Valencià:
Algunes tradicions rupestres, particularment l'art rupestre llevantí, ofereixen singulars testimoniatges gràfics per a asseverar que les societats llevantines dominaven l'escalada i l'ús de material per a minimitzar riscos durant la seua pràctica, segons l'article publicat al Cambridge Archaeological Journal pels investigadors Manuel Bea (Universidad de Zaragoza), Dídac Román (Universitat Jaume I) i Inés Domingo (ICREA/Universitat de Barcelona).
A Espanya, l'art rupestre llevantí ofereix els millors exemples gràfics de tota Europa que mostren diversos usos de les cordes, inclosa l'escalada. L'escena descoberta recentment en el jaciment de Barranco Gómez (Teruel) inclou el més complex ús de les cordes vist fins ara en l'art llevantí. Aquest treball explora, arran d'aqueixa escena que il·lustra l'ús d'una escala de corda per a aconseguir una bresca d'abelles, les representacions que existeixen per a aportar més dades sobre el seu ús i les tecnologies que les van fer possibles.
L'observació detallada de les representacions que existeixen a Albacete, Castellón, Huesca, Teruel i València no permet identificar les tècniques de fabricació de cordes (fibres retorçades o trenades), però el seu ús i longitud mostra que les societats llevantines estaven tecnològicament avançades en la producció de cordes de qualitat i comptaven amb una tècnica refinada adaptada a l'obtenció de cordes llargues per a activitats d'escalada.
La recol·lecció de mel és l'única activitat ben definida en les representacions estudiades. La producció d'una corda d'uns 25 metres havia d'implicar molt de temps i esforç, tant per a recol·lectar les matèries primeres com per a fabricar-les. El risc d'escalar a aquesta altura únicament amb simples escales d'entenimentades mostra la importància de la recol·lecció de mel i cera per a aquests grups humans.
Els productes apícoles van ser importants en la prehistòria per a una varietat de funcions econòmiques, tecnològiques i culturals (com a aliment, pel seu alt valor calòric, o de fabricació d'eines). Les escenes mostren varietat en els sistemes d'escalada, que han sigut dividits en dos grups segons la seua grandària, morfologia i flexibilitat pels investigadors: escales o mastelers rígids i sistemes flexibles, que estaria relacionada també amb l'ús de diferents matèries primeres.
Si bé l'art rupestre llevantí té una àmplia distribució, la representació dels sistemes d'escalada (cordes i escales) està agrupades en dues regions: el Maestrat pel nord (Castellón i Teruel) i el Massís del Caroig (Alacant) pel sud. Això porta a pensar a l'equip d'investigació que reflecteix algun tipus de comportament, codi territorial o del valor simbòlic que se li atorga.
La majoria de les escenes analitzades en aquest estudi són ben conegudes, però el detall de les cordes i la seua tecnologia no havia sigut estudiat en el seu conjunt. Tant els materials per a fabricar-los com les accions per a crear-los són quasi invisibles en els registres arqueològics i no permeten rastrejar el seu origen en el temps. L'anàlisi de les descripcions dutes a terme per altres investigadors i investigadores i pel propi equip investigador en les diferents localitzacions ha permès conjuminar proves sobre la seua fabricació, ús i estructura. A més, constata el potencial de l'art rupestre per a il·lustrar usos i pràctiques efímeres i de materials peribles.
L'art rupestre llevantí és un fenomen artístic postpaleolítico únic a Europa, exclusiu del costat aquest de la península ibèrica, amb més d'un miler de llocs registrats fins al moment. Patrimoni de la Humanitat des de 1998 ofereix una «imatge excepcional de la vida humana en una fase crítica del seu desenvolupament». És un art naturalista amb un fort component narratiu, en el qual intervenen humans i la seua cultura material en escenaris dinàmics que avui es descriuen com a caça, guerra, actuació social o reunions, entre altres.
L'equip investigador ha estat integrat per Manuel Bea, del Departament de Ciències de l'Antiguitat de la Universidad de Zaragoza; Dídac Román, coordinador del Grup PRE-EINA - Estudis Interdisciplinaris i Noves Aplicacions en Prehistòria de la Universitat Jaume I de Castellón i Inés Domingo, investigadora ICREA del Departament d'Història i Arqueologia de la Universitat de Barcelona.
El seu treball ha sigut finançat pel Consell Europeu d'Investigació (Projecte Consolidator Grant LArchHer,–grant agreement No. 819404); el Ministeri de Ciència, Innovació i Universitats (HAR2016-80693-P); la Generalitat Valenciana (CIDEGENT/2018/43) i el Ministeri d'Economia i Competitivitat (HAR2017-85023-P).
https://doi.org/10.1017/s0959774323000173
Imatges: Escena de recol·lecció de mel trobada recentment (jaciment, Barranco Gómez), una amb el calc del recol·lector de mel grimpant per l'escala i un detall de l'escala comparada amb les escales d'escalada actuals. Autors: Manuel Bea, Dídac Roman & Inés Domingo

Español:
Algunas tradiciones rupestres, particularmente el arte rupestre levantino, ofrecen singulares testimonios gráficos para aseverar que las sociedades levantinas dominaban la escalada y el uso de material para minimizar riesgos durante su práctica, según el artículo publicado en el Cambridge Archaeological Journal por los investigadores Manuel Bea (Universidad de Zaragoza), Dídac Román (Universitat Jaume I) e Inés Domingo (ICREA/Universitat de Barcelona).
En España, el arte rupestre levantino ofrece los mejores ejemplos gráficos de toda Europa que muestran diversos usos de las cuerdas, incluida la escalada. La escena descubierta recientemente en el yacimiento de Barranco Gómez (Teruel) incluye el más complejo uso de las cuerdas visto hasta ahora en el arte levantino. Este trabajo explora, a raíz de esa escena que ilustra el uso de una escala de cuerda para alcanzar un panal de abejas, las representaciones que existen para aportar más datos sobre su uso y las tecnologías que las hicieron posibles.
La observación detallada de las representaciones que existen en Albacete, Castellón, Huesca, Teruel y Valencia no permite identificar las técnicas de fabricación de cuerdas (fibras retorcidas o trenzadas), pero su uso y longitud muestra que las sociedades levantinas estaban tecnológicamente avanzadas en la producción de cuerdas de calidad y contaban con una técnica refinada adaptada a la obtención de cuerdas largas para actividades de escalada.
La recolección de miel es la única actividad bien definida en las representaciones estudiadas. La producción de una cuerda de unos 25 metros debía implicar mucho tiempo y esfuerzo, tanto para recolectar las materias primas como para fabricarlas. El riesgo de escalar a esta altura únicamente con simples escaleras de cuerdas muestra la importancia de la recolección de miel y cera para estos grupos humanos.
Los productos apícolas fueron importantes en la prehistoria para una variedad de funciones económicas, tecnológicas y culturales (como alimento, por su alto valor calórico, o de fabricación de herramientas). Las escenas muestran variedad en los sistemas de escalada, que han sido divididos en dos grupos según su tamaño, morfología y flexibilidad por los investigadores: escaleras o mástiles rígidos y sistemas flexibles, que estaría relacionada también con el uso de diferentes materias primas.
Si bien el arte rupestre levantino tiene una amplia distribución, la representación de los sistemas de escalada (cuerdas y escaleras) está agrupadas en dos regiones: el Maestrazgo por el norte (Castellón y Teruel) y el Macizo del Caroig (Alicante) por el sur. Esto lleva a pensar al equipo de investigación que refleja algún tipo de comportamiento, código territorial o del valor simbólico que se le otorga.
La mayoría de las escenas analizadas en este estudio son bien conocidas, pero el detalle de las cuerdas y su tecnología no había sido estudiado en su conjunto. Tanto los materiales para fabricarlos como las acciones para crearlos son casi invisibles en los registros arqueológicos y no permiten rastrear su origen en el tiempo. El análisis de las descripciones llevadas a cabo por otros investigadores e investigadoras y por el propio equipo investigador en las distintas localizaciones ha permitido aunar pruebas sobre su fabricación, uso y estructura. Además, constata el potencial del arte rupestre para ilustrar usos y prácticas efímeras y de materiales perecederos.
El arte rupestre levantino es un fenómeno artístico postpaleolítico único en Europa, exclusivo del lado este de la península ibérica, con más de un millar de sitios registrados hasta el momento. Patrimonio de la Humanidad desde 1998 ofrece una «imagen excepcional de la vida humana en una fase crítica de su desarrollo». Es un arte naturalista con un fuerte componente narrativo, en el que intervienen humanos y su cultura material en escenarios dinámicos que hoy se describen como caza, guerra, actuación social o reuniones, entre otros.
El equipo investigador ha estado integrado por Manuel Bea, del Departamento de Ciencias de la Antigüedad de la Universidad de Zaragoza; Dídac Román, coordinador del Grupo PRE-EINA - Estudios Interdisciplinarios y Nuevas Aplicaciones en Prehistoria de la Universitat Jaume I de Castelló e Inés Domingo, investigadora ICREA del Departamento de Historia y Arqueología de la Universitat de Barcelona.
Su trabajo ha sido financiado por el Consejo Europeo de Investigación (Proyecto Consolidator Grant LArchHer,–grant agreement No. 819404); el Ministerio de Ciencia, Innovación y Universidades (HAR2016-80693-P); la Generalitat Valenciana (CIDEGENT/2018/43) y el Ministerio de Economía y Competitividad (HAR2017-85023-P).
https://doi.org/10.1017/S0959774323000173
Imágenes: Escena de recolección de miel hallada recientemente  (yacimiento, Barranco Gómez), una con el calco del recolector de miel trepando por la escalera y un detalle de la escalera comparada con las escaleras de escalada actuales. Autores: Manuel Bea, Dídac Roman & Inés Domingo