Valencià:
Respecta els drets humans el personal civil i militar desplegat per la Unió Europea en les missions de pau? Promocionen adequadament el seu respecte en els països receptors? Una investigació ha tractat de respondre aquestes i altres preguntes amb l'anàlisi de 24 missions, un ampli estudi a partir del qual es proposa una guia de bones pràctiques a fi d'afavorir la integració del component de drets humans en les diferents missions, ja que l'actuació en aquesta matèria és clau perquè l'acció de la UE siga vista com a legítima. Els resultats de la investigació es recullen en el llibre Mainstreaming Human Rights in EU CSDP Missions: A Transversal Analysis, coordinat per investigadors de la Universitat Jaume I. L'estudi s'emmarca en el projecte ATLAS: Armed Conflicts, Peacekeeping and Transitional Justice: Law as Solution, desenvolupat amb finançament del 7è Programa Marc de la Comissió Europea i en el qual han participat cinc grups d'investigació europeus.


	«Per a la investigació es van establir una sèrie de paràmetres que calia analitzar en cada missió per a determinar com s'hi integraven els drets humans», explica Milena Costas, coordinadora de la publicació. «S'havia d'analitzar, per exemple, si els drets humans s'integraven ja en el mateix mandat de la missió, és a dir, entre els seus objectius; si es nomenava un expert en matèria de drets humans, etc.». Si bé és cert que la investigació ha posat de manifest importants avanços en qüestió de drets humans, la investigadora destaca la necessitat de continuar avançant i aplicar les directrius proposades pels investigadors, atès que és fonamental, especialment en missions de manteniment de la pau, que aquestes siguen vistes pels països receptors com respectuoses amb els drets humans. «No pots promocionar els drets humans quan les teues pròpies tropes no tenen clar quins són els seus objectius ni els seus límits. És una incoherència», ressalta Costas.


	Cada missió presenta característiques molt diferents, per la qual cosa és complicat parlar d'unes missions més o menys respectuoses amb els drets humans. Per exemple, Milena Costas explica que la missió EULEX-Kosovo, l'objectiu de la qual és consolidar-hi l'Estat de Dret, és una missió molt complexa i ambiciosa, per la qual cosa els drets humans hi estan molt presents. No obstant això, en la missió EUJUST LEX Iraq, una missió destinada en principi a la formació de jutges, els drets humans no van aparèixer explícitament esmentats en el mandat fins cinc anys després del seu establiment. «Aquesta carència comporta, a més, una incoherència, ja que la missió a Iraq es dirigeix a l'establiment de l'Estat de Dret, per la qual cosa les qüestions de drets humans són de fet un component essencial del mandat», assenyala.


	Aquest tipus de missions són molt diferents d'altres: entre les estrictament civils, per exemple, n'hi ha per a assessorar les autoritats nacionals en matèria de defensa, de suport a la formació de militars i policies (com ara EUSEC-RD Congo o EUPOL Afganistan), o per a la supervisió de fronteres (com va ser el cas d'EUMM- Geòrgia). A pesar de la diferència entre les missions, la investigació destaca la importància de tenir un protocol per a integrar els drets humans aplicable a totes les missions de la UE, militars o civils. «En algunes ocasions, el mandat deia que se cercava, per exemple, en matèria de policia, donar suport a les autoritats nacionals perquè adapten la seua legislació a les millors pràctiques i estàndards internacionals i europeus en drets humans, però sense concretar-hi quins són aquests drets».


	Un altre cas molt diferent, explica la investigadora, són les operacions militars, com ara EUNAVFOR-Somàlia, on la intervenció de la UE es dirigeix a lluitar contra la pirateria. «Ací sí que hi ha una autorització explícita de l'ús de la força. La qüestió dels drets humans és aplicable en relació amb l'acció prèvia a la captura i al tractament dels pirates després que s'han capturat; en particular, per a determinar quins drets tenen, qui és el responsable si els passa alguna cosa durant la detenció i quins són els estàndards aplicables en el procés. Actualment, la UE ha signat acords amb alguns estats, com ara Kenya, perquè els jutgen allà», indica Costas.

Indefinició de responsabilitats


	«És cert que poques missions de la UE han hagut de recórrer a la força, però és necessari preveure mecanismes per a depurar les responsabilitats, especialment quan es produeixen excessos», assenyala la investigadora, defensant que als mateixos estats els convé donar solució a aquest i altres problemes. «Són els primers als que els interessa que, si hi ha violacions de drets humans, aquestes es resolguen; i que hi haja mecanismes adequats per a fer-ho». Actualment, els acords assolits per la Unió Europea i els Estats de recepció estableixen que, si hi ha violacions dels drets humans, aquestes siguen jutjades pels tribunals de l'Estat d'enviament de les tropes. «Aquesta solució a l'hora de la veritat és molt difícil d'aplicar, ja que els testimonis i les proves estan allà, les víctimes són persones que no tenen accés als tribunals estrangers, etc. A més, en els casos en què hi ha hagut realment algun recurs, la responsabilitat es va diluint, pel fet de ser contingents nacionals que participen en una missió de la UE, que al seu torn potser s'integra en una acció de les Nacions Unides…». La investigació posa de manifest que «aquesta indefinició de la responsabilitat és perjudicial per a la UE,  pel que proposem que es cree un mecanisme adequat per a respondre de les violacions de drets, que s'establisca de forma clara i pública des de l'inici i que siga vàlid per a totes les missions».


	Respecte al desenvolupament  de la investigació, Costas lamenta que en algunes ocasions han trobat problemes per a accedir a les dades que necessitaven. «A pesar de la imatge de transparència que es dóna, molts documents eren confidencials. Si et quedes a la superfície, no hi ha problema; però aprofundir-hi  ha sigut difícil de vegades», lamenta. Per a analitzar les missions, es van realitzar també estudis sobre el terreny per part de dues expertes a Bòsnia Hercegovina i Kosovo, on van entrevistar amb diferents experts, representants de la UE, de l'OTAN, de l'OSCE, etc.


	A més de la guia de bones pràctiques i l'anàlisi transversal, el projecte europeu també ha donat com a fruit l'elaboració d'un codi de conducta específicament dirigit al personal de la UE que participa en missions de pau. «Actualment no hi ha un codi dirigit al personal militar que participa en una missió de la UE perquè conega abans del desplegament quins són els límits en la seua actuació. Aquesta es basa en les regles de comportament que tenen cada un dels contingents nacionals o, si es tracta d'una missió vinculada amb les Nacions Unides, en el codi de conducta propi de l'ONU, però no hi ha un document de referència en l'àmbit de la UE», explica. Per als investigadors, l'adopció formal del codi que han desenvolupat ajudaria a crear una identitat europea també en l'àmbit de la política de seguretat i defensa comuna, un àmbit, a més, molt complex, ja que requereix normalment la unanimitat de tots els Estats Membres per a adoptar les decisions. El codi de conducta elaborat a través del projecte ATLAS identifica els estàndards especialment rellevants en matèria de drets humans i estableix els límits a l'ús de la força per part del personal militar, així com les normes que s'apliquen quan hi ha situacions d'hostilitat. «L'adopció d'un codi de conducta com el que hem desenvolupat permetria reconèixer les normes aplicables sense haver d'entrar a concretar si el personal militar pren o no part directa en un conflicte armat», assenyala la investigadora. Encara que no tinga valor jurídic vinculant, el codi de conducta comporta una forma d'evitar la contradicció que es produeix moltes vegades en tractar d'aplicar a les missions de pau el cos jurídic i normatiu de dret internacional humanitari, que vincula els Estats o grups armats organitzats que prenen part en un conflicte armat, però no les organitzacions internacionals. «Si apliquem aquestes normes, estem admetent que els nostres militars estan participant en un conflicte armat, un fet jurídicament controvertit, a més de difícilment digerible per a l'opinió pública quan es tracta de missions de pau».


	Atles Project: http://projetatlas.univ-paris1.fr/

Español:
¿Respeta los derechos humanos el personal civil y militar desplegado por la Unión Europea en las misiones de paz? ¿Promocionan adecuadamente su respeto en los países receptores? Una investigación ha tratado de responder a estas y otras preguntas con el análisis de 24 misiones, un amplio estudio a partir del que se propone una guía de buenas prácticas con el fin de favorecer la integración del componente de derechos humanos en las diferentes misiones, ya que la actuación en esta materia es clave para que la acción de la UE sea vista como legítima. Los resultados de la investigación se recogen en el libro Mainstreaming Human Rights in EU CSDP Missions: A Transversal Analysis, coordinado por investigadores de la Universitat Jaume I. El estudio se enmarca en el proyecto ATLAS: Armed Conflicts, Peacekeeping and Transitional Justice: Law as Solution, desarrollado con financiación del 7º Programa Marco de la Comisión Europea y en el que han participado cinco grupos de investigación europeos.


	«Para la investigación se establecieron una serie de parámetros que había que analizar en cada misión para determinar cómo se integraban los derechos humanos en la misma», explica Milena Costas, coordinadora de la publicación. «Había que analizar, por ejemplo, si los derechos humanos se integraban ya en el propio mandato de la misión, es decir, entre sus objetivos; si se nombraba un experto en materia de derechos humanos, etc.». Si bien es cierto que la investigación ha puesto de manifiesto importantes avances en cuestión de derechos humanos, la investigadora destaca la necesidad de seguir avanzando y aplicar las directrices propuestas por los investigadores, ya que es fundamental, especialmente en misiones de mantenimiento de la paz, que sean vistas por los países receptores como respetuosas con los derechos humanos. «No puedes promocionarlos cuando tus propias tropas no tienen claro cuáles son sus objetivos ni sus límites. Es una incoherencia», resalta.


	Cada misión presenta características muy diferentes, por lo que es complicado hablar de unas misiones más o menos respetuosas con los derechos humanos. Por ejemplo, Milena Costas explica que la misión EULEX-Kosovo, cuyo objetivo es consolidar el Estado de Derecho, es una misión muy compleja y ambiciosa, por lo que los derechos humanos están muy presentes. Sin embargo, en la misión EUJUST LEX Irak, una misión destinada en principio a la formación de jueces, los derechos humanos no aparecieron explícitamente mencionados en el mandato hasta cinco años después de su establecimiento. «Esta carencia supone además una incoherencia, ya que la misión en Irak se dirige al establecimiento del Estado de Derecho, por lo que las cuestiones de derechos humanos son de hecho un componente esencial del mandato», señala. Este tipo de misiones son muy diferentes a otras: entre las estrictamente civiles, por ejemplo, las hay para asesorar a las autoridades nacionales en materia de defensa, de apoyo a la formación de militares y policías como EUSEC- RD Congo o EUPOL Afganistán, o para la supervisión de fronteras como fue el caso de EUMM-Georgia. A pesar de la diferencia entre las misiones, la investigación destaca la importancia de contar con un protocolo para integrar los derechos humanos aplicable a todas las misiones de la UE, militares o civiles. «En algunas ocasiones, el mandato decía que se buscaba, por ejemplo, en materia de policía, apoyar a las autoridades nacionales para que adaptaran su legislación a las mejores prácticas y estándares internacionales y europeos en derechos humanos, pero sin concretar cuáles son».


	Otro caso muy diferente, explica la investigadora, son las operaciones militares, como es el caso de EUNAVFOR-Somalia, en el que la intervención de la UE se dirige a luchar contra la piratería. «Aquí sí que hay una autorización explícita del uso de la fuerza. El tema de derechos humanos es aplicable en relación a la acción previa a la captura y al tratamiento de los piratas una vez capturados; en particular, para determinar qué derechos tienen, quién es el responsable si les pasa algo durante la detención y cuáles son los estándares aplicables en el proceso. Actualmente, la UE ha firmado acuerdos con algunos Estados como Kenia para que los juzguen allí», indica Costas.

Indefinición de responsabilidades


	«Es cierto que pocas misiones de la UE han tenido que recurrir a la fuerza, pero es preciso prever mecanismos para depurar las responsabilidades, especialmente cuando se producen excesos», señala la investigadora, defendiendo que a los propios Estados les conviene dar solución a este y otros problemas. «Son los primeros a los que les interesa que, si hay violaciones de derechos humanos, estas se resuelvan, y que haya mecanismos adecuados para hacerlo». Actualmente, los acuerdos alcanzados por la Unión Europea y los Estados de recepción establecen que, si hay violaciones de los derechos humanos, estas sean juzgadas por los tribunales del estado de envío de las tropas. «Esta solución, a la hora de la verdad, es muy difícil de aplicar, ya que los testigos y las pruebas están allí, las víctimas son personas que no tienen acceso a los tribunales extranjeros, etc. Además, en los casos en que ha habido realmente algún recurso, la responsabilidad se va diluyendo al ser contingentes nacionales que participan en una misión de la UE, que a su vez igual se integra en una acción de las Naciones Unidas…». La investigación pone de manifiesto que «esta indefinición de la responsabilidad es perjudicial para la UE, por lo que proponemos que se cree un mecanismo adecuado para responder por las violaciones de derechos, que se establezca de forma clara y pública desde el inicio, y que sea válido para todas las misiones».


	Respecto al desarrollo de la investigación, Costas lamenta que, en algunas ocasiones, han encontrado problemas para acceder a los datos que necesitaban. «A pesar de la imagen de transparencia que se da, muchos documentos eran confidenciales. Si te quedas en la superficie no hay problema, pero profundizar a veces ha sido difícil», lamenta. Para analizar las misiones se realizaron también estudios sobre el terreno por parte de dos expertas en Bosnia Herzegovina y Kosovo, en las que se entrevistaron con diferentes expertos, representantes de la UE, de la OTAN, de la OSCE, etc.


	Además de la guía de buenas prácticas y el análisis transversal, el proyecto europeo también ha dado como fruto la elaboración de un código de conducta específicamente dirigido al personal de la UE que participa en misiones de paz. «Actualmente, no existe un código dirigido al personal militar que participa en una misión de la UE para que conozca antes del despliegue cuáles son los límites en su actuación. Esta se basa en las reglas de comportamiento que tienen cada uno de los propios contingentes nacionales o, si se trata de una misión vinculada a las Naciones Unidas, en el código de conducta propio de la ONU, pero no existe un documento de referencia en el ámbito de la UE», explica. Para los investigadores, la adopción formal del código que han desarrollado ayudaría a crear una identidad europea también en el ámbito de la política de seguridad y defensa común, un ámbito además muy complejo, ya que requiere normalmente de la unanimidad de todos los Estados Miembros para adoptar las decisiones. El código de conducta elaborado a través del proyecto ATLAS identifica los estándares especialmente relevantes en materia de derechos humanos y establece los límites al uso de la fuerza por parte del personal militar, así como las normas que se aplican cuando hay situaciones de hostilidad. «La adopción de un código de conducta como el que hemos desarrollado permitiría reconocer las normas aplicables sin tener que entrar a concretar si el personal militar toma o no parte directa en un conflicto armado», señala la investigadora. Aunque carezca de valor jurídico vinculante, el código de conducta supone una forma de evitar la contradicción que se produce en muchas ocasiones al tratar de aplicar a las misiones de paz el cuerpo jurídico y normativo de derecho internacional humanitario, que vincula a los Estados o grupos armados organizados que toman parte en un conflicto armado, pero no a las organizaciones internacionales. «Al aplicar estas normas estamos admitiendo que nuestros militares están participando en un conflicto armado, algo jurídicamente controvertido, además de difícilmente digerible para la opinión pública, cuando se trata de misiones de paz».


	Atlas Project: http://projetatlas.univ-paris1.fr/