Valencià:
La Facultat de Ciències de la Salut de la Universitat Jaume I en col·laboració amb l’associació «El Parto es Nuestro», l’Observatori de Violència Obstètrica (OVO) i l'Institut d'Estudis Feministes i de Gènere «Purificación Escribano» han celebrat el II Seminari Internacional sobre Violència Obstètrica: de la violència a l’evidència, el qual ha reunit més de 400 persones entre la modalitat presencial i virtual.
El professor del Grau en Infermeria de l’UJI i director del grup d’investigació Infermeria, Víctor Manuel González Chordá, i la presidenta de l’Observatori de Violència Obstètrica a Espanya, Serena Brigidi, han inaugurat la jornada. González Chordá ha agraït el treball i l’esforç de l’organització per contribuir a la visibilització de la violència obstètrica com a problema de salut pública i ha destacat «la necessitat d’avançar en investigació en aquest àmbit per a determinar els factors que predisposen a aquesta violència i desenvolupar intervencions i programes d’assistència i formació dels futurs professionals».
Per la seua part, Brigidi ha presentat l’OVO, una entitat no lucrativa que va nàixer «per a lluitar contra el negacionisme existent en el marc de la salut, mediàtic, cultural i acadèmic de la violència obstètrica». Els seus objectius són la investigació i la docència per a la millora de la qualitat dels serveis assistencials; la promoció del respecte a la legislació que protegeix els drets de les pacients i usuàries;  l’erradicació de la discriminació, intimidació, violència o explotació del cos i de la salut de les dones; la facilitació de l’accés de les dones a l’anticoncepció, l’avortament i a uns serveis d’atenció matern-infantil de qualitat i respectuosos, i el suport a les dones que han sofert violència en l’àmbit de la salut sexual o reproductiva.
«La violència obstètrica a Espanya»
En la primera intervenció, la professora Desirée Mena de la Unitat Predepartamental d’Infermeria de l’UJI ha explicat que les diferents definicions sobre violència obstètrica que existeixen «comparteixen elements fortament relacionats amb la definició de l’experiència de part positiva que ofereix l’Organització Mundial de la Salut». A més, ha assegurat que «des d’aquesta perspectiva no es contemplen com a violència obstètrica únicament les intervencions (per acció u omissió) sinó també les actituds i fins i tot la comunicació».
Mena ha recordat que la violència obstètrica «és una de les formes de violència contra les dones més arrelades que existeix en el sistema sanitari», però, amb freqüència, el professional que l’exerceix no n'és conscient i fins i tot és possible que la tinga normalitzada. La investigadora ha comentat que actualment és un concepte no acceptat per la comunitat mèdica però que l’aparició de diferents observatoris de violència obstètrica a Espanya i altres països, com Sud-amèrica, han provocat l’inici d’un debat social al qual li falta encara el suport legislatiu.
Durant el seminari «La violència obstètrica a Espanya», la professora ha enumerat les conseqüències d’aquest tipus de violència tant en les dones que la reben com en els professionals de la salut que l’observen i/o exerceixen. En el cas de les dones es troben situacions de depressió postpart, trastorns d’estrès posttraumàtic, mala adaptació al rol maternal, o problemes amb la lactància i en el cas dels professionals s’han descrit situacions d’estrès traumàtic secundari i la fatiga compassiva, que els poden fer abandonar l’exercici de la seua professió.
Pel que fa a les xifres, la investigadora ha comentat que «diferents estudis entre l’any 2009 i 2018 han demostrat que un 38,3% de les usuàries ha percebut aquest tipus de violència en l’atenció rebuda. En concret, un 44,4% de les dones pensa que se li van aplicar procediments innecesaris i/o perjudicials, dels quals el 83,4% no comptaven amb consentiment informat. Quant a la qualitat de l’atenció rebuda, la valoració és d’una mitjana de 6,94 punts (en una escala d’1 a 10) i de 4,85 punts en el cas de les dones que van percebre violència obstètrica. És destacable que aquest tipus de violència s’observa més en l’àmbit sanitari privat.
Respecte a les pràctiques més destaques per les usuàries com a innecessàries i/o perjudicials, un 34,2% va citar la maniobra Kristeller que podria provocar contusions, hematomes abdominals, fractures costals i, fins i tot, trencaments uterins i que malgrat no ser recomanada, perquè s’ha demostrat que no acurta el període expulsiu, hi ha una taxa d’aplicació del 25%, encara que és difícil de concretar perquè intervencions com la freqüència dels tactes vaginals, l’ús d’oxitocina o el rasurat de la vulva no queden registrades en les històries clíniques.
La violència obstètrica és percebuda principalment en l’àmbit hospitalari, amb el moment del part com el més violent, amb xifres del 74,2% de violència en variables com la manca d’informació i de consentiment informat o fins al 87,6% en variables relacionades amb crítiques al comportament o tracte infantilitzador. Les dones també van percebre aquesta situació durant l’embaràs o el puerperi, i entre els professionals identificats com a violentadors destaquen les figures de matrona i ginecologia.
Per últim, la professora ha recordat que existeix, en la investigació sanitària, un important biaix de gènere tant per a distintes malalties com per als tractaments i processos fisiològics, entre els quals hi ha l’embaràs, el part o la menopausa. I que cal considerar, també, que els serveis sanitaris pateixen una sobrecàrrega de treball que pot derivar en una síndrome d’esgotament que propicie una incorrecta atenció sanitària.
Imatges del seminari

Español:
La Facultad de Ciencias de la Salud de la Universitat Jaume I en colaboración con la asociación «El Parto es Nuestro», el Observatorio de Violencia Obstétrica (OVO) y el Instituto de Estudios Feministas y de Género «Purificación Escribano» han celebrado el II Seminario Internacional sobre Violencia Obstétrica: de la violencia a la evidencia, que ha reunido a más de 400 personas entre la modalidad presencial y virtual.
El profesor del Grado en Enfermería de la UJI y director del grupo de investigación Enfermería, Víctor Manuel González Chordá, y la presidenta del Observatorio de Violencia Obstétrica en España, Serena Brigidi, han inaugurado la jornada. González Chordá ha agradecido el trabajo y el esfuerzo de la organización para contribuir a la visibilización de la violencia obstétrica como problema de salud pública y ha destacado «la necesidad de avanzar en investigación en este ámbito para determinar los factores que predisponen a esta violencia y desarrollar intervenciones y programas de asistencia y formación de los futuros profesionales».
Por su parte, Brigidi ha presentado el OVO, una entidad no lucrativa que nació «para luchar contra el negacionismo existente en el marco de la salud, mediático, cultural y académico de la violencia obstétrica». Sus objetivos son la investigación y la docencia para la mejora de la calidad de los servicios asistenciales; la promoción del respeto a la legislación que protege los derechos de las pacientes y usuarias;  la erradicación de la discriminación, intimidación, violencia o explotación del cuerpo y de la salud de las mujeres; la facilitación del acceso de las mujeres a la anticoncepción, el aborto y a unos servicios de atención materno-infantil de calidad y respetuosos, y el apoyo a las mujeres que han sufrido violencia en el ámbito de la salud sexual o reproductiva.
«La violencia obstétrica en España»
En la primera intervención, la profesora Desirée Mena de la Unidad Predepartamental de Enfermería de la UJI ha explicado que las diferentes definiciones sobre violencia obstétrica que existen «comparten elementos fuertemente relacionados con la definición de la experiencia de parto positiva que ofrece la Organización Mundial de la Salud». Además, ha asegurado que «desde esta perspectiva no se contemplan como violencia obstétrica únicamente las intervenciones (por acción uno omisión) sino también las actitudes e incluso la comunicación».
Mena ha recordado que la violencia obstétrica «es una de las formas de violencia contra las mujeres más arraigadas que existe en el sistema sanitario», pero, con frecuencia, el profesional que la ejerce no es consciente de ella e, incluso, es posible que la tenga normalizada. La investigadora ha comentado que actualmente es un concepto no aceptado por la comunidad médica, pero que la aparición de diferentes observatorios de violencia obstétrica en España y otros países, como Sudamérica, han provocado el inicio de un debate social al que le falta todavía el apoyo legislativo.
Durante la ponencia «La violencia obstétrica en España», la profesora ha enumerado las consecuencias de este tipo de violencia tanto en las mujeres que la reciben como en los profesionales de la salud que la observan o ejercen. En el caso de las mujeres se encuentran situaciones de depresión posparto, trastornos de estrés postraumático, mala adaptación al rol maternal, o problemas con la lactancia y en el caso de los profesionales se han descrito situaciones de estrés traumático secundario y la fatiga compasiva, que les pueden hacer incluido abandonar el ejercicio de su profesión.
En cuanto a las cifras, la investigadora ha comentado que «diferentes estudios entre el año 2009 y 2018 han demostrado que un 38,3% de las usuarias ha percibido este tipo de violencia en la atención recibida. En concreto, un 44,4% de las mujeres piensa que se le aplicaron procedimientos innecesarios o perjudiciales, de los cuales el 83,4% no contaban con consentimiento informado. En cuanto a la calidad de la atención recibida, la valoración es de una media de 6,94 puntos (en una escala de 1 a 10) y de 4,85 puntos en el caso de las mujeres que percibieron violencia obstétrica. Es destacable que este tipo de violencia se observa más en el ámbito sanitario privado.
Respecto a las prácticas más destacas por las usuarias como innecesarias o perjudiciales, un 34,2% citó la maniobra Kristeller que podría provocar contusiones, hematomas abdominales, fracturas costales e incluso roturas uterinas, y que a pesar de no ser recomendada, porque se ha demostrado que no acorta el periodo expulsivo, hay una tasa de aplicación del 25%, aunque es difícil de concretar porque intervenciones como la frecuencia de los tactos vaginales, el uso de oxitocina o el rasurado de la vulva no quedan registradas en las historias clínicas.
La violencia obstétrica es percibida principalmente en el ámbito hospitalario, con el momento del parto como el más violento, con cifras del 74,2% de violencia en variables como la carencia de información y de consentimiento informado o hasta el 87,6% en variables relacionadas con críticas al comportamiento o trato infantilitzador. Las mujeres también percibieron esta situación durante el embarazo o el puerperio, y entre los profesionales identificados como violentadores, destacan las figuras de matrona y ginecología.
Por último, la profesora ha recordado que existe, en la investigación sanitaria, una importante brecha de género tanto para distintas enfermedades como para los tratamientos y procesos fisiológicos, entre ellos, el embarazo, el parto o la menopausia. Y que hay que considerar, también, que los servicios sanitarios sufren una sobrecarga de trabajo que puede derivar en un síndrome de agotamiento que propicie una incorrecta atención sanitaria.
Imágenes del seminari