Valencià:
Un equip de la Universitat Politècnica de València (UPV), el Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC), la Universitat Jaume I de Castelló (UJI), Hydrens –spin-off de l'UJI– i l'Institut d'Agroquímica i Tecnologia dels Aliments (IATA-CSIC) acaba de publicar un estudi que demostra l'efectivitat de l'ozonització com un procés de desinfecció vàlid davant del SARS-CoV-2 i altres virus en transport públic. El treball s'ha publicat en la revista Journal of Environmental Chemical Engineering i ha comptat també amb la col·laboració de les empreses valencianes LIC i Vareser.
L'equip d'investigadors i investigadores d'Hydrens va desenvolupar un model numèric que estima la concentració d'ozó necessària per a complir els criteris de desinfecció. Per a això, té en compte la geometria i volum de l'espai que cal tractar, el tipus de materials que es troba en el seu interior i la seua capacitat per a absorbir ozó i les característiques del sistema d'impulsió-distribució utilitzat.
«Per a determinar la quantitat d'ozó necessària, el model té en compte també les “barreres" amb les quals es pot trobar l'ozó, com són els seients, barres, agafadors, etc., i que provoquen que el gas es descomponga en xocar contra aquestes. Aquest ozó es perd, amb el que és necessari també tenir-lo en compte i sumar-lo a la quantitat de gas necessària per a una correcta desinfecció. I és el que aconseguim amb el nostre model», apunta Javier Navarro, investigador del Departament d'Enginyeria Química i Nuclear de la UPV.
El catalitzador, clau
El model es va validar en diferents proves, tant en laboratori com en vagons de metre i tramvia -cedits per Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana -en els quals es va instal·lar un sistema d'ozonització que anava injectant progressivament el gas fins a arribar a la concentració determinada pel model, així com un catalitzador per a la descomposició de l'ozó residual, per tal d'evitar la seua emissió a l'atmosfera.
«Després de la desinfecció, a l'interior del vagó queda un ozó residual que cal eliminar el més ràpid possible, i això és el que permet el catalitzador que aportem des de l'ITQ. En les proves que hem dut a terme, després de l'aplicació del protocol de desinfecció desenvolupat, tenint en compte també el nostre model, s'aconsegueix eliminar l'ozó residual mitjançant la seua descomposició catalítica, deixant l'interior del vagó lliure d'ozó i evitant la seua emissió a l'atmosfera», destaca Antonio Chica, científic titular del CSIC en l'Institut de Tecnologia Química, centre mixt de la UPV i el CSIC.
Sobre com aplicar-ho, l'equip de l'estudi incideix que ha de realitzar-se amb els vagons buits, sense passatgers, començant amb la injecció d'ozó i acabant amb la descomposició catalítica de l'ozó residual. Destaquen també que emprar l'ozó d'aquesta manera permet desinfectar zones que, amb altres mètodes, com la llum ultraviolada, no és possible, ja que no assoleixen tots els racons dels habitacles.
Sistema apte per a autobusos, avions…
«L'eficàcia del sistema ha sigut validada utilitzant el virus de la diarrea epidèmica porcina (PEDV) i el norovirus murí (MNV-1) com a substituts del SARS-CoV-2 i el norovirus humà, respectivament. Els resultats secunden clarament l'ús de l'ozó com una mesura eficaç per a la inactivació de virus en el transport públic. En experiments a escala de laboratori, aconseguim la inactivació amb concentracions d'ozó de 100 ppm durant 25 min a 25 °C i un 95% d'humitat relativa. I a escala real, aconseguim la mateixa eficiència d'inactivació amb 55 ppm d'ozó durant 20 min a 32 °C i un 87% d'HR, la qual cosa mostra la rellevància de la humitat en l'eficiència d'inactivació», apunta Gloria Sánchez, investigadora responsable del Laboratori de Virologia Ambiental i Seguretat Alimentària (VISAFELab del IATA-CSIC).
Així mateix, l'equip de la UPV, CSIC, Hydrens, UJI i IATA assenyala que, si bé els experiments es van dur a terme en vagons de metre i tramvia a escala real, el procediment es pot estendre a altres vehicles com ara autobusos i avions i altres espais interiors d'edificis.
Referència
Irene Falcó, Walter Randazzo, Gloria Sánchez, Jose Vilarroig, Javier Climent, Sergio Xiva, A. Chica, J. Navarro-Laboulais, Experimental and CFD evaluation of ozone efficacy against coronavirus and enteric virus contamination on public transport surfaces, Journal of Environmental Chemical Engineering, Volume 9, Issue 5, 2021, 106217, ISSN 2213-3437, https://doi.org/10.1016/j.jece.2021.106217.

Español:
Un equipo de la Universitat Politècnica de València (UPV), el Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC), la Universitat Jaume I de Castelló (UJI), Hydrens –spin-off de la UJI- y el Instituto de Agroquímica y Tecnología de los Alimentos (IATA-CSIC) acaba de publicar un estudio que demuestra la efectividad de la ozonización como un proceso de desinfección válido frente al SARS-CoV-2 y otros virus en transporte público. El trabajo se ha publicado en la revista Journal of Environmental Chemical Engineering y ha contado también con la colaboración de las empresas valencianas LIC y Vareser.
El equipo de investigadores e investigadoras de Hydrens desarrolló un modelo numérico que estima la concentración de ozono necesaria para cumplir con los criterios de desinfección. Para ello, tiene en cuenta la geometría y volumen del espacio que hay que tratar, el tipo de materiales que se encuentra en su interior y su capacidad para absorber ozono y las características del sistema de impulsión-distribución utilizado.
«Para determinar la cantidad de ozono necesaria, el modelo tiene en cuenta también las “barreras" con las que se puede encontrar el ozono, como los asientos, barras, asideros, etc., y que provocan que el gas se descomponga al chocar contra ellas. Este ozono se pierde, con lo que es necesario también tenerlo en cuenta y sumarlo a la cantidad de gas necesaria para una correcta desinfección. Y es lo que conseguimos con nuestro modelo», apunta Javier Navarro, investigador del Departamento de Ingeniería Química y Nuclear de la UPV.
El catalizador, clave
El modelo se validó en diferentes pruebas, tanto en laboratorio como en vagones de metro y tranvía -cedidos por Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana -en los que se instaló un sistema de ozonización que iba inyectado progresivamente el gas hasta llegar a la concentración determinada por el modelo, así como un catalizador para la descomposición del ozono residual, evitando su emisión a la atmósfera.
«Tras la desinfección, en el interior del vagón queda un ozono residual que hay que eliminar lo más rápido posible y eso es lo que permite el catalizador que aportamos desde el ITQ. En las pruebas que hemos llevado a cabo, tras la aplicación del protocolo de desinfección desarrollado, teniendo en cuenta también nuestro modelo, se logra eliminar el ozono residual mediante su descomposición catalítica, dejando el interior del vagón libre de ozono y evitando su emisión a la atmósfera», destaca Antonio Chica, científico titular del CSIC en el Instituto de Tecnología Química, centro mixto de la UPV y el CSIC.
Sobre cómo aplicarlo, el equipo del estudio incide en que debe realizarse con los vagones vacíos, sin pasajeros, empezando con la inyección de ozono y terminando con la descomposición catalítica del ozono residual. Destacan también que emplear el ozono de esta manera permite desinfectar zonas que, con otros métodos, como la luz ultravioleta, no es posible, ya que no llega a todos los rincones de los habitáculos.
Sistema apto para autobuses, aviones…
«La eficacia del sistema ha sido validada utilizando el virus de la diarrea epidémica porcina (PEDV) y el norovirus murino (MNV-1) como sustitutos del SARS-CoV-2 y el norovirus humano, respectivamente. Los resultados apoyan claramente el uso del ozono como una medida eficaz para la inactivación de virus en el transporte público. En experimentos a escala de laboratorio, logramos la inactivación con concentraciones de ozono de 100 ppm durante 25 min a 25 °C y un 95% de humedad relativa. Y a escala real, conseguimos la misma eficiencia de inactivación con 55 ppm de ozono durante 20 min a 32 °C y un 87% de HR, lo que muestra la relevancia de la humedad en la eficiencia de inactivación», apunta Gloria Sánchez, investigadora responsable del laboratorio de Virologia ambiental y Seguridad Alimentaria (VISAFELab del IATA-CSIC).
Asimismo, el equipo de la UPV, CSIC, Hydrens, UJI e IATA señala que, si bien los experimentos se llevaron a cabo en vagones de metro y tranvía a escala real, el procedimiento se puede extender a otros vehículos como autobuses y aviones y otros espacios interiores de edificios.
Referencia
Irene Falcó, Walter Randazzo, Gloria Sánchez, Jose Vilarroig, Javier Climent, Sergio Chiva, A. Chica, J. Navarro-Laboulais, Experimental and CFD evaluation of ozone efficacy against coronavirus and enteric virus contamination on public transport surfaces, Journal of Environmental Chemical Engineering, Volume 9, Issue 5, 2021, 106217, ISSN 2213-3437, https://doi.org/10.1016/j.jece.2021.106217.