Valencià:
Miguel Martín, professor de l'Àrea de Tecnologies del Medi Ambient en la Universitat Politècnica de València, ha fet una xerrada organitzada per la Càtedra FACSA d'Innovació en el Cicle Integral de l'Aigua de la Universitat Jaume I, dins del seu cicle Dijous de Seminari, a la qual ha assistit un nodrit grup d'investigadors, professors i tècnics relacionats amb la gestió de l'aigua. 
Durant la xarrada, Miguel Martín ha realitzat una contextualització històrica de la depuració i les solucions naturals que s'hi apliquen destacant els primers tractaments utilitzats a París en el s. XIX. També ha analitzat com les solucions intensives adoptades en els últims anys han sigut correctes i, per economia d'escala, resulten eficients. No obstant això, els municipis xicotets, amb molta variabilitat en el cabal a tractar, juntament amb les urbanitzacions, són els que actualment tenen un major dèficit de depuració, i on les tecnologies intensives tenen el seu punt feble. A més, ha incidit que a escala mundial hi ha zones on no es poden utilitzar les mateixes tecnologies, per la qual cosa les solucions extensives poden ser una solució, sobretot en zones en vies de desenvolupament.
En aquest sentit, Martín ha assegurat que «en 2050 el 70% de la població viurà en ciutats, per tant, les solucions basades en la naturalesa han de ser importants. La falta de recursos en el camp farà que les solucions extensives poden resoldre el sanejament quan els recursos econòmics siguen escassos». El professor ha indicat que els dissenys d'aquestes solucions accessibles extensives solen utilitzar com a mitjana uns quatre metres quadrats per habitant, però en el cas dels aiguamolls artificials s'estan aconseguint millores que permeten reduir fins a dos metres quadrats per habitant. Els aiguamolls artificials són sistemes bàsicament anaerobis, en els quals l'aigua circula pel jaç de grava, per la qual cosa no hi ha perill de proliferació de mosquits, i no desprèn olors. França és el país amb més implantació, i a Moldàvia existeix un aiguamoll per a 35.000 habitants. 
Per tot açò, Miguel Martín ha defensat els aiguamolls artificials com a solució, «aquestes instal·lacions són senzilles de construir, tenen un cost de manteniment baix, encara que no zero, per la qual cosa ha de portar-se un manteniment adequat perquè funcione adequadament, i posseeixen una bona assimilació de la variació de cabal. A més, posseeixen rendiment suficient per a eliminació de sòlids i contaminants. Però a més tenen una molt bona integració paisatgística, ambiental i social, amb la creació de nous hàbitats i la reutilització de les aigües. Però no estan exempt d'inconvenients, sobretot per la seua poca flexibilitat operativa, l'extensió necessària, el rebliment per sòlids i els rendiments baixos per a l'eliminació d'amonis».
Aquest seminari s'engloba en les activitats de formació que organitza la Càtedra FACSA d'Innovació en el Cicle Integral de l'Aigua de l'UJI. 
Més informació en www.catedradelagua.es

Español:
Miguel Martín, profesor del Área de Tecnologías del Medio Ambiente en la Universitat Politècnica de València, ha impartido una charla organizada por la Cátedra FACSA de Innovación en el Ciclo Integral del Agua de la Universitat Jaume I, dentro de su ciclo Jueves de Seminario, a la que ha asistido un nutrido grupo de investigadores, profesores y técnicos relacionados con la gestión del agua.
Durante la charla, Miguel Martín ha realizado una contextualización histórica de la depuración y las soluciones naturales aplicadas a la misma, destacando los primeros tratamientos utilizados en París en el s. XIX. También ha analizado cómo las soluciones intensivas adoptadas en los últimos años han sido correctas y, por economía de escala, resultan eficientes. Sin embargo, los municipios pequeños, con mucha variabilidad en el caudal a tratar, junto con las urbanizaciones, son los que actualmente tienen un mayor déficit de depuración, y donde las tecnologías intensivas tienen su punto débil. Además, ha incidido en que a nivel mundial hay zonas donde no se pueden utilizar las mismas tecnologías, por lo que las soluciones extensivas pueden ser una solución, sobre todo en zonas en vías de desarrollo.
En este sentido, Martín ha asegurado que «en 2050 el 70% de la población vivirá en ciudades, por tanto, las soluciones basadas en la naturaleza deben ser importantes. La falta de recursos en el campo hará que las soluciones extensivas pueden resolver el saneamiento cuando los recursos económicos sean escasos». El profesor ha indicado que los diseños de estas soluciones accesibles extensivas suelen utilizar como media unos 4 m2 por habitante, pero en el caso de los humedales artificiales se están consiguiendo mejoras que permiten reducir hasta a 2 m2 por habitante. Los humedales artificiales son sistemas básicamente anaerobios, en los que el agua circula por el lecho de grava, por lo que no hay peligro de proliferación de mosquitos, y no desprende olores. Francia es el país con más implantación, y en Moldavia existe un humedal para 35.000 habitantes. 
Por todo ello, Miguel Martín ha defendido los humedales artificiales como solución, «estas instalaciones son sencillas de construir, tienen un coste de mantenimiento bajo, aunque no cero, por lo que debe llevarse un mantenimiento adecuado para que funcione adecuadamente, y poseen una buena asimilación de la variación de caudal. Además, poseen rendimiento suficiente para eliminación de sólidos y contaminantes. Pero además tienen una muy buena integración paisajística, ambiental y social, con la creación de nuevos hábitats y la reutilización de las aguas. Pero no están exento de inconvenientes, sobre todo por su poca flexibilidad operativa, la extensión necesaria, la colmatación por sólidos y los rendimientos bajos para la eliminación de amonios».
Este seminario se engloba en las actividades de formación que organiza la Cátedra FACSA de Innovación en el Ciclo Integral del Agua de la UJI.
Más información en www.catedradelagua.es