Valencià:
El 4 de juny de 2014 es va celebrar el 750è aniversari de la implantació del valencià com a llengua oficial als tribunals de justícia de l'antic Regne de València, per manament del rei Jaume I, tal com ha recordat el professor d'Història del Dret i de les Institucions de la Universitat Jaume I, Vicent García Edo, que també ha explicat que des de 1264 fins a 1707 el valencià va tindre un important protagonisme com a llengua oficial.


	El document en qüestió parla realment de la implantació del romanç, paraula que tenia sentit per a totes les llengües derivades del llatí, el que significa que en romanç valencià s'escriurien els llibres del justícia dels pobles de l'antic Regne que eren de parla valenciana, i en romanç castellà-aragonès ho farien als pobles que eren d'eixa parla, també present al Regne de València des del segle XIII.


	El document va ser atorgat pel rei Jaume I estant a la vil·la de Calatayud el 4 de juny de 1264, i va tenir un compliment immediat, ja que tot i que s'han conservat molts pocs testimonis d'època, l'existència del llibre de les justícies d'Alcoi de 1263-65 ja demostra que la disposició reial es va portar a la pràctica. D'uns quinze anys després són els primers llibres de les justícies de València escrits en valencià i de 1286 el llibre de la justícia de Sogorb, escrit en castellà-aragonès.


	García Edo ha explicat que el fet que el rei ordenara l'ús del romanç tenia encara una altra intencionalitat: la de fer més comprensible el text dels processos, ja que la llengua llatina era patrimoni d'uns pocs, que n'abusaven en benefici propi; i al mateix temps fugir de les al·legacions en llatí que també usaven els juristes, prenent com a referència les antigues lleis romanes, molt pròpies de l'època, el que feia que molts jutges tingueren dificultats a l'hora d'impartir justícia, a causa de la complexitat de les normes al·legades.


	Per tal d'evitar els abusos dels advocats i altres juristes, en 1260-61 Jaume I ja havia fet traduir els Furs de València del llatí al romanç, fent-los més comprensibles per a un públic un poc més extens, però tot i aquests intents, «els (mals) costums dels juristes acabarien en molt poc de temps apoderant-se del món del dret i fent-lo seu pels segles dels segles», conclou García Edo.

Español:
El 4 de junio de 2014 se celebró el 750 aniversario de la implantación del valenciano como lengua oficial en los tribunales de justicia del antiguo Reino de Valencia, por mandamiento del rey Jaume I, tal y como ha recordado el profesor de Historia del Derecho y de las Instituciones de la Universitat Jaume I, Vicent García Edo, que también ha explicado que desde 1264 hasta 1707 el valenciano tuvo un importante protagonismo como lengua oficial. 


	El documento en cuestión habla realmente de la implantación del romance, palabra que tenía sentido para todas las lenguas derivadas del latín, lo que significa que en romance valenciano se escribirían los libros del justicia de los pueblos del antiguo Reino que eran de habla valenciana, y en romance castellano-aragonés lo harían en los pueblos que eran de esa habla, también presente en el Reino de Valencia desde el siglo XIII.


	El documento fue otorgado por el rey Jaume I estando en la villa de Calatayud el 4 de junio de 1264 y tuvo un cumplimiento inmediato, puesto que a pesar de que se han conservado muy pocos testimonios de la época, la existencia del libro de las justicias de Alcoi de 1263-65 ya demuestra que la disposición real se llevó a la práctica. De unos quince años después son los primeros libros de las justicias de Valencia escritos en valenciano y de 1286 el libro de la justicia de Segorbe, escrito en castellano-aragonés.


	García Edo ha explicado que el hecho de que el rey ordenara el uso del romance tenía además otra intencionalidad: la de hacer más comprensible el texto de los procesos, puesto que la lengua latina era patrimonio de unos pocos, que abusaban de ella en beneficio propio; y al mismo tiempo huir de las alegaciones en latín que también usaban los juristas, tomando como referencia las antiguas leyes romanas, muy propias de la época, que hacía que muchos jueces tuvieran dificultades a la hora de impartir justicia, debido a la complejidad de las normas alegadas.


	Para evitar los abusos de los abogados y otros juristas, en 1260-61 Jaume I ya había hecho traducir los Fueros de Valencia del latín al romance, haciéndolos más comprensibles para un público un poco más extenso, pero a pesar de estos intentos, «las (malas) costumbres de los juristas acabarían en muy poco tiempo apoderándose del mundo del derecho y haciéndolo suyo por los siglos de los siglos», concluye García Edo.