, con otros recursos a su alcance que pueden suplir de alguna manera la presencialidad en las aulas. Pero en las etapas escolares necesitamos algo más, necesitamos que los recursos digitales se utilicen de otra manera, necesitamos ideas innovadoras que nos ayuden a acercarnos lo más posible a las situaciones escolares que no son de contenidos, sino de competencias sociales. Necesitamos contextualizar los aprendizajes de otra forma, utilizar este escenario como una oportunidad, vincular los contenidos a la realidad que estamos viviendo para que los más pequeños puedan entenderla. Necesitamos apoyar a las familias, proporcionarles pautas y recursos porque son nuestras manos, ojos y oídos durante estos días, y si bien es cierto que son las responsables legales, no es menos cierto que nosotros somos los expertos. No estamos en una situación normal, no podemos seguir como si nada estuviera pasando. La realidad está siendo dura, no se trata de ocultarla, se trata de comprenderla y ayudar a que la comprendan.  
Nos encontramos en unos momentos de incertidumbre en los que no sabemos ni cuándo ni cómo vamos a volver a la normalidad. Es posible que tardemos en tener un remedio para esta enfermedad, e incluso es posible que el próximo otoño nos encontremos en una situación similar a la de ahora.  Los profesionales de la educación debemos formarnos y trabajar desde ya en el desarrollo de nuevas ideas para aprovechar el potencial de las TIC (tecnologías de la información y la comunicación) y llevarlas más allá de lo que ya hacíamos con ellas antes del confinamiento. En nuestras manos está que la COVID-19 solo afecte a la salud. Ahora nos ha pillado desprevenidos, pero ya no tenemos excusa. En palabras de Michael Fullan, en un tuit el pasado 6 de abril: «La urgencia es COVID-19. Pensar de nuevo en la educación, concentrarse en aquellos que necesitan ayuda, mientras nos tomamos 2020 para crear un sistema mejor». 
Reina Ferrández Berrueco, investigadora de Métodos de Investigación y Diagnóstico en Educación de la Universitat Jaume I.