Valencià:
Francesc Pérez i Moragón, editor de l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana de la Universitat de València, ha sigut l'encarregat d'inaugurar el curs d'estiu de la Universitat Jaume I “A l’entorn de les Normes de Castelló: ambient, context cultural i repercussions” amb una ponència sobre el context històric de les Normes de Castelló. 


Pérez i Moragón ha destacat la importància que va tenir “l'ambient polític del moment en la redacció dels Normes de Castelló, un document transcendental que és un dels més decisius de la nostra història contemporània” i ha indicat que en una altra època històrica, aquest document potser no haguera tingut una adhesió tan significativa i plural per part de tantes persones, “que no ho haurien signat o no ho haurien fet sense discussió ni controvèrsia”. Per açò, en opinió d'aquest especialista en filologia valenciana, Les Normes de Castelló són l'efecte d'una confluència ocasional de dos factors: d'una banda, la relativa maduresa aconseguida pel valencianisme en els anys anteriors, en la dècada dels 20, tant en l'àmbit literari i cultural com a polític; i d'altra banda, l'ocasió històrica que va suposar la República per a les aspiracions de refer l'Estat espanyol sobre unes bases més justes i amb l'establiment de règims autonòmics. 


Pérez i Moragón ha explicat, a grans trets, el context polític d'aqueixa època indicant que les forces predominants en el panorama polític entre el 1931 i 1936 eren partits estatals que tenien una sucursal en cadascuna de les províncies del País Valencià. Aquests partits no tenien sensibilitat cap a la llengua ni eren partidaris d'un règim autonòmic, per la qual cosa les úniques organitzacions polítiques declaradament favorables a llengua catalana en tots els àmbits eren les valencianistes, associacions clarament minoritàries però que van tenir un paper important a l'hora d'impulsar la creació d'algunes publicacions periòdiques, incloent les que es van començar a editar en la dictadura de Primo de Rivera, com  Pàtria Nova, Taula de lletres valencianes, Avant, Cultura Valenciana, Camí, La República de les lletres o El País Valencià.
El filòleg ha indicat que, a partir de la proclamació de la República en 1931 es va viure un auge de la política valencianista, que es va dividir en tres famílies polítiques diferents, que no per açò van deixar de tenir moments de contacte i col·laboració: la dreta catòlica (Acció Valenciana), el centre (Unió Valencianista) i l'esquerra (Agrupació Valencianista Republicana). D'aquesta època Pérez i Moragón ha destacat dues fites: la creació l'any 35, per impuls de Gaetà Huguet, de la institució Proa, que va suposar un important punt de confluència de gent de dretes, centre i esquerra que defensaven els ideals nacionalistes valencians; i ja en plena Guerra Civil, l'engegada, en 1937, de l'Institut d'Estudis Valencians, iniciativa que va fallar al 1938.
Com a conclusió, el ponent ha assegurat que els dos principals actius aconseguits durant la guerra per a la normalització lingüística i el desenvolupament d'un procés normativitzador van ser el precari però prometedor Institut d'Estudis Valencians i la introducció oficial dels estudis de valencià en alguns centres docents per part del Ministeri d'Instrucció Pública, llavors en mans del Partit Comunista.

Español:
Francesc Pérez i Moragón, editor del Instituto Interuniversitario de Filología Valenciana de la Universitat de València, ha sido el encargado de inaugurar el curso de verano de la Universitat Jaume I “A l’entorn de les Normes de Castelló: ambient, context cultural i repercussions” con una ponencia en la que ha abordado el contexto histórico de Les Normes de Castelló.
Pérez i Moragón ha destacado la importancia que tuvo “el ambiente político del momento en la redacción de Les Normes de Castelló, un documento trascendental que es uno de los más decisivos de nuestra historia contemporánea” y ha indicado que en otra época histórica, este documento quizá no hubiera tenido una adhesión tan significativa y plural por parte de tantas personas, “que no lo habría firmado o no lo habrían hecho sin discusión ni controversia”. Por ello, en opinión de este especialista en filología valenciana, Les Normes de Castelló son el efecto de una confluencia ocasional de dos factores: por una parte, la relativa madurez conseguida por el valencianismo en los años anteriores, en la década de los 20, tanto en el ámbito literario y cultural como político; y por otra parte, la ocasión histórica que supuso la República para las aspiraciones de rehacer el Estado español sobre unas bases más justas y con el establecimiento de regimenes autonómicos.
Pérez i Moragón ha explicado, a grandes rasgos, el contexto político de esa época indicando que las fuerzas predominantes en el panorama político entre el 1931 y 1936 eran partidos estatales que tenían una sucursal en cada una de las provincias del País Valencià. Estos partidos no tenían sensibilidad hacia la lengua ni eran partidarios de un régimen autonómico, por lo que las únicas organizaciones políticas declaradamente favorables a lengua catalana en todos los ámbitos eran las valencianistas, asociaciones claramente minoritarias pero que tuvieron un papel importante a la hora de impulsar la creación de algunas publicaciones periódicas, incluyendo las que se comenzaron a editar en la dictadura de Primo de Rivera, como Pàtria Nova, Taula de lletres valencianes, Avant, Cultura Valenciana, Camí, La República de les lletres o El País Valencià.
El filólogo ha indicado que, a partir de la proclamación de la República en 1931 se vivió un auge de la política valencianista, que se dividió en tres familias políticas diferentes que no por ello dejaron de tener momentos de contacto y colaboración: la derecha católica (Acció Valenciana), el centro (Unión Valencianista) y la izquierda (Agrupació Valencianista Republicana). De esta época Pérez i Moragón ha destacado dos hitos: la creación en el año 35, por impulso de Gaetà Huguet, de la institución Proa, que supuso un importante punto de confluencia de gente de derechas, centro e izquierda que defendían los ideales nacionalistas valencianos; y ya en plena Guerra Civil, la puesta en marcha, en 1937, del Instituto de Estudios Valencianos, iniciativa que se vio quebrada e 1938.
Como conclusión, el ponente ha asegurado que los dos principales activos conseguidos durante la guerra para la normalización lingüística y el desarrollo de un proceso normativizador fueron el precario pero prometedor Instituto de Estudios Valencianos y la introducción oficial de los estudios de valenciano en algunos centros docentes por parte del Ministerio de Instrucción Pública, entonces en manos del Partido Comunista.