Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4567, del 18-08-2003 (2003/9389)

RESOLUCIÓ de 9 de juliol del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4567

Data del DOGV
:   18-08-2003

Secció del DOGV
:   V. ALTRES ANUNCIS - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/9389

CVE


Data del document


Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 9 de juliol del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste. [2003/9389]
  
Vista la sol·licitud formulada pel rector de l'església de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste, en el sentit que es prosseguisca l'expedient per a la declaració com a bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, del mencionat immoble, els antecedents que consten en este centre directiu i els informes emesos pel Servici del Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental favorables a la incoació de l'expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de Monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei d'11 de juny de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, ha resolt:
  
Primer
  
Incoar expedient per a la declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste, a València.
  
Segon
  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei d'11 de juny de 1998, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'n les parts integrants, pertinences i accessoris per a la seua més perfecta identificació, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i el citat àmbit en els annexos I i II que s'adjunten a la present resolució, açò últim sense demèrit de l'exercici tutelar que correspon legalment a este centre directiu ?règim d'autoritzacions prèvies- conforme als articles 35 i 36 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Tercer
  
Descriure les parts integrants, pertinences i accessoris significatius del monument, destacant, així mateix, els mobles patrimonialment vinculats, i enumerant-los en la present resolució a l'efecte d'estendre també a estos la declaració monumental.
  
Això no impedirà en cap cas que puga detectar-se posteriorment en l'immoble l'existència d'altres elements que es revelen com a patrimonialment significatius i vinculats a este, i que, per tant, participen de la seua mateixa condició monumental, ni que altres de menor rang o vinculació distints d'aquells i dels ara enumerats puguen simplement incloure's en la secció tercera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Quart
  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de Cheste i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4 de la llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta direcció general amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal, si és procedent, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què se circumscriu la present incoació, de conformitat amb l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Quint
  
La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les citades actuacions, quan siguen portades a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment, suspesos els efectes de les ja atorgades. Els efectes de la suspensió es resoldran després de la declaració, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià. No obstant, la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que, per causa major o interés general, hagueren de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer del referit article.
  
Sext
  
Que, en compliment del que preceptua l'article 27.3 de la llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural, per a la seua anotació preventiva, i al Registre de la Propietat de València, per al mateix fi.
  
Sèptim
  
Que la present resolució, amb els seus annexos, es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
València, 9 de juliol de 2003.- El director general de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià: David Serra Cervera.
  
ANNEX I
  
Dades d'identificació, valoració i tutela patrimonial del bé objecte de la incoació i el seu entorn d'afecció
  
1. Denominació
  
Església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
  
2. Localització
  
a) Comunitat Autònoma. Comunitat Autònoma Valenciana.
  
b) Província. València.
  
c) Municipi. Cheste.
  
d) Ubicació. plaça de l'Església
  
3. Descripció general de l'immoble i dels valors que justifiquen la seua declaració monumental
  
Sobre el perfil de Cheste domina el gran edifici de la seua església parroquial. És una mostra exemplar de l'esplendor barroca d'orientacions classicistes que va sorgir a València en la primera mitat del segle XVIII, amb la influència del tractat d'arquitectura del pare Tosca (1712), que arreplegava les novetats de l'arquitectura italiana. Va ser objecte d'una parcial renovació academicista d'interés. La seua planta, que va ser modificada en el segle XIX, és de creu llatina de tipus jesuític, té aproximadament 54,50 per 25 metres i una altura de 20 metres. El coronament de la llanterna de la cúpula arriba als 36 metres. En esta van treballar els més importants artistes de l'època, com Josep Vergara, Antoni Gilabert, Pere Joan Isart, Tomàs Llorens, Antoni Richart i Josep Esteve Luciano.
  
En San Lucas es reinterpreten magistralment dos obres excepcionals de la immediata tradició arquitectònica valenciana: la torre, versió en clau classicista de la salomònica torre de Santa Caterina, i la fatxada, del model de fatxada a la romana, vignolesca, d'ordes superposats i enllaçats per esveltes volutes, inaugurada en l'arquitectura valenciana de principis de segle per la fatxada de Sant Tomàs, atribuïda a Tosca.
  
Cronologia
  
Per butla donada a Roma en 1469 pel papa Pau II, a instàncies de Berenguer Mercader, senyor del lloc, i executada pel bisbe últim i primer arquebisbe de València, Roderic de Borja, que després va ser el pontífex Alexandre VI, es va portar a terme la segregació de Cheste de la parròquia de Riba-roja. Este fet va donar lloc a l'erecció del curat de Cheste, en 1472, pel senyor Pere Mercader, fill de l'anterior, que va presentar el primer capellà de Cheste, mossén Francesc Martí. Es va ocupar la denominada capella vella de San Lucas, que va ser demolida en la Segona República.
  
De 1731 a 1760 es porten a terme les obres del nou edifici dirigit pel mestre d'obres Vicent Villar, que era el director d'obres de l'església de Chiva.
  
De 1760 a 1767 es realitzen les obres de decoració no documentades, entre elles les pintures de les petxines, obra del pintor i poeta Joan Collado i la tela del sagrari, obra del seu mestre Antoni Richarte.
  
A finals de 1769 es van col·locar els fonaments per a la torre campanar. En va ser l'autor l'anteriorment citat Vicent Villar, i quan este va morir va entrar a dirigir l'obra, en 1777, Joaquim Aldaz i, amb el mateix mestre, es va concloure el dia 24 de febrer de 1779.
  
L'1 de maig de 1779 es van començar a col·locar els fonaments per a la portada. El dia 11, el capellà va posar-hi la primera pedra, un tros de jaspi que portava gravats en els seus quatre costats els noms de quatre àngels. La va dirigir el mestre Joaquim Aldaz.
  
En 1783 s'esculpix la imatgeria de la fatxada, obra de l'acadèmic Pere Isart, integrada per les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, els adorns i els àngels del frontó i les semidestruïdes estàtues eqüestres de sant Jordi i sant Jaume, en la talla de les quals va col·laborar Ignaci Minguet. Amb la instal·lació d'estes estàtues, el 26 de novembre de 1784, va finalitzar la seua construcció.
  
Posteriorment va intervindre, en 1785, l'arquitecte Josep Gilabert, identificable amb Antoni Gilabert, per a la reparació de les teulades i de la mitja taronja danyats per un llamp. Esta és l'única intervenció documentada del citat arquitecte.
  
La pintura exterior del temple, a l'estil romà, és executada per Santiago Bazin i la seua companyia, tots milanesos, en 1786. El mateix any es va renovar la sagristia, en la qual va treballar l'estuquista de València Joan Bernat, i es van col·locar els taulellets, les calaixeres i l'aiguamans, obra de Pere Gonel, marbrista que treballava en la catedral de València a les ordes d'Antoni Gilabert.
  
La renovació classicista del presbiteri s'executa de 1790 a 1794. Hi va intervindre el pintor acadèmic Lluís Antoni Planes, a qui es deu el fresc de la volta i el lateral que encara es conserva. Ramon Sánchez va pintar l'altre lateral, que va quedar molt danyat en 1936 i va ser substituït per una tela que era una còpia d'aquell. Els relleus de Vicent Esteve es van executar d'acord amb els dissenys, segons pareix, de Josep Vergara (únicament subsistix un medalló, que abans es trobava en el púlpit i actualment està incrustat en el frontal de l'ara). En el desaparegut retaule major es van col·locar les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, obra de Josep Esteve Luciano. No es troba documentat l'autor del disseny general però, donades les similituds amb l'obra de la catedral de València i les relacions personals entre els dos artistes, és possible que siga Gilabert.
  
La capella de la Comunió va ser remodelada, segons pareix, en 1824, d'acord amb una inscripció gravada en el porxe situat sobre la mitja cúpula de la capella de la Comunió.
  
En 1854 es construïx el cancell i s'obrin els arcs laterals que comuniquen entre si les capelles.
  
En 1916, un incendi fortuït destruïx l'altar del llenç de paret esquerre del creuer i deixa danyat l'orgue. En 1936 es van destruir tots els altars, les dos estàtues laterals de la fatxada i el tornaveu del púlpit.
  
A partir de 1940 s'efectuen unes reparacions que van fer desaparéixer les vidrieres, i el nou paviment de rajola va ocultar el terra original de marbre negre d'Alcublas. La reforma litúrgica va suposar la destrucció de la gran escalinata de jaspi del presbiteri i va ocultar, a més, l'entrada a la cripta.
  
Descripció
  
La planta de l'església és del tipus jesuític, perquè la profunditat de les capelles laterals iguala la del creuer. Obrint-se al creuer, dos portes comuniquen amb la sagristia i amb la capella de la Comunió. Al seu torn, estes dos estades comuniquen amb el presbiteri i amb una successió de xicotets espais situats en la part posterior: una transagristia, una escala que servix per a comunicar distints nivells i una cambra per la qual és possible accedir a l'espai residual situat darrere de l'absis de la capella de la Comunió.
  
La nau principal abraça quatre capelles a cada costat, excepte en el costat de l'Evangeli, on una capella s'ha suprimit per a deixar pas a una porta lateral d'accés. Després de la porta, una escala de caragol de volta de rajola servia d'accés a l'orgue, hui desaparegut.
  
L'estructura inicial de l'església va quedar modificada per les reformes del segle XIX, en primer lloc perquè es van obrir els actuals arcs que comuniquen entre si les capelles laterals, transformant l'església en un model claustral; d'altra banda, la intervenció acadèmica de la capella de la Comunió va determinar la ruptura de la rígida simetria en planta, al desaparéixer una altra escala i un altre espai simètrics respecte a l'altar.
  
Decoració
  
La decoració de la nau, realitzada en estucs policroms, és d'un estil rococó, amb gran varietat en els dissenys. Destaca l'original desplegament de rocall de les finestres de la testera de la nau major i les dos dels extrems del creuer.
  
Les portes, que comuniquen el creuer amb la capella de la Comunió i amb la sagristia, destaquen pel seu deliri ornamental, que es compon de formes orgàniques en ràpid ascens: és difícil arribar a més en la descomposició de les formes arquitectòniques.
  
L'espai de la sagristia té un bell sòcol de ceràmica del segle XVIII, que imita una fingida balustrada rematada per granades i boles, i en el qual apareixen els emblemes de sant Lluc (un tinter i una ploma sobre un llibre). En la transagristia hi ha encara la font de marbre polícrom, amb un disseny elegantment clàssic, obra del marbrista Pere Gonel.
  
En la cambra situada després de l'altar major, la custòdia podia girar, i això permetia el culte en este espai, hui en desús. La decoració és igualment rococó, però més tosca. Resulta interessant el desig de centralitzar l'espai allargat, per mitjà de la introducció d'una cúpula cega i un orde apilastrat.
  
El presbiteri és una remodelació marcadament acadèmica influenciada per la reforma contemporània de la catedral de València. Són remarcables les dos portes laterals, en marbres policroms, que comuniquen amb la sagristia, i la capella de la Comunió. També van ser realitzats en el presbiteri, dins del mateix estil i materials, dos altarets de gran perfecció i bellesa. La pintura de Planes, en el centre de la volta de cassetons, és correcta de dibuix, com l'altra pintura lateral del mateix autor. Les petxines, obra de Collado, són de gran riquesa colorista i una viva pinzellada.
  
La capella de la Comunió és també una reforma academicista, interessant per la introducció d'una exedra animada per vigoroses columnes jòniques exemptes.
  
Fatxada principal
  
La composició de la fatxada principal respon al model vignolesc derivat de l'església del Gesú, ja seguit en l'església de Sant Tomàs de València. Amb dos pisos d'altura desigual, la fatxada es compartimenta per ordes arquitectònics, corinti en el primer i compost en el segon. La diferència d'amplària dels dos cossos es compensa en els extrems per mitjà de dos volutes i de dos escultures eqüestres en els extrems. La divisió en vertical amb tres espais en el cos baix i un en l'alt, es fa per mitjà de pilastres apariades en el carrer central i simple en els extrems del cos baix. És característic el motiu de l'arc segmental, situat en el basament del segon cos de la fatxada, obert en la seua base i que dóna recer a la portada retaule de l'església, motiu d'origen dellaportià i utilitzat profusament en les esglésies derivades de la de Sant Tomàs. En tota la fatxada, el modulat llenguatge dels ordes clàssics adquirix protagonisme absolut, en detriment d'additaments decoratius. Dins dels vans es troben unes fornícules a manera de tabernacle i la portada principal. El tractament dels elements arquitectònics, amb seqüències rítmiques dels ordes i dels volums, produïx un important joc de llums i ombres i la diferencia, junt amb el fet d'estar realitzada enterament en pedra, de la resta de les fatxades vignolesques. En conjunt resulta una poderosa fatxada de gran força i bellesa.
  
Torre campanar
  
La torre campanar és un esvelt element de quasi cinquanta metres d'altura. És de planta hexagonal. El cos base es dividix en tres trams de requadros ressaltats, i el cos de campanes, amb vigoroses columnes dòriques flanquejant els buits, o els estreps rematats per elegants mènsules recorbades, suposen una interpretació classicista de la torre de Santa Caterina de València.
  
Formen el coronament del campanar dos cossos més, que establixen el seu trànsit mutu a través de volutes un poc aplanades que descansen en els contraforts perforats del cos baix i s'eleven després cap a la cupuleta amb penell que culmina el conjunt. Tota l'obra està feta amb carreuada de pedra blanca de Yátova, molt ben travada i aparellada.
  
4. Relació de parts integrants, pertinences i accessoris
  
a) Parts integrants:
  
- Espais arquitectònics
  
La nau principal i les capelles laterals.
  
La torre campanar.
  
La sagristia i els espais annexos.
  
La capella de la Comunió.
  
La cambreta.
  
- Elements ornamentals i funcionals
  
Campanes de la torre campanar
  
Originals de la torre campanar:
  
- Campana La Sexta, la xicoteta, any 1780, fonedor Josep Lleonart
  
(València).
  
- Campana La Quinta, any 1780, fonedor Josep Lleonart (València).
  
- Campana La Tercera, any 1780, fonedor Josep Lleonart (València).
  
- Campana La de San Lucas, La Gorda, any 1780, fonedor Josep Lleonart (València).
  
Construïdes seguint perfils originals:
  
- Campana La Cuarta, any 1990, fonedor Eijsbouts (Asten)
  
- Campana La Leona, La Segunda, la de La Virgen (badada), any 1990, Fonedor Eijsbouts (Asten)
  
Pintura mural
  
- El fresc academicista situat en la volta del presbiteri, Apoteosi de sant Lluc davant de la Trinitat de Lluís Antoni Planes, realitzat en 1790. Número d'identificació del Sistema Valencià d'Inventaris i del Catàleg de Béns Mobles del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport, (en avant SVI/MC número) 46.18.109-001-0039.
  
- També en el presbiteri, encara que sobre parament lateral, una altra obra del mateix autor i tècnica titulada La predicació de sant Lluc, de 15 metres quadrats, realitzada en 1790. SVI/MC número 46.18.109-001-0014.
  
- Les quatre petxines, de 24 metres quadrats cada una, de la cúpula del creuer, amb obres pictòriques al fresc de Joan Collado, realitzades entre 1760 i 1767 sobre els doctors de l'Església: Sant Jeroni SVI/MC número 46.18.109-001-0045; Sant Gregori SVI/MC número 46.18.109-001-0044; Sant Ambrosi SVI/MC número 46.18.109-001-0046 i Sant Agustí SVI/MC número 46.18.109-001-0002.
  
- De rang menor que les anteriors són les pintures de les quatre petxines en la capella de la comunió, de 1824 i restaurades en 1967, sobre les quatre dones bíbliques: Jael, Rut, Raquel i Maria.
  
- La pintura de la volta de quadrant d'esfera Corder místic glorificat amb àngels, de 1824 i restaurada en 1967, sobre el presbiteri de la capella de la Comunió.
  
Escultura
  
- Sant Lluc Evangelista amb bou, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart) en la fornícula sobre la llinda de la porta d'entrada al temple. Tallada en pedra de Yátova en 1783. SVI/MC número 46.18.109-001-0006.
  
- Les escultures eqüestres de sant Jaume el Major apòstol SVI/MC número 46.18.109-001-0034, i de Sant Jordi SVI/MC número 46.18.109-001-0023, de 3,50 metres d'altura en fatxada, a causa la primera a la vinculació a l'Orde de Montesa i de l'antic senyoriu de Cheste, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart). Ambdós de 1783, restaurades en 1998.
  
- Els dos àngels xiquets adoradors, en el coronament de la fatxada principal, al costat de les quatre urnes funeràries flamejants, de 1783, restaurats en 1998.
  
- Altres dos obres a destacar són les dels dos retaules llaurats i encastats anomenats de Sant Francesc d'Assís i de Sant Josep, ambdós obra de Pere Gonel, entre els anys 1790-1794, amb marbres de Vilamarxant, Bétera, Buscarró, Callosa i Cervera, en el presbiteri, un a cada costat d'este.
  
- Destaca un relleu de Vicent Esteve (hui en l'altar del presbiteri) conegut com a Medalló de sant Lluc, de 65 centímetres de diàmetre, en marbre de Novelda, i que va ser dissenyat per Josep Vergara Ximeno. SVI/MC número 46.18.109-001-0043.
  
- Els dos frontispicis rococós d'estuc policrom en les sobreportes d'entrada a la sagristia, SVI/MC número 46.18.109-001-0011, i en la capella de la Comunió, SVI/MC número 46.18.109-001-0013, entre 1760-1767, amb abundants relleus sobre símbols litúrgics i eucarístics.
  
- L'obra de Pere Gonel, l'aiguamans de la sagristia, de 1788, realitzat amb marbres de les pedreres citades, SVI/MC número 46.18.109-001-0017.
  
- El púlpit de marbre jaspiat llaurat de 1778 en la nau principal.
  
- Les dos piles de marbre per a aigua de 1776, ambdós als peus del temple, SVI/MC números 46.18.109-001-0015 i 46.18.109-001-0016.
  
Fusteria
  
Hi ha tres portes originals de l'època de la construcció del temple, que són:
  
- La porta d'Elías Real de 1788, de la sagristia a l'aiguamans. SVI/MC número 46.18.109-001-0009.
  
- Les altres dos són la del presbiteri a la sagristia, de 1788, i la del presbiteri a la capella de la comunió. SVI/MC número 46.18.109-001-0010.
  
Ceràmica
  
- Cal també destacar la decoració d'1,50 metres d'altura de sòcol de taulellets ceràmics del segle XVIII a base de balustrades, plomes, tinters i llibres. Realitzats en fang olla, vidriat i pintat amb pigments i pols de vidre sobre esmalt d'estany de 28,70 metres quadrats en la sagristia i en la sala de l'aigumans. SVI/MC números 46.18.109-001-0003, 46.18.109-001-0004 i 46.18.109-001-0005.
  
b) Pertinences i accessoris
  
Finalment, entre els elements que es troben en l'interior de l'església, de la sagristia i de la xicoteta sala superior s'han pogut discriminar i valorar singularment per la seua rellevància per a ser adscrits, des de la perspectiva exclusivament patrimonial, com a pertinences o accessoris indissociables del monument, és a dir, participants de la seua mateixa condició de bé d'interés cultural segons l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, els següents:
  
Pintura
  
- Les sarges del monument de Setmana Santa, de 1850, en el temple, un conjunt de quatre pintures amb un total de 160 metres quadrats al tremp sobre tela, aconseguit per mitjà de l'extensió de telons quaresmals que simulen una gran perspectiva arquitectònica: dos teles laterals amb Fileres de columnes, la central gran amb l'Arc de triomf amb armes cristianes, àngels i sacerdots i una altra central més reduïda en la perspectiva posterior amb Símbols eucarístics i santa faç.
  
Orfebreria
  
- El lignum crucis, realitzat per Bernard Quinzà, en 1785, de plata repussada i cisellada. SVI/MC número 46.18.109-001-0020.
  
- La Creu processional, de plata repussada de finals del segle XVIII. SVI/MC número 46.18.109-001-0027
  
- La naveta SVI/MC número 46.18.109-001-0019, encenser SVI/MC número 46.18.109-001-0025 i hisop, SVI/MC número 46.18.109-001-0018 de la segona mitat del segle del XVIII, de plata repussada.
  
- El calze realitzat per Bernard Quinzà, de plata repussada de l'últim terç del segle XVIII. SVI/MC número 46.18.109-001-0037.
  
- El reliquiari de sant Felicià, santa Càndida i sant Clement màrtir, de plata repussada filigranada de Bernard Quinzà, entre 1784 i 1793. SVI/MC número 46.18.109-001-0029.
  
- El calze de plata cisellada (marca VARN), de l'últim terç del segle XVIII. SVI/MC número 46.18.109-001-0038.
  
- La corona de la Mare de Déu de la Soledad, de l'últim terç del segle XVIII, de plata repussada i cisellada. SVI/MC número 46.18.109-001-0028.
  
- El reliquiari de sant Pasqual Bailon, de 1780, en bronze fos cisellat i platejat. SVI/MC número 46.18.109-001-0032.
  
- El reliquiari del beat Nicolau Factor, de 1790, realització de Pere Valero, de plata cisellada i repussada. SVI/MC número 46.18.109-001-0033.
  
- El copó realitzat per Pérez, de plata fosa del primer terç del segle XIX. SVI/MC número 46.18.109-001-0036.
  
- El reliquiari de sant Francesc d'Assís, del primer terç del segle XIX. SVI/MC número 46 El reliquiari.18.109-001-0031.
  
- El reliquiari del beat Joan de Ribera, de plata cisellada, de l'últim terç del segle XIX. SVI/MC número 46.18.109-001-0030.
  
5. Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació. El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció d'acord amb les pautes legals que arbitren els articles 28.2.b i 39.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, podent afectar-lo, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre estes.
  
- Parcel·les recaients al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la percepció d'este.
  
Origen. Intersecció de l'eix del carrer de Ribera amb la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la número 16 de l'illa cadastral número 94436.
  
Sentit. Horari
  
Línia delimitadora. Des de l'origen la línia s'introduïx en l'illa cadastral número 94431 pel límit sud de la parcel·la número 19, continuant al nord per les parts posteriors de les parcel·les números 17, 18 i 19 fins al carrer d'El Rosario. Creua el carrer i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Ribera de l'illa cadastral número 93436. Creua el carrer Abadía i s'introduïx en l'illa número 93434, incorporant les parcel·les recaients a la plaça de La Iglesia i al carrer Boticario d'esta illa. Prosseguix al nord per l'eix del carrer Rincón San Lucas, i s'introduïx en l'illa cadastral número 93441 per la part posterior de la parcel·la número 03 i prosseguix a l'est per les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Jesús. Continua per l'eix del carrer San Vicente al nord i per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa cadastral número 92446 recaients al carrer Jesús i a la plaça de La Iglesia. Creua el carrer Antonino i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les recaients a la plaça León de les illes números 93458, 93456 i 94459. Recorre la mitgera nord de la parcel·la número 32 d'esta última illa. Creua el carrer Acequieros i recorre les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Espartero de l'illa número 94457. Prosseguix pels carrers del Doctor Navarro i de Cambrillas i travessa l'illa número 94447 per la mitgera de la parcel·la número 14. Continua al sud-est per l'eix del carrer Molí i gira a sud per l'eix del carrer Sant Lluís fins a la prolongació de la part posterior de la parcel·la número 11 de l'illa cadastral número 94434. Recorre cap al sud les parts posteriors de les parcel·les números 11 i 10 de l'illa número 94434. Creua el carrer Trinquete i engloba la parcel·la número 16 de l'illa número 94436 fins al punt d'origen A.
  
Delimitació gràfica Segons s'expressa en el plànol de l'annex II
  
6. Normativa de protecció de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar de Cheste i el seu entorn (art. 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny).
  
Monument
  
Article primer. S'atendrà al que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de monument.
  
Article segon. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció
  
Article tercer. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà de l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Esta autorització s'emetrà segons els criteris establits en la present normativa, i en el que no preveu esta normativa, per mitjà a l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de la citada llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla Especial de Protecció del Monument i el seu Entorn i este aconseguisca validació patrimonial expressa.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que, per la seua especificitat, els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article quart. Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà de sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no necessitat del tràmit d'autorització prèvia en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'ajuntament comunicarà a esta administració, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article quint. La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article sext. Criteris d'intervenció.
  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
  
3. La quantitat de plantes permeses és l'actual per als edificis existents, sempre que no sobrepassen les tres altures. Per als edificis de nova planta serà de dos (planta baixa i alta), quedant prohibits els semisoterranis.
  
4. L'altura de cornisa màxima és de 7,00 metres per a dos plantes i 4,00 metres per a planta baixa o una planta.
  
5. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran, en el cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35 per cent, a dos vessants i carener d'altura màxima 2,25 metres respecte de l'altura de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
6. Les noves edificacions s'adequaran, amb caràcter estètic, a la tipologia i als acabats tradicionals de Cheste, i la fatxada haurà d'atendre les següents disposicions:
  
- Ràfols amb longitud màxima de volada de 35 centímetres.
  
- Impostes, motlures, reclosos, faixes, coronaments ornamentals i altres elements compositius amb una longitud màxima de volada de 15 centímetres.
  
- Buits de fatxada de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica amb amplària màxima de volada de 50 centímetres, 15 centímetres de cantell i longitud màxima de 1.80 metres.
  
7. L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els següents usos, sempre que mostren la seua compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
A) Magatzems.
  
B) Locals industrials ubicats en planta baixa.
  
C) Locals d'oficina.
  
D) Ús comercial detallista.
  
Article sèptim. Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreciació de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o realització d'arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant classe i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article octau. Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4567, del 18-08-2003 (2003/9389)

RESOLUCIÓN de 9 de julio de 2003, de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la iglesia parroquial de San Lucas Evangelista y su torre campanario, de Cheste.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4567

Fecha DOGV
:   18-08-2003

Sección del DOGV
:   V. OTROS ANUNCIOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2003/9389

CVE


Fecha del documento


Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

RESOLUCIÓN de 9 de julio de 2003, de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la iglesia parroquial de San Lucas Evangelista y su torre campanario, de Cheste. [2003/9389]
  
Vista la solicitud formulada por el cura párroco de la iglesia de San Lucas Evangelista y su torre campanario, de Cheste, en el sentido de que se prosiga el expediente para la declaración como bien de interés cultural, con la categoría de monumento del mencionado inmueble, los antecedentes obrantes en este centro directivo y los informes emitidos por el Servicio del Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental favorables a la incoación del expediente de declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la iglesia parroquial de San Lucas Evangelista y su torre campanario, de Cheste.
  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley de 11 de junio de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimonio Cultural Valenciano, la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte de la Generalitat Valenciana, ha resuelto:
  
Primero
  
Incoar expediente para la declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la iglesia parroquial de San Lucas Evangelista y su torre campanario, de Cheste, en Valencia.
  
Segundo
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 28 de la Ley de 11 de junio de 1998, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir el mismo, sus partes integrantes, pertenencias y accesorios para su más perfecta identificación, así como delimitar el entorno afectado y fijar las normas de protección del bien y dicho ámbito en los anexos I y II que se adjuntan a la presente resolución, esto último sin demérito del ejercicio tutelar que corresponde legalmente a este centro directivo ?régimen de autorizaciones previas- conforme a los artículos 35 y 36 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Tercero
  
Describir las partes integrantes, pertenencias y accesorios significativos del monumento, destacando asimismo los muebles patrimonialmente vinculados, y relacionándolos en la presente resolución a los efectos de extender la declaración monumental a los mismos.
  
Ello no impedirá en ningún caso que puedan detectarse en un momento posterior en el inmueble la existencia de otros elementos que se revelen como patrimonialmente significativos y vinculados al mismo, y que, por tanto, participen de su misma condición monumental, ni que otros de menor rango o vinculación distintos de aquellos y de los ahora relacionados puedan simplemente incluirse en la Sección Tercera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Cuarto
  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano notificar esta resolución a los interesados y al Ayuntamiento de Cheste y hacerles saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36 en relación con el 27.4 de la ley, la realización de cualquier intervención, tanto en el monumento como en su entorno, deberá ser autorizada preceptivamente por esta Dirección General con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando esta resulte preceptiva, así como cualquier cambio de uso en el inmueble al que se contrae la presente incoación de conformidad con el artículo 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Quinto
  
La presente incoación, de acuerdo con lo establecido en el artículo 33 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al inmueble y su entorno de protección, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas, suspensión cuyos efectos y, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del artículo 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, se resolverán tras la declaración. No obstante la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano, podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que manifiestamente no perjudican los valores del bien que motivan la incoación, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieran de realizarse inaplazablemente, según lo dispuesto en el inciso primero del referido artículo.
  
Sexto
  
Que en cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la ley se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad de Valencia al mismo fin.
  
Séptimo
  
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.
  
Valencia, 9 de julio de 2003.- El director general de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano: Dvid Serra Cervera.
  
ANEXO I
  
Datos de identificación, valoración y tutela patrimonial del bien objeto de la incoación y su entorno de afección
  
1. Denominación
  
Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste.
  
2. Localización
  
a) Comunidad Autónoma: Comunidad Autónoma Valenciana.
  
b) Provincia: Valencia.
  
c) Municipio: Cheste.
  
d) Ubicación: plaza de la Iglesia.
  
3. Descripción general del inmueble y de los valores que justifican su declaración monumental
  
Sobre el perfil de Cheste domina el gran edificio de su iglesia parroquial. Es una muestra ejemplar del esplendor barroco de orientaciones clasicistas que surgió en Valencia en la primera mitad del siglo XVIII, bajo la influencia del tratado de arquitectura del Padre Tosca (1712), que recogía las novedades de la arquitectura italiana. Fue objeto de una parcial renovación academicista de interés. Su planta es de cruz latina de tipo jesuítico, modificada en el siglo XIX, de aproximadamente 54,50 por 25 metros, y de una altura de 20 m, alcanzando el remate de la linterna de la cúpula los 36 m. En ella trabajaron los más importantes artistas de la época, tales como José Vergara, Antonio Gilabert, Pedro Juan Isart, Tomás Llorens, Antonio Richart y José Esteve Luciano.
  
En San Lucas se reinterpretan magistralmente dos obras excepcionales de la inmediata tradición arquitectónica valenciana: la torre, versión en clave clasicista de la salomónica torre de Santa Catalina y la fachada, del modelo de fachada a la romana, vignolesca, de órdenes superpuestos y enlazados por esbeltas volutas, inaugurada en la arquitectura valenciana de principios de siglo por la fachada de Santo Tomás atribuida a Tosca.
  
Cronología
  
Por bula dada en Roma en 1469 por el papa Pablo II, a instancias de Berenguer Mercader, señor del lugar y ejecutada por el obispo último y primer arzobispo de Valencia, don Rodrigo de Borja, después el pontífice Alejandro VI, se llevó a cabo la segregación de Cheste de la parroquia de Ribarroja. Este hecho da lugar a la erección del curato de Cheste, en 1472, por don Pedro Mercader, hijo del anterior, que presentó a mosén Francisco Martí el primer cura de Cheste. Se ocupó la denominada «Capilla Vieja de San Lucas» demolida en la Segunda República.
  
Desde 1731 a 1760 se llevan a cabo las obras del nuevo edificio dirigido por el maestro de obras Vicente Villar, que era el director de obras de la iglesia de Chiva.
  
De 1760 a 1767 se realizan las obras de decoración no documentadas, entre ellas las pinturas de las pechinas, obra del pintor y poeta Juan Collado y el lienzo del Sagrario, obra de su maestro Antonio Richarte.
  
A fines de 1769 se abrieron los cimientos para la torre campanario. Fue su autor el anterior Vicente Villar. Por muerte de este entró a dirigir la obra en 1777 Joaquín Aldaz y con el mismo maestro se concluyó el día 24 de febrero de 1779.
  
El 1 de mayo de 1779 se empezaron a abrir los cimientos para la portada. El día 11 puso el cura la primera piedra, un pedazo de jaspe, grabados en sus cuatro lados los nombres de cuatro ángeles. La dirigió el maestro Joaquín Aldaz.
  
En 1783 se esculpe la imaginería de la fachada, obra del académico don Pedro Isart, integrada por las estatuas de San Lucas, San Pedro y San Andrés, los adornos y los ángeles del frontón y las semidestruidas estatuas ecuestres de San Jorge y San Jaime, en cuya talla colaboró don Ignacio Minguet. Con la instalación de dichas estatuas el 26 de noviembre de 1784 finalizó su construcción.
  
Posteriormente interviene en 1785 el arquitecto José Gilabert, identificable con Antonio Gilabert, para la reparación de los tejados y de la media naranja dañados por una centella. Esta es la única intervención documentada de dicho arquitecto.
  
La pintura exterior del templo «al estilo romano» es ejecutada por Santiago Bazin y su compañía, todos milaneses en 1786. Este año se renueva la sacristía, trabajando el estuquista de Valencia Juan Bernat y colocándose los azulejos, las cajoneras y el aguamanil obra de Pedro Gonel, marmolista que trabaja en la catedral de Valencia a las órdenes de Antonio Gilabert.
  
La renovación clasicista del presbiterio se ejecuta de 1790 a 1794 donde interviene el pintor académico Luis Antonio Planes, a quien se debe el fresco de la bóveda y el lateral que aún se conserva. don Ramón Sánchez pintó el otro lateral, muy dañado en 1936 y sustituido por un lienzo copia de aquel. Los relieves de Vicente Esteve se ejecutaron según diseños, al parecer, de José Vergara (únicamente subsiste un medallón, antes en el púlpito, ahora incrustado en el frontal del ara). En el desaparecido retablo mayor se colocaron las estatuas de San Lucas, San Pedro y San Andrés, debidas a José Esteve Luciano. No se encuentra documentado el autor del diseño general, pero dadas las similitudes con la obra de la catedral de Valencia y las relaciones personales entre los dos artistas es posible que sea Gilabert.
  
La capilla de la Comunión fue remodelada al parecer en 1824, según una inscripción grabada en el desván situado sobre la media cúpula de la capilla de la Comunión.
  
En 1854 se construye el cancel y se abren los arcos laterales que comunican entre sí las capillas.
  
En 1916 un incendio fortuito destruye el altar del testero izquierdo del crucero y deja dañado el órgano. En 1936 se destruyeron todos los altares, las dos estatuas laterales de la fachada y el tornavoz del púlpito.
  
A partir de 1940 se efectúan reparaciones que hicieron desaparecer las vidrieras y el nuevo pavimento de baldosa ocultó el solado original de mármol negro de Alcublas. La reforma litúrgica supuso la destrucción de la gran escalinata de jaspe del presbiterio, ocultándose, además, la entrada a la cripta.
  
Descripción
  
La planta de la iglesia es del tipo jesuítico, pues la profundidad de las capillas laterales iguala a la del crucero. Abriéndose al crucero, dos puertas comunican con la sacristía y con la capilla de la Comunión. A su vez estas dos estancias comunican con el presbiterio y con una sucesión de pequeños espacios situados en la parte posterior y que son, una transacristía, una escalera que sirve para comunicar distintos niveles y un camarín por el cual es posible acceder al espacio residual situado detrás del ábside de la capilla de la Comunión.
  
La nave principal abarca cuatro capillas a cada lado, excepto en el lado del Evangelio en donde una capilla se ha suprimido para dejar paso a una puerta lateral de acceso, tras la puerta una escalera de caracol de bóveda de ladrillo servía de acceso al órgano, hoy desaparecido.
  
La estructura inicial de la iglesia quedó modificada por las reformas del siglo XIX, en primer lugar porque se abrieron los actuales arcos que comunican entre si las capillas laterales, transformando la iglesia en un modelo claustral; por otra parte la intervención académica de la capilla de la Comunión determinó la ruptura de la rígida simetría en planta, al desaparecer otra escalera y otro espacio simétricos respecto al altar.
  
Decoración
  
La decoración de la nave realizada en estucos policromos es de un estilo rococó, con gran variedad en los diseños. Destaca el original despliegue de rocalla de las ventanas del testero de la nave mayor y las dos de los extremos del crucero.
  
Las puertas, que comunican el crucero con la capilla de la Comunión y con la sacristía destacan por su delirio ornamental que se compone de formas orgánicas en rápido ascenso: es difícil llegar a más en la descomposición de las formas arquitectónicas.
  
El espacio de la sacristía tiene un hermoso zócalo de cerámica del siglo XVIII, imitando una fingida balaustrada rematada por granadas y bolas, apareciendo los emblemas de san Lucas (un tintero y una pluma sobre un libro). En la transacristía existe aún la fuente de mármoles policromos, con un diseño elegantemente clásico, obra del marmolista Pedro Gonel.
  
En el camarín situado tras el altar mayor la custodia podía girar lo que permitía el culto en este espacio, hoy en desuso. La decoración es igualmente rococó pero más tosca. Resulta interesante el deseo de centralizar el espacio alargado, mediante la introducción de una cúpula ciega y un orden apilastrado.
  
El presbiterio es una remodelación marcadamente académica influenciada por la contemporánea reforma de la Catedral de Valencia. Son remarcables las dos puertas laterales, en mármoles policromos, que comunican con la sacristía y la capilla de la Comunión. También fueron realizados en el presbiterio, dentro del mismo estilo y materiales, dos altarcillos de gran perfección y belleza. La pintura de Planes, en el centro de la bóveda de casetones, es correcta de dibujo como la otra pintura lateral del mismo autor. Las pechinas son obra de Collado de gran riqueza colorista y una viva pincelada.
  
La capilla de la Comunión es también una reforma academicista, interesante por la introducción de una exedra animada por vigorosas columnas jónicas exentas.
  
Fachada principal
  
La composición de la fachada principal responde al modelo vignolesco derivado de la iglesia del Gesú, ya seguido en la iglesia de Santo Tomás de Valencia. Con dos pisos de desigual altura, la fachada se compartimenta por órdenes arquitectónicos, corintio en el primero y compuesto en el segundo. La diferencia de anchura de los dos cuerpos se compensa en los extremos por medio de dos volutas y de dos esculturas ecuestres en los extremos. La división en vertical con tres espacios en el cuerpo bajo y uno en el alto, se hace mediante pilastras pareadas en la calle central y simples en los extremos del cuerpo bajo. Es característico el motivo del arco segmental, situado en el basamento del segundo cuerpo de la fachada, abierto en su base y dando cobijo a la portada retablo de la iglesia, motivo de origen dellaportiano y utilizado profusamente en las iglesias derivadas de la de Santo Tomás. En toda la fachada el modulado lenguaje de los órdenes clásicos adquiere protagonismo absoluto, en detrimento de aditamentos decorativos. Dentro de los vanos se encierran unas hornacinas a modo de tabernáculo y la portada principal. El tratamiento de los elementos arquitectónicos con secuencias rítmicas de los órdenes y de los volúmenes produce un importante juego de luces y sombras y la diferencia, junto con el estar realizada enteramente en piedra, del resto de las fachadas vignolescas. En conjunto resulta una poderosa fachada de gran fuerza y belleza.
  
Torre campanario
  
La torre campanario es un esbelto elemento de casi cincuenta metros de altura. Posee planta hexagonal. El cuerpo base se divide en tres tramos de recuadros resaltados y el cuerpo de campanas con vigorosas columnas dóricas flanqueando los huecos o los estribos rematados por elegantes ménsulas recurvadas, suponen una interpretación clasicista de la torre de Santa Catalina de Valencia.
  
El remate del campanario lo forman dos cuerpos más cuyo mutuo tránsito se establece a través de volutas algo aplanadas, que descansan en los contrafuertes perforados del cuerpo bajo y se elevan luego hacia el cupulín con veleta que culmina el conjunto. Toda la obra está hecha con sillería de piedra blanca de Yátova, muy bien trabada y aparejada.
  
4. Relación de partes integrantes, pertenencias y accesorios
  
a) Partes integrantes:
  
- Espacios arquitectónicos
  
La nave principal y las capillas laterales.
  
La torre campanario.
  
La sacristía y los espacios anexos.
  
La capilla de la Comunión.
  
El camarín.
  
- Elementos ornamentales y funcionales
  
Campanas existentes en la torre campanario
  
Originales de la torre campanario:
  
- Campana La Sexta, la pequeña, año 1780, fundidor Josep Lleonart
  
(Valencia)
  
- Campana La Quinta, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia)
  
- Campana La Tercera, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia)
  
- Campana La de San Lucas, la Gorda, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia)
  
Construidas siguiendo perfiles originales:
  
- Campana La Cuarta, año 1990, fundidor Eijsbouts (Asten)
  
- Campana La Leona, La Segunda, La de la Virgen (rajada), año 1990, fundidor Eijsbouts (Asten)
  
Pintura mural
  
- El fresco academicista situado en la bóveda del presbiterio, Apoteosis de San Lucas ante la Trinidad de Luis Antonio Planes realizado en 1790. Numero de identificación del Sistema Valencià d'Inventaris y del Catálogo de Bienes Muebles del Ministerio de Educación, Cultura y Deporte, (en adelante SVI/MC nº) 46.18.109-001-0039
  
- También en el presbiterio aunque sobre paramento lateral, otra obra del mismo autor y técnica titulada La predicación de San Lucas de 15 m², realizada en 1790. SVI/MC nº 46.18.109-001-0014
  
- Las cuatro pechinas de 24 m² cada una de la cúpula del crucero con obras pictóricas al fresco de Juan Collado realizadas entre 1760 y 1767, sobre los doctores de la iglesia: San Jerónimo SVI/MC nº 46.18.109-001-0045; San Gregorio SVI/MC nº 46.18.109-001-0044; San Ambrosio SVI/MC nº 46.18.109-001-0046 y San Agustín SVI/MC nº 46.18.109-001-0002.
  
- De rango menor que las anteriores son las pinturas de las cuatro pechinas en la capilla de la comunión de 1824 restauradas en 1967 sobre las cuatro mujeres bíblicas: Jael, Rut, Raquel y María.
  
- La pintura del cascarón Cordero místico glorificado con ángeles de 1824 restaurada en 1967 sobre el presbiterio de la capilla de la comunión.
  
Escultura
  
- San Lucas Evangelista con buey, del escultor academicista Pedro Juan Yssart (o Guisart o Isart) en la hornacina sobre el dintel de la puerta de entrada al templo. Tallada en piedra de Yátova en 1783. SVI/MC nº 46.18.109-001-0006
  
- Las esculturas ecuestres de Santiago el Mayor Apóstol SVI/MC nº 46.18.109-001-0034, y de San Jorge SVI/MC nº 46.18.109-001-0023 De 3,50 de altura en fachada debido la primera a la vinculación a la Orden de Montesa y del antiguo señorío de Cheste. del escultor academicista Pedro Juan Yssart (o Guisart o Isart). Ambas de 1783 restauradas en 1998.
  
- Los dos ángeles niños adoradores en remate de la fachada principal junto a las cuatro urnas funerarias llameantes de 1783, restaurados en 1998.
  
- Otras dos obras a destacar son las de los dos retablos labrados y embutidos llamados de San Francisco de Asís y el de San José ambos obra de Pedro Gonel entre los años 1790-1794 con mármoles de Villamarchante, Bétera, Buscarró, Callosa y Cervera, en el presbiterio uno a cada lado del mismo.
  
- Destaca de Vte. Esteve un relieve (hoy en el altar del presbiterio) conocido como Medallón de San Lucas de 65 cm. de diámetro en mármol de Novelda y que fue diseñado por José Vergara Ximeno. SVI/MC nº 46.18.109-001-0043
  
- Los dos frontispicios rococós de estuco policromo en las sobrepuertas de entrada a sacristía, SVI/MC nº 46.18.109-001-0011 y a la de la capilla de comunión, SVI/MC nº 46.18.109-001-0013, entre 1760-1767 con abundantes relieves sobre símbolos litúrgicos y eucarísticos.
  
- Así como la obra de Pedro Gonel el aguamanil de sacristía de 1788 realizados con mármoles de las canteras citadas, SVI/MC nº 46.18.109-001-0017
  
- El púlpito de mármol jaspeado labrado de 1778 en la nave principal.
  
- Las dos pilas de mármol para agua de 1776 ambas a los pies del templo, SVI/MC números 46.18.109-001-0015 y 46.18.109-001-0016
  
Carpintería
  
Existen tres puertas de época original a la realización del templo que son:
  
- La puerta de Elías Real de 1788 de sacristía a la aguamanil. SVI/MC nº 46.18.109-001-0009.
  
- Otras dos la del presbiterio a la sacristía de 1788 y la del presbiterio a la capilla de la comunión. SVI/MC nº 46.18.109-001-0010
  
Cerámica
  
- Es también de destacar la decoración 1,50 mts. de altura de zócalo de azulejos cerámicos del s. XVIII a base de balaustradas, plumas, tinteros y libros. Realizados en barro cocido, vidriado y pintado con pigmentos y polvo de vidrio sobre esmalte de estaño de 28,70 m² en sacristía y en la sala del aguamanil. SVI/MC números 46.18.109-001-0003, 46.18.109-001-0004 y 46.18.109-001-0005
  
b) Pertenencias y accesorios
  
Por último, entre los elementos que se encuentran en el interior de la Iglesia, de la sacristía y de la pequeña sala superior se han podido discriminar y valorar singularmente por su relevancia para ser adscritos, desde la perspectiva exclusivamente patrimonial, como pertenencias o accesorios indisociables del Monumento, es decir, participantes de su misma condición de Bien de Interés Cultural según el artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, los siguientes:
  
Pintura
  
- Las sargas del monumento de Semana Santa de 1850 en el templo, un conjunto de cuatro pinturas con un total de 160 m2 al temple sobre lienzo conseguido mediante la extensión de telones cuaresmales que simulan una gran perspectiva arquitectónica: dos lienzos laterales con hileras de columnas, el central grande con el arco de triunfo con armas cristianas, ángeles y sacerdotes y otro central más reducido posterior perspectiva con símbolos eucarísticos y Santa Faz.
  
Orfebrería
  
- El lignum crucis realizado por Bernardo Quinzá, en 1785 de plata repujada y cincelada. SVI/MC nº 46.18.109-001-0020
  
- La cruz procesional de plata repujada de f. del s. XVIII. SVI/MC nº 46.18.109-001-0027
  
- La naveta SVI/MC nº 46.18.109-001-0019, incensario SVI/MC nº 46.18.109-001-0025 e hisopo, SVI/MC nº 46.18.109-001-0018 de la segunda mitad del s. del XVIII de plata repujada.
  
- El cáliz realizado por Bernardo Quinzá de plata repujada del últ. 1/3 del s. XVIII. SVI/MC nº 46.18.109-001-0037
  
- El relicario de S. Feliciano, Sta. Cándida y S. Clemente m. de plata repujada filigranada de Bernardo Quinzá entre 1784 y 1793. SVI/MC nº 46.18.109-001-0029
  
- El cáliz de plata cincelada (marca VARN) del último tercio del s. XVIII. SVI/MC nº 46.18.109-001-0038
  
- La corona de la Virgen de la Soledad del último 1/3 del s. XVIII de plata repujada y cincelada. SVI/MC nº 46.18.109-001-0028
  
- El relicario de San Pascual Bailón de 1780 en bronce fundido cincelado y plateado. SVI/MC nº 46.18.109-001-0032
  
- El relicario de bto. Nicolás Factor de 1790 realización de Pedro Valero de plata cincelada y repujada. SVI/MC nº 46.18.109-001-0033
  
- El copón realizado por Pérez de plata fundida del 1º 1/3 del s. XIX. SVI/MC nº 46.18.109-001-0036
  
- El relicario de San Francisco de Asís del 1º tercio del s. XIX. SVI/MC nº 46 El relicario.18.109-001-0031
  
- El relicario de beato Juan de Ribera de plata cincelada del último 1/3 del s. XIX. SVI/MC nº 46.18.109-001-0030
  
5. Delimitación del entorno afectado:
  
Justificación. El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección de acuerdo con las pautas legales que arbitran los artículos 28.2.b y 39.3 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Origen. Intersección del eje de la calle Ribera con la prolongación de la medianera sur de la parcela nº 16 de la manzana catastral nº 94436.
  
Sentido. Horario
  
Línea delimitadora. Desde el origen la línea se introduce en la manzana catastral nº 94431 por el linde sur de la parcela nº 19, continuando a norte por las traseras de las parcelas números 17, 18 y 19 hasta la calle del Rosario. Cruza la calle y prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Ribera de la manzana catastral nº 93436. Cruza la calle Abadía y se introduce en la manzana nº 93434 incorporando las parcelas recayentes a la plaza de la iglesia y a la calle Boticario de esta manzana. Prosigue a norte por el eje de la calle Rincón San Lucas introduciéndose en la manzana catastral nº 93441 por la trasera de la parcela nº 03 y prosiguiendo a este por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Jesús. Continúa por el eje de la calle San Vicente a norte y por las traseras de las parcelas de la manzana catastral nº 92446 recayentes a la calle Jesús y a la plaza de la Iglesia. Cruza la calle Antonino y prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la plaza León de las manzanas números 93458, 93456 y 94459. Recorre la medianera norte de la parcela nº 32 de esta última manzana. Cruza la calle Acequieros recorriendo las traseras de las parcelas recayentes a la calle Espartero de la manzana nº 94457. Prosigue por las calles Doctor Navarro y Cambrillas y atraviesa la manzana nº 94447 por la medianera de la parcela nº 14. Continúa a sudeste por el eje de la calle Molino y gira a sur por el eje de la calle San Luis hasta la prolongación de la trasera de la parcela nº 11 de la manzana catastral nº 94434. Recorre hacia el sur las traseras de las parcelas números 11 y 10 de la manzana nº 94434. Cruza la calle Trinquete y engloba la parcela nº 16 de la manzana nº 94436 hasta el punto de origen A.
  
Delimitación gráfica. Según se expresa en el plano del anexo II
  
6. Normativa de protección de la iglesia parroquial de San Lucas Evangelista y su torre campanario de Cheste y su entorno (artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio).
  
Monumento:
  
Artículo primero. Se atenderá a lo dispuesto en la sección segunda, régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del capítulo III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat Valenciana, del Patrimonio Cultural Valenciano, aplicable a la categoría de monumento.
  
Artículo segundo. Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Entorno de protección:
  
Artículo tercero. De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante al aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada ley. La presente normativa regirá con carácter provisional hasta que se redacte el Plan Especial de Protección del Monumento y su entorno y este alcance validación patrimonial expresa.
  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Artículo cuarto. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad de trámite autorizatorio previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de estos inmuebles.
  
En estos casos, el ayuntamiento comunicará a esta administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo quinto. La contravención de lo previsto en los artículos anteriores, determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo sexto. Criterios de intervención.
  
1. Se mantendrán las pautas de la parcelación histórica del entorno.
  
2. Serán mantenidas las alineaciones históricas de la edificación conservadas hasta la actualidad.
  
3. El número de plantas permitidas es la actual para los edificios existentes, siempre que no sobrepasen las tres alturas. Para los edificios de nueva planta será de dos (planta baja y alta), quedando prohibidos los semisótanos.
  
4. La altura de cornisa máxima es de 7,00 m para dos plantas y 4,00 m para planta baja o una planta.
  
5. Las cubiertas, de acuerdo con la tipología de la zona, serán en el cuerpo principal del edificio, cuya profundidad edificable oscilará entre 8 y 11 metros, inclinadas, de teja árabe, con pendiente máxima del 35%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima 2,25 m respecto de la altura de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico-contextual.
  
6. Las nuevas edificaciones se adecuarán con carácter estético a la tipología y acabados tradicionales de Cheste atendiendo la fachada a las siguientes disposiciones:
  
- Aleros con longitud máxima de vuelo de 35 cm.
  
- Impostas, molduras, recercados, cinchos, remates ornamentales y demás elementos compositivos con una longitud máxima de vuelo de 15 cm.
  
- Huecos de fachada de proporción vertical.
  
- Balcones de barandilla metálica con anchura máxima de vuelo de 50 cm, 15 cm de canto y longitud máxima de 1,80 m.
  
7. el uso permitido en esta zona será el residencial. se admitirán los siguientes usos, siempre que muestren su compatibilidad con las arquitecturas tradicionales de la zona:
  
A) Almacenes.
  
B) Locales industriales ubicados en planta baja.
  
C) Locales de oficina.
  
D) Uso comercial minorista.
  
Artículo séptimo. Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
  
Artículo octavo. Cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML