Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4552, del 25-07-2003 (2003/8729)

DECRET 136/2003, de 18 de juliol, del Consell de la Generalitat, pel qual declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de monument, el Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, de Xàtiva.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4552

Data del DOGV
:   25-07-2003

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/8729

CVE


Data del document
:   18-07-2003

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Correcció d'errades

 Descriptors 

:   * [Xàtiva](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [patrimoni arquitectònic](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))

DECRET 136/2003, de 18 de juliol, del Consell de la Generalitat, pel qual declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de monument, el Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, de Xàtiva. [2003/X8729]
  
L'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Comunitat Autònoma en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un bé d'interés cultural es farà per decret del Consell de la Generalitat, a proposta del conseller de Cultura i Educació, sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració general de l'Estat.
  
Per la Resolució de 22 d'octubre del 2002, de la Direcció General de Patrimoni Artístic, de l'aleshores denominada Conselleria de Cultura i Educació, s'acorda incoar expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor del Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, de Xàtiva.
  
En la tramitació de l'expedient, d'acord amb l'article 27.5 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, s'han demanat els informes favorables del Consell Valencià de Cultura i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles.
  
De conformitat amb el que disposa la legislació vigent, s'han complit els tràmits establits en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, concedint tràmit d'audiència a l'Ajuntament de Xàtiva i als propietaris de l'immoble, i obrint, per mitjà de la Resolució de 20 de març del 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic, tràmit d'informació pública.
  
En virtut d'això i d'acord amb la normativa referenciada, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport, i després de la deliberació del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 18 de juliol de 2003,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, el Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, de Xàtiva.
  
Article 2
  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural, així com el règim de protecció, queda definit en els annexos adjunts que formen part del present decret. La documentació complementària consta en l'expedient corresponent.
  
Disposició addicional
  
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Disposició final
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 18 de juliol de 2003
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANNEX I
  
DADES SOBRE EL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ
  
1. Denominació
  
- Principal: Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara
  
- Secundària: Convent de Clarisses.
  
2. Descripció
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
- Ressenya històrica
  
L'any 1325 moria Saurina d'Entença, viuda de Roger de Llúria, almirall d'Aragó i Sicília, la qual disposava en el testament que a costa seua s'edificara a Xàtiva un monestir per a religioses clarisses, del qual quedava constituïda patrona, i que en el temple fóra construït un sepulcre en què se soterrara el seu cos.
  
Per a això cedia a la comunitat el senyoriu i les rendes de les viles d'Alcoi i Gorga i de les poblacions contingudes en la vall de Seta. Els marmessors Jaume Laguàrdia i Gil Martí Entença feren present al papa Joan XII la voluntat de la testadora, i l'1 de juny de 1326 el pontífex, des d'Avinyó, despatxà la butlla al bisbe de València a favor de l'obra.
  
Al seu torn, el síndic de la ciutat de Xàtiva sol·licità al rei Jaume II d'Aragó la gràcia d'esta fundació monàstica, i el monarca va expedir el decret l'1 de gener de 1325 que l'autoritzava i li assignava una almoina per a la seua fundació.
  
Així doncs, es van comprar terrenys al costat dels murs nord de la ciutat i de la porta Nova, anomenada després de les Monges i més tard del Lleó. L'església va ser dedicada a la Mare de Déu de l'Assumpció.
  
El rei Pere, IV d'Aragó i II de València, des de Lleida, va dirigir carta l'1 de juny de 1338 a l'abadessa sor Beatriu de Saragossa en què li comunicà el seu acord de protegir el monestir de Xàtiva, al qual concedia salvaguarda reial, amb pena de mil morabatins d'or a qui la contravinguera.
  
El monestir, fundat extramurs de Xàtiva en 1325, va sofrir a mitjan segle XIV moltes calamitats. Per causa de la Guerra de la Unió hagueren d'abandonar temporalment el convent. L'edifici va quedar quasi arruïnat en 1348. Tres anys més tard la ciutat de Xàtiva reféu el monestir, que va ser derrocat definitivament amb motiu de la Guerra dels dos Peres en 1359, i la comunitat es va allotjar durant un cert temps en una casa particular, fins que en 1364 va ser autoritzada a traslladar-se a un nou monestir intramurs, on quedaren reinstal·lades les monges en 1369 portant el cos de la fundadora, la viuda de Roger de Llúria.
  
Les clarisses van conservar la propietat dels seus solars extramurs, i el nou monestir va obtindre autorització per a construir un túnel per davall les muralles. En el citat hort inferior (que arribava fins al convent del Carme) es va projectar edificar una casa i tanca amb merlets, semblant al frontispici del monestir, segons el projecte de l'arquitecte Vinyes.
  
Després les religioses, ressentides de salut, van atribuir els seus mals a l'abusiu cultiu de l'arròs, que arribava fins a les mateixes muralles de la ciutat, i van sol·licitar al papa Urbà V el trasllat a València. La ciutat es va oposar a esta pretensió perquè contrariava els desigs de la fundadora; i el cardenal d'Òstia, a final de 1369, va fallar contra aquella demanda.
  
Amb motiu de la Guerra de la Successió de 1707, les monges es van traslladar a València acompanyades de molta gent i d'una guàrdia de cavallers. I ací estigué la comunitat durant huit anys fins que va quedar reedificada i repoblada la nova ciutat de San Felipe. En tornar van restituir processionalment al temple el crucifix de l'altar major, que en 1707 el veí Joan Casanova havia salvat de l'incendi amb el risc de la seua vida.
  
L'expulsió dels moriscos, succeïda a principis del XVII, l'extinció dels senyorius jurisdiccionals, i amb això la pèrdua de les rendes dels senyorius de les valls de Seta i Travadell i la tercera part del delme de les rendes d'Alcoi, i la desamortització de Mendizábal van suposar la ruïna de la comunitat, que hagué de viure d'almoines.
  
A l'adveniment de la República la comunitat estava ja completament arruïnada. L'Ajuntament, complint ordes del govern d'Azaña, va formalitzar l'acta de confiscació dels convents de Xàtiva, previ inventari dels seus béns; i en les façanes es van posar rètols que deien: ?Adquirit este local per l'Ajuntament per a mercat?. El comité revolucionari va ordenar el derrocament de l'edifici, que efectuà en part.
  
- Descripció arquitectònica
  
Comptem amb diferents descripcions del monestir, l'arquitecte fra J. Albert Pina, carmelità xativí, va escriure en el segle XVIII una ?Descripción de las medidas y magnificencias del Real Monasterio de Santa Clara- que consta de 33 folis.
  
Carchano, en el seu manuscrit de 1917, diu: ?la façana és com si fóra una fortalesa, amb porta d'arc apuntat i damunt l'escut reial i la corona; el mur té merlets amb corones, i en l'església, al costat de l'evangeli, hi ha el sarcòfag on reposen les restes de la fundadora del monestir?.
  
La descripció actual que fa de l'edifici Marià González Baldoví, director del Museu de l'Almodí de Xàtiva, és la següent:
  
?Sabem que el Reial Monestir de Santa Clara de Xàtiva estava en construcció en 1365, després de la Guerra dels dos Peres. És interessant destacar que les obres van ser coetànies a les del convent dels franciscans, ja que els dos havien sigut derrocats amb motiu de la citada contesa.
  
Considerem absolutament versemblant que, per tractar-se de dos edificacions coetànies del mateix orde, masculina i femenina, els seus trets i execució es degueren al mateix mestre d'obres, i que seguiren per tant unes pautes de distribució i d'ornamentació molt semblants, potser amb la diferència que les clarisses disposaven de més capital i tal vegada el seu monestir aconseguí més riquesa en l'execució material. No obstant això, el temple dels frares es féu de majors dimensions perquè es dedicaven a la predicació i per això es va pensar per a acollir més fidels, comesa que no tenien les monges.
  
El monestir de Santa Clara formava un quadrilàter d'aproximadament 70 per 70 metres, organitzat al voltant d'un claustre. A grans trets, la seua distribució era la següent:
  
- La façana lateral de l'església (sud) i la porteria donaven al carrer de Montcada.
  
- L'ala de llevant era el dormidor o el refectori, no en sabem molt bé l'ús.
  
- En la part nord hi havia la cel·la abacial, la sala capitular i l'arxiu.
  
- L'ala de ponent pareix que l'ocupaven la infermeria, encara que no és segur, i altres dependències menors.
  
En el segle XVII s'amplià el claustre, encara que l'original gòtic va quedar intacte. L'església, d'arcs perpanys, sostrada a dos aigües i testera plana, va ser recoberta amb una volta de canó amb llunetes.
  
Les descripcions inèdites del segle XVIII ens informen sobre les dependències següents:
  
- Porteria, torn i reixa per a les visites.
  
- Infermeria, amb sostre encaixat i policromat d'estil mudèjar.
  
- Claustres baixos, de voltes de creueria recolzades en mènsules, amb les nervadures policromades en blau cobalt.
  
- Claustres alts.
  
- Església, amb sagristia, cor alt i cor baix, que també tenia sostre encaixat i policromat, del qual es conserven sis peces mudèjars en el Museu, datades entre 1402 i 1410.
  
- Dormitori i refectori.
  
- Arxiu.
  
- Sala capitular.
  
- Cuines.
  
- Cementeri.
  
- Hort, amb 16 fonts, alguna manierista, com es veu en les fotos antigues.
  
En 1748 va sofrir els efectes de l'anomenat terratrèmol de Montesa i l'estructura de la nau del temple se'n va ressentir. A causa del perill que comportava, el mestre d'obres de la ciutat va aconsellar derrocar els arcs perpanys de la coberta fins a les impostes i substituir-los per una coberta de cintres de fusta en tisora, com actualment estan, ocults per la volta del XVII.
  
La resta del temple gòtic, que havia sigut revestit de maçoneria en el XVII, continua així, però els contraforts originals de pedra es troben davall els lluïts d'algeps. D'este detall sí que en dóna informació Sarthou, perquè va excavar els fonaments d'un d'ells.
  
Edificacions i dependències conservades
  
- Temple i dependències annexes
  
Durant la Guerra Civil el monestir va ser dinamitat i derrocat en gran part. En resten:
  
De la zona de la porteria només subsistix la porta ogival de dovelles llises, per la qual s'accedix al monestir des del carrer de Montcada.
  
L'església existent hui és un temple d'una nau, alçat en el s. XIV, amb contraforts interiors i capelles entre ells. Ignorem si es conserven els arcs transversals i la coberta original, que degué estar policromada en estil mudèjar, com les restes del cor, ja que el que es veu és la volta de canó. En la façana sud, que és la principal i dóna al carrer de Montcada, no es veuen els finestrals ogivals amb traceria, que degué tindre igual que el temple germà de Sant Francesc. Com que ara no té il·luminació natural, cosa que va contra la lògica, considerem molt probable que els finestrals foren tapiats, igual que va ocórrer en els de l'abans citada església de Sant Francesc, i que encara estiguen davall els lluïts d'algeps.
  
La portada és senzilla, del XVII, amb un gros bordó que envolta el va rectangular i un escut barroc sobre la clau, que pareix haver sigut traslladat d'un altre lloc del monestir. Està timbrat amb corona reial coberta, i no figura estudiat en cap monografia.
  
El cor alt va ser reconstruït després de la guerra, sense la sostrada encaixada, però amb el paviment original de taulellets verds i blancs, anomenats popularment ?del mocador?.
  
Als peus del temple hi ha una dependència de volta de creueria (o d'arc perpany) recolzada en permòdols antropomorfs.
  
D'ella partixen dos escales: una anomenada per la comunitat ?Secreta?, construïda en el segle XVII en una caixa de maçoneria, i amb pintures ornamentals de l'època i del XVIII en els sòcols, algunes de caràcter ingenu, que figuren fotografiades en l'inventari de béns de l'església. La citada escala només era utilitzada en Setmana Santa i comunica amb l'antesala del cor alt, que és la mateixa antesala que dóna al dormidor. L'altra escala, al costat de l'anterior, era la d'ús diari.
  
L'església té una espadanya de dos vans, rematada en frontó, alçada en el XVII. Recaient a la plaça de la Trinitat hi ha un cos d'edificació recrescut a partir d'una potent imposta recolzada en modillons fistonats barrocs, amb finestrals protegits per gelosies en volada, des dels quals, ocultes a la vista de la gent, les religioses presenciaven les processons. Encara que se sap que n'hi hagué més en la ciutat, són les úniques que es conserven. Ignorem des d'on s'accedix a la sala de les gelosies.
  
- Cor alt
  
En el cor alt es conserven dos nínxols laterals, amb quatre portelles cada un, pintades exteriorment amb figures d'àngels, i interiorment ornamentades amb adorns rococó de colradura de plata, d'estil i factura excel·lents. També figuren fotografiats en l'inventari citat.
  
Estos nínxols, que adopten una disposició longitudinal, albergaven les imatges jacents de la Pietat, o Crist mort, i l'Assumpció, ambdós tallades per Esteve Bonet, la segona era una imatge de les de vestir. D'elles es conserven els caps, els peus i les mans, així com la indumentària brodada, i nombrosos coixins de vellut roig brodats en or.
  
A pesar d'haver sigut derrocat el cor durant la guerra, el paviment és original i es va refer exactament com era, amb taulellets autèntics. Sabem que el dibuix del paviment és el mateix perquè existix en el monestir (hui a Canals) un quadro [...] l'autor del qual es cognomena Bellver, que representa un miracle succeït al cor quan va caure un llamp. La pintura és molt minuciosa i es veu el detall de la disposició del paviment, així com gran part dels quadres que nosaltres vérem i inventàrem in situ en el tantes vegades citat inventari.
  
- Refectori i dormitori
  
Formant angle recte amb l'església, i en direcció sud-nord, des de la plaça de la Trinitat fins quasi arribar a l'Albereda, s'alça un imponent cos d'edificació, les dimensions del qual anotem ací de memòria: uns 12 metres d'ample, uns 15 d'alt, i entre 35 i 40 de llarg. És a dir, una gran nau medieval, semblant a la de les esglésies de Sant Francesc i de Sant Domènec.
  
Es tracta d'una construcció del tres-cents, de potents i elevats arcs perpanys de pedra amb aresta abocellada, que sustenten una coberta a dos aigües. Els contraforts són interiors. En el segle XVIII es va construir a mitja altura un forjat, de manera que l'espai va quedar dividit en dos nivells.
  
En l'inferior es va instal·lar llavors el refectori, amb sostre de sobrecel en el centre del qual hi ha pintat un gran escut de la fundadora del monestir, Saurina d'Entença, que mai ha sigut restaurat i es conserva en perfectes condicions.
  
Sobre la llinda de la porta de la testera del refectori hi ha una imatge de santa Anna i la Mare de Déu en relleu d'alabastre policromat i daurat, del segle XIV, que conserva part d'ornamentació d'un pany arquitectònic d'arqueries cegues, per la qual cosa suposem que degué formar part d'un altar o parament.
  
La fusteria de les portes d'accés és de gran qualitat, de dos fulles de grans dimensions treballades per les dos cares en el XVIII.
  
Al fons, darrere la testera, hi ha l'antiga cuina, de la qual destaquen les piles de marbre del Buixcarró, i l'escala, amb barana de pilastres rococó i escut de la fundadora, i els paviments ceràmics de la mateixa època, traslladats d'altres llocs del monestir. Des de la cuina eixim a l'hort a través d'una porta ogival de fusta de dos fulles i clavaó gòtics, l'única porta conservada de l'època de construcció del monestir.
  
Des de l'escala de la cuina es puja al dormitori, que, com vam dir, té un altre accés pel costat oposat que recau a l'antesala del cor. Es conserva un tram de l'escala construïda en el segle XVI de caixa hexagonal d'algeps, amb arestes abocellades i cares prismàtiques en què alternen frontons corbs i rectes petxinats.
  
Ja en el nivell del dormitori hi ha una portadeta, també d'algeps, renaixentista, amb pilastres acanalades i frontó.
  
La gran sala de dormitori està hui compartimentada en cel·les construïdes de rajola lluïda. El paviment és de rajola roja, i va tindre escenes de ceràmica vidriada, ja desaparegudes.
  
En alguns dels nivells intermedis pels quals es passa al pujar l'escala apareixen els potents arcs perpanys de l'edificació en sales de reduïdes dimensions amb bells paviments ceràmics, alguns eixits de la Reial Fàbrica de Taulellets de València, època Disdier?.
  
b) Parts integrants
  
Les parts que es consideren integrants del monument al costat de les seues pertinences respectives, són:
  
- Porteria.
  
- Ruïnes del claustre.
  
- Església amb cors alt i baix (ala sud).
  
- Dormitori i refectori (ala est).
  
- Cuines.
  
- Cementeris.
  
- Hort.
  
- Pintures murals:
  
- La pintura mural ovalada sobre volta del presbiteri denominada Santíssima Trinitat, d'escola valenciana, tremp sobre algeps del segle XVII.
  
- El conjunt d'escala santa amb capella, en què destaquen: l'emblema de l'orde franciscà en l'accés; els àngels i motius vegetals del segle XVII al costat de l'arrimador, la imatge de personatges pujant una escala davant del pontífex i els búcars amb rocalls en el sobrecel.
  
- Les pintures de l'interior dels dos nínxols del cor alt: un amb el Pare Etern, núvols i orles vegetals, i el situat davant, amb Esperit Sant, núvols i orles vegetals, tots dos elaborats al tremp sobre algeps, d'escola valenciana del segle XVIII.
  
- La pintura de santa Clara en la llinda de la porta d'accés al cor baix i l'escut de Saurina d'Entença en el refectori antic, pintat al tremp, del segle XVIII.
  
- Escultures, relleus i escuts:
  
- El relleu de santa Anna, del segle XIV, situat en l'interior del dormitori.
  
- El conjunt d'escala de talla en obra i rajola, del segle XVI.
  
- Les mènsules del segle XIV de l'arc perpany de la sagristia antiga del cor baix, que reflectixen dos rostres femenins.
  
- L'escut nobiliari tallat en pedra en la porta de l'església.
  
- L'escut nobiliari tallat en fusta, del s. XVII, en barana de l'escala de cuina antiga.
  
- L'escut de Saurina d'Entença, del s. XVII, situat sobre la llinda de la porta d'accés al convent.
  
- Les talles policromes de l'església, relatives a sant Miquel, del segle XVIII (situada en la primera capella costat sud de l'església), la Puríssima, del segle XIX, i la Santíssima Trinitat, del segle XIX.
  
- Marbres:
  
- La pila llavador de tres sins, de 1763.
  
- Quatre piles, del segle XVIII.
  
- Una pila d'aigua beneïda de marbre, del segle XVIII.
  
- Taulells:
  
- El paviment, sòcol i ampit de barana amb motius geomètrics florals, s. XVIII, del cor alt.
  
- El paviment de la infermeria dels segles XVIII-XIX, de motius geomètrics-vegetals i el paviment de motius geomètrics, de la Reial Fàbrica València en l'antic noviciat, del segle XIX.
  
- Vidrieres:
  
- Les dos circulars de dibuixos geomètrics del segle XVII.
  
- En la façana sud d'església:
  
- Santa Clara, entre els segles XVIII i XIX
  
- Sant Francesc, entre els segles XVIII i XIX
  
- la Immaculada, entre els segles XVIII i XIX.
  
c) Pertinences i accessoris
  
- Taules:
  
- Les huit taules de les portes dels dos nínxols del cor que reflectixen les imatges de sant Miquel, Seatiel, Baraquiel, Uriel, l'Assumpció, sant Gabriel, Jeudiel i sant Rafael, així com una santa Clara del s. XVII en l'antic cor baix.
  
- Llenços:
  
- El retrat del s. XVII de la fundadora, Saurina d'Entença, situat en la cinquena capella del costat sud de l'església.
  
- La Santa Cena de gran format, situada en el refectori, del senyor Vicent López Portaña i que porta la inscripció: ?Vicente López, pintor de cámara de S.M. lo pintó en Vª. en 1806?.
  
- Ebenisteria:
  
- Les portes d'accés a la sagristia, del segle XVIII.
  
- La porta de cuina a claustre, del segle XVII.
  
- La porta d'accés al dormitori antic, del segle XVIII.
  
- El cadirat del cor, del segle XIX.
  
d) Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació de la delimitació proposada
  
La delimitació dels entorns de protecció s'establix en funció dels següents criteris:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, en què qualsevol intervenció que es realitze podria afectar el BIC tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les recaients al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en què qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara no tenint una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la seua percepció.
  
Delimitació de l'entorn de protecció
  
Origen: intersecció de la prolongació de la mitgera entre les parcel·les números 08 i 09 de l'illa núm. 50880 i el límit nord de l'avinguda de Selgas, punt A.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, la línia es dirigix cap a la mitgera entre les parcel·les 08 i 09 de l'illa núm. 50880, continua per la posterior de la parcel·la números 11 i 12, fins a travessar les mitgeres de les parcel·les números 16 i 17. Seguix per l'eix del carrer de Santa Anna i incorpora la parcel·la núm. 01 de l'illa núm. 51871. Creua el carrer de l'Àngel i prosseguix per les posteriors de les parcel·les números 04, 03, 02 i 01 de l'illa núm. 51870, les 04, 03, 02 i 01 de l'illa núm. 50873 i les 03, 02 i 01 de la 50870. Creua el carrer Pare Urios i incorpora la parcel·la núm. 04 de l'illa núm. 49873. Creua el carrer Montcada i prosseguix per les posteriors de les parcel·les de l'illa núm. 49886 recaients al carrer Portal del Lleó. Creua l'avinguda de Selgas i incorpora les façanes de les illes números 49881 i 50896, prosseguix pel límit nord de l'avinguda fins al punt d'origen.
  
e) Normativa de protecció del bé d'interés cultural i el seu entorn
  
Article 1
  
L'Ajuntament no podrà atorgar llicències per a actes d'edificació i ús del sòl relatives a immobles declarats d'interés cultural, o els seus entorns, sense haver acreditat per l'interessat l'obtenció de l'autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esports, quan siga preceptiva, a tenor de l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià. La citada autorització haurà de tindre en compte els criteris establits en els articles 38 i 39 de la mateixa llei.
  
Article 2
  
Els usos permesos en el monument seran tots aquells compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i que contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà per l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 3
  
Fins que l'Ajuntament redacte el preceptiu pla especial de protecció o siga convalidat el planejament vigent als efectes de l'article 34.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, en els edificis de l'entorn queden prohibides les demolicions, l'augment de volum o la modificació del caràcter tradicional de les façanes recaients a la via pública que han constituït l'ambient propi del monument.
  
Article 4
  
Per a tramitar l'autorització, totes les intervencions requeriran la definició precisa de l'abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la transcendència patrimonial.
  
Este últim aspecte serà avaluat pel tècnic municipal, de l'informe del qual l'Ajuntament podrà derivar la no necessitat del tràmit previ per a obtindre l'autorització en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la correcta conservació, bon ús i habitabilitat interior dels edificis que no tinguen reconeixement individualitzat de bé d'interés cultural o bé de rellevància local, així com les actuacions de mer manteniment de la urbanització i que, per plantejament, tècnica i abast, no suposen posar en perill els valors de l'edifici i/o els valors generals de l'entorn.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta administració en el termini de 10 dies la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveu l'article anterior, determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4552, del 25-07-2003 (2003/8729)

DECRETO 136/2003, de 18 de julio, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Real Monasterio de la Asunción o de Santa Clara, de Xàtiva.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4552

Fecha DOGV
:   25-07-2003

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2003/8729

CVE


Fecha del documento
:   18-07-2003

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Corrección de errores

 Descriptores 

:   * [Xàtiva](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [patrimonio arquitectónico](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))

DECRETO 136/2003, de 18 de julio, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Real Monasterio de la Asunción o de Santa Clara, de Xàtiva. [2003/X8729]
  
El artículo 31.5 del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana establece la competencia exclusiva de la Comunidad Autónoma en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante Decreto del Consell de la Generalitat, a propuesta del conseller de Cultura y Educación, sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, reserva a la administración General del Estado.
  
Mediante la Resolución de 22 de octubre de 2002, de la Dirección General de Patrimonio Artístico, de la entonces denominada Conselleria de Cultura y Educación, se acordó tener por incoado expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de monumento, a favor del Real Monasterio de la Asunción o de Santa Clara, de Xàtiva.
  
En la tramitación del expediente, y de conformidad con lo establecido en el artículo 27.5 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, se han recabado los informes favorables del Consell Valencià de Cultura y de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos.
  
De conformidad con lo dispuesto en la legislación vigente, se han cumplimentado los trámites establecidos en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, concediendo trámite de audiencia al Ayuntamiento de Xàtiva y a los propietarios del inmueble, así como abriendo, mediante la Resolución de 20 de marzo de 2003, de la Dirección General de Patrimonio Artístico, trámite de información pública.
  
En virtud de lo expuesto y de acuerdo con lo establecido en la normativa referenciada, a propuesta del conseller de Cultura, Educación y Deporte, y previa deliberación del Consell de la Generalitat, en la reunión del día 18 de julio de 2003,
  
DECRETO
  
Artículo 1
  
Se declara Bien de Interés Cultural, con categoría de monumento, el Real Monasterio de la Asunción o de Santa Clara, de Xàtiva.
  
Artículo 2
  
El entorno de protección afectado por la declaración de Bien de Interés Cultural, así como el régimen de protección del mismo, queda definido en los anexos adjuntos que forman parte del presente Decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.
  
Disposición adicional
  
La presente declaración se inscribirá en la sección primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Disposición Final
  
El presente decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
Valencia, 18 de julio de 2003
  
El presidente de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educación y Deporte,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANEXO I
  
DATOS SOBRE EL BIEN OBJETO DE LA DECLARACIÓN
  
1. Denominación
  
- Principal: Real Monasterio de la Asunción o de Santa Clara.
  
- Secundaria: Convento de Clarisas.
  
2. Descripción
  
a) Inmueble objeto de la declaración
  
- Reseña histórica
  
En el año 1325 murió doña Saurina de Entenza, viuda de Roger de Lauria, almirante de Aragón y Sicilia, disponiendo en su testamento que a sus expensas se edificase en Xàtiva un monasterio para religiosas clarisas, del cual quedaba constituida patrona y que en el templo fuese labrado un sepulcro en el cual se enterrase su cuerpo.
  
Para ello cedía a la comunidad las rentas y señorío de las villas de Alcoy y Gorga y de las poblaciones contenidas en el valle de Zeta. Los albaceas Jaime Laguardia y Gil Martín Entenza hicieron presente al papa Juan XII la voluntad de la testadora y el pontífice, el 1 de junio de 1326, desde Aviñón, despachó bula al obispo de Valencia a favor de la obra.
  
A su vez, el síndico de la ciudad de Xàtiva solicitó al rey Jaime II de Aragón la gracia de esta fundación monástica, y el monarca expidió Decreto, de 1 de enero de 1325, autorizándola y asignándola una limosna para su fundación.
  
Así pues, se compraron terrenos junto a los muros norte de la ciudad y puerta Nueva, llamada luego de las Monjas y más tarde del León. La iglesia se dedicó a la Virgen de la Asunción.
  
El rey Don Pedro IV de Aragón y II de Valencia, desde Lérida, el 1 de junio de 1338, dirigió carta a la abadesa sor Beatriz de Cesaraugusta, participándole su acuerdo de proteger al monasterio de Xàtiva, al que concedía salvaguardia real, con pena de mil maravedises en oro a quien la contraviniere.
  
El monasterio, fundado extramuros de Xàtiva en 1325, sufrió a mediados del siglo XIV muchas calamidades. Por causa de la guerra de la Unión hubieron de abandonar temporalmente su convento. El edificio quedó casi arruinado en 1348. Tres años más tarde la ciudad de Xàtiva recompuso el monasterio, que definitivamente fue derribado con motivo de la guerra de los dos Pedros, en 1359, y la comunidad se alojó algún tiempo en una casa particular, hasta que en 1364 se le autorizó a trasladarse a un nuevo monasterio intramuros, quedando reinstaladas las monjas de 1369, habiéndose traído el cuerpo de la fundadora, la viuda de Roger de Lauria.
  
Las clarisas conservaron la propiedad de sus solares extramuros, y el nuevo monasterio obtuvo autorización para construir un túnel bajo las murallas. En dicho huerto inferior (que llegaba hasta el convento del Carmen) se proyectó edificar casa y cercado con almenado, semejante al frontispicio del monasterio, según proyecto del arquitecto Viñes.
  
Después, las religiosas, resentidas de salud, atribuyeron sus males al abusivo cultivo del arroz que llegó hasta las mismas murallas de la ciudad, y solicitaron del papa Urbano V su traslado a Valencia, a cuya pretensión se opuso la ciudad, por contrariar ello los deseos de la fundadora; y el cardenal ostiense, a fines de 1369, falló contra aquella demanda.
  
Con motivo de la guerra de la sucesión en 1707, las monjas se trasladaron a Valencia acompañadas de mucha gente y de una guardia de caballeros. Y aquí estuvo la comunidad durante ocho años hasta que quedó reedificada y repoblada la nueva ciudad de San Felipe. A su regreso restituyeron procesionalmente al templo el crucifijo del altar mayor que en 1707 había salvado del incendio, con riesgo de su vida, el vecino Juan Casanova.
  
La expulsión de los moriscos, acontecida a principios del XVII, la extinción de los señoríos jurisdiccionales, y con ello la pérdida de las rentas de los señoríos de los valles de Seta y Trevadell y el terciodiezmo de las rentas de Alcoy y la desamortización de Mendizábal supusieron la ruina de la comunidad, que tuvo que vivir de limosnas.
  
Con el advenimiento de la república la comunidad estaba ya completamente arruinada. El Ayuntamiento, cumpliendo órdenes del gobierno de Azaña formalizó acta de incautación de los conventos de Xàtiva, previo inventario de sus bienes; y se pusieron en las fachadas sendos letreros, que decían: ?Adquirido este local por el Ayuntamiento para mercado?. El comité revolucionario ordenó el derribo de este edificio, efectuándolo en parte.
  
- Descripción arquitectónica
  
Contamos con distintas descripciones del monasterio, el arquitecto fray J. Alberto Pina, carmelita setabense, en el siglo XVIII escribió una ?Descripción de las medidas y magnificencias del Real Monasterio de Santa Clara- que consta de 33 folios.
  
Carchano, en su manuscrito de 1917 dice ?la fachada es como si fuera una fortaleza, con la puerta de arco apuntado y encima el escudo real y corona, y en dicho murallón con almenas con coronas y en la iglesia, está al lado del evangelio el sarcófago donde reposan los restos de la fundadora del monasterio?.
  
La descripción actual que del edificio hace don Mariano González Baldoví, director del Museo de l'Almodí de Xàtiva es la siguiente:
  
?Sabemos que el Real Monasterio de Santa Clara de Xàtiva estaba en construcción en 1365, después de la Guerra de los Dos Pedros. Es interesante destacar que las obras fueron coetáneas a las del convento de franciscanos, ya que ambos, habían sido derribados con motivo de la citada contienda.
  
Consideramos como absolutamente verosímil que, al tratarse de dos edificaciones coetáneas de la misma orden, masculina y femenina, sus trazas y ejecución se debieran al mismo maestro de obras, y por tanto que siguieran unas pautas de distribución y de ornamentación muy similares, quizá con la diferencia de que las clarisas disponían de más capital, y tal vez su monasterio alcanzó mayor riqueza en su ejecución material. No obstante, el templo de los frailes se hizo de mayores dimensiones por dedicarse estos a la predicación y por tanto se previó para acoger a más fieles, cometido que no tenían las monjas.
  
El Monasterio de Santa Clara formaba un cuadrilátero de aproximadamente 70 por 70 metros, organizado alrededor de un claustro. A grandes trazos, su distribución era la siguiente:
  
- La fachada lateral de la iglesia (sur), así como la portería recaían a la calle de Moncada.
  
- En el ala de levante estaba el dormidor o el refectorio, no sabemos muy bien el uso
  
- En la parte norte estaba la celda abacial, la sala capitular y el archivo.
  
- El ala de poniente parece que la ocupaba la enfermería, aunque no es seguro, y otras dependencias menores.
  
En el siglo XVII se recreció el claustro, aunque el original gótico quedó intacto. La Iglesia, de arcos perpiaños, techumbre a dos aguas y testero plano, fue recubierta con una bóveda de cañón con lunetos.
  
Las descripciones inéditas del siglo XVIII nos informan acerca de las dependencias siguientes:
  
- Portería, torno y reja para las visitas.
  
- Enfermería, con techo ensamblado y policromado de estilo mudéjar.
  
- Claustros bajos, de bóvedas de crucería apoyadas en ménsulas, con las nervaduras policromadas en azul cobalto.
  
- Claustros altos.
  
- Iglesia, con sacristía, coro alto y coro bajo, que tenía techo también ensamblado y policromado, del cual se conservan seis piezas mudéjares en el Museo, fechadas entre 1402 y 1410.
  
- Dormitorio y refectorio.
  
- Archivo.
  
- Sala capitular.
  
- Cocinas.
  
- Cementerio.
  
- Huerto, con 16 fuentes, alguna manierista, como se ve en las fotos antiguas.
  
En 1748 sufrió los efectos del llamado Terremoto de Montesa, y la nave del templo se resintió en su estructura. A causa del peligro que entrañaba, el maestro de obras de la ciudad aconsejó derribar hasta las impostas los arcos perpiaños de la cubierta, y sustituir dichos arcos por una cubierta de cerchas en tijera de madera, como actualmente están, ocultos por la bóveda del XVII.
  
El resto del templo gótico, que había sido revestido de mampostería en el XVII, sigue así, pero los contrafuertes originales de piedra existen bajo los enlucidos de yeso. De este detalle sí que da información Sarthou, pues excavó los cimientos de uno de ellos.
  
Edificaciones y dependencias conservadas:
  
- Templo y dependencias anexas
  
Durante la Guerra Civil el monasterio fue dinamitado y derribado en gran parte. De él quedan:
  
De la zona de la portería solamente subsiste la puerta ojival de dovelas lisas, por la que se accede al monasterio desde la calle de Moncada.
  
La iglesia existente hoy es un templo uninave, levantado en el s. XIV, con contrafuertes interiores y capillas entre ellos. Ignoramos si se conservan los arcos transversales y la cubierta original, que debió estar policromada en estilo mudéjar, como los restos del coro, ya que lo que se ve es la bóveda de cañón. En la fachada sur, que es la principal y recayente a la calle de Moncada, no se aprecian los ventanales ojivales con tracería, que debió tener, al igual que los tiene el hermano templo de San Francisco. Como quiera que ahora carece de iluminación natural, lo que va contra la lógica, consideramos como muy probable que los ventanales fueran tapiados, al igual que ocurrió con los de la antes citada iglesia de San Francisco, y que aún existan bajo los enlucidos de yeso.
  
La portada es sencilla, del XVII, con un grueso bordón recercando el vano rectangular, y un escudo barroco sobre la clave, que parece haber sido trasladado de otro lugar del monasterio. Esta timbrado con corona real cubierta, y no figura estudiado en ninguna monografía.
  
El coro alto fue reconstruido después de la guerra, sin la techumbre de ensambladura, pero con el pavimento original de azulejos verdes y blancos, llamados popularmente del ?mocador?.
  
A los pies del templo hay una dependencia de bóveda de crucería (o de arco perpiaño) apoyada en canecillos antropomorfos.
  
De ella parten dos escaleras: una, llamada por la comunidad ?Secreta?, construida en el siglo XVII, en una caja de mampostería, y con pinturas ornamentales de la época y del XVIII, en los zócalos, algunas de carácter ingenuo, que figuran fotografiadas en el Inventario de Bienes de la Iglesia. Dicha escalera sólo era utilizada en Semana Santa, y comunica con la antesala del coro alto que es la misma antesala que da al dormidor. La otra escalera, junto a la anterior, era la de uso diario.
  
La iglesia tiene una espadaña de dos vanos, rematada en frontón, levantada en el XVII. Recayente a la plaza de la Trinidad hay un cuerpo de edificación recrecido a partir de una potente imposta apoyada en modillones festoneados barrocos, con ventanales protegidos por celosías en saledizo, desde los cuales, ocultas a la vista de la gente, las religiosas presenciaban las procesiones. Aunque se sabe que hubo más en la ciudad, son las únicas que se conservan. Ignoramos desde dónde se accede a la sala de las celosías.
  
- Coro alto
  
En el coro alto se conservan dos nichos laterales, con cuatro portezuelas cada uno, pintadas exteriormente con figuras de ángeles, e interiormente ornamentadas con adornos rococó de corla de plata, de estilo y factura excelentes. También figuran fotografiados en el inventario citado.
  
Estos nichos, que adoptan una disposición longitudinal, albergaban las imágenes yacentes de la Piedad, o Cristo muerto, y la de la Asunta, ambas talladas por Esteve Bonet, la segunda de ellas era una imagen de las de vestir. De ellas se conservan las cabezas, pies y manos, así como la indumentaria bordada, y numerosos cojines de terciopelo rojo bordados en oro.
  
A pesar de haber sido derribado el coro durante la guerra, el pavimento es original y se repuso exactamente como fue, con azulejos auténticos. Sabemos que el dibujo del pavimento es el mismo porque existe en el monasterio (hoy en Canals) un cuadro [...], cuyo autor se apellida Bellver, que representa un milagro acaecido en dicho coro, cuando cayó un rayo. La pintura es muy minuciosa y se aprecia con todo detalle la disposición del pavimento, así como gran parte de los cuadros que nosotros vimos e inventariamos in situ en el tantas veces citado inventario.
  
- Refectorio y dormitorio
  
Formando ángulo recto con la iglesia, y en dirección sur norte, desde la plaza de la Trinidad hasta casi llegar a la Alameda, se levanta un imponente cuerpo de edificación, cuyas dimensiones aproximadas anotamos aquí de memoria: unos 12 metros de ancho, unos 15 de alto, y entre 35 y 40 de largo. Es decir, una gran nave medieval, similar a la de las iglesias de San Francisco y de Santo Domingo.
  
Se trata de una construcción del trescientos, de potentes y elevados arcos perpiaños de piedra con arista abocelada, que sustentan una cubierta a dos aguas. Los contrafuertes son interiores. En el siglo XVIII se construyó a media altura un forjado, de modo que el espacio quedó dividido en dos niveles.
  
En el inferior se instaló entonces el refectorio, con techo de cielorraso en cuyo centro hay pintado un gran escudo de la fundadora del monasterio, Saurina de Entenza, que nunca ha sido restaurado y se conserva en perfectas condiciones.
  
Sobre el dintel de la puerta de la testera del refectorio hay una imagen de Santa Ana y la Virgen en relieve de alabastro policromado y dorado, del siglo XIV, que conserva parte de ornamentación de un paño arquitectónico de arquerías ciegas, por lo que suponemos que debió formar parte de un altar o paramento.
  
La carpintería de las puertas de acceso es de gran calidad, de dos hojas de grandes dimensiones labradas por las dos caras en el XVIII.
  
Al fondo, tras la testera, está la antigua cocina, de la que caben destacar las pilas de mármol de Buixcarró, y la escalera, con barandilla de pilastras rococó con escudo de la fundadora y los pavimentos cerámicos de la misma época, trasladados de otros lugares del monasterio. Desde la cocina se sale al huerto a través de una puerta ojival de carpintería de dos hojas y clavazón góticos, la única puerta conservada de la época de construcción del monasterio.
  
Desde la escalera de la cocina se asciende al dormitorio, que, como dijimos, tiene otro acceso por el lado opuesto, recayente a la antesala del coro. Se conserva un tramo de la escalera construida en el siglo XVI, de caja hexagonal de yeso, con aristas aboceladas, en cuyas caras prismáticas alternan frontones curvos y rectos avenerados.
  
Ya en el nivel del dormitorio, hay una portadita, también de yeso, renacentista, con pilastras acanaladas y frontón.
  
La gran sala de dormitorio está hoy compartimentada en celdas construidas de ladrillo enlucido. El pavimento es de ladrillo rojo, y tuvo escenas de cerámica vidriada, ya desaparecidas.
  
En algunos de los niveles intermedios por los que se pasa al subir la escalera aparecen los potentes arcos perpiaños de la edificación en salas de reducidas dimensiones con bellos pavimentos cerámicos, algunos salidos de la Real Fábrica de Azulejos de Valencia, época Disdier.-
  
b) Partes integrantes:
  
Las partes que se consideran integrantes del monumento junto a sus pertenencias respectivas, son:
  
- Portería.
  
- Ruinas del Claustro.
  
- Iglesia con coros alto y bajo (ala sur).
  
- Dormitorio y refectorio (ala este).
  
- Cocinas.
  
- Cementerios.
  
- Huerto.
  
- Pinturas murales:
  
- La pintura mural ovalada sobre bóveda del presbiterio denominada Santísima Trinidad, de escuela valenciana, temple sobre yeso del siglo XVII.
  
- El conjunto ?escala santa con capilla?, en la que destacan: el emblema de la orden franciscana en el acceso; los ángeles y motivos vegetales del siglo XVII junto al arrimadero, la imagen de personajes subiendo una escalera ante pontífice y los búcaros con rocallas en el cielorraso.
  
- Las pinturas del interior de los dos nichos del coro alto: uno con Padre eterno, nubes y orlas vegetales, y el situado enfrente, con Espíritu Santo, nubes y orlas vegetales, ambos elaborados al temple sobre yeso, de escuela valenciana del siglo XVIII.
  
- La pintura de Santa Clara en el dintel de la puerta de acceso al coro bajo y el escudo de Dª Saurina de Entenza en el refectorio antiguo, pintado al temple, del siglo XVIII.
  
- Esculturas, relieves y escudos:
  
- El relieve de Santa Ana, del siglo XIV, situado en el interior del dormitorio.
  
- El conjunto de escalera de talla en albañilería y ladrillo, del siglo XVI.
  
- Las ménsulas del siglo XIV del arco perpiaño de la sacristía antigua del coro bajo, que reflejan dos rostros femeninos
  
- El escudo nobiliario tallado en piedra en la puerta de la iglesia.
  
- El escudo nobiliario, tallado en madera del s. XVII en barandilla de la escalera de cocina antigua.
  
- El escudo de Dª Saurina de Entenza, del s. XVII, situado sobre el dintel de la puerta de acceso al convento.
  
- Las tallas polícromas de la Iglesia, relativas a San Miguel, del siglo XVIII (situada en la primera capilla lado sur de la iglesia), a la Purísima, del siglo XIX y a la Santísima Trinidad, del siglo XIX.
  
- Marmolería:
  
- La pila lavadero de tres senos, de 1763
  
- Cuatro pilas, del siglo XVIII
  
- Una pila de agua bendita de mármol, del siglo XVIII.
  
- Azulejería:
  
- El pavimento, zócalo y antepecho de barandilla con motivos geométricos florales s. XVIII del coro alto.
  
- El pavimento de la enfermería de los siglos. XVIII-XIX, de motivos geométricos-vegetales y el pavimento de motivos geométricos, de la Real Fábrica Valencia en el antiguo noviciado, del siglo XIX.
  
- Vidrieras:
  
- Las dos circulares de dibujos geométricos del siglo XVII.
  
- En la fachada sur de iglesia:
  
- Santa Clara, de entre los siglos. XVIII y XIX
  
- San Francisco de entre los siglos. XVIII y XIX
  
- La Inmaculada de entre los siglos. XVIII y XIX.
  
c) Pertenencias y Accesorios
  
- Tablas
  
- Las ocho tablas de las puertas de los dos nichos del coro que reflejan las imágenes de San Miguel, Seathiel, Barachiel, Uriel, la Asunción, San Gabriel, Jehudiel, y San Rafael, así como una Santa Clara del s. XVII en el antiguo coro bajo.
  
- Lienzos
  
- El retrato del S. XVII, de la fundadora Dª Saurina de Entenza, situado en la 5ª capilla del lado sur de la Iglesia.
  
- La Santa Cena de gran formato, situada en el refectorio, de Vicente López Portaña y que cuenta con la inscripción: ?Vicente López, pintor de cámara de S.M. lo pintó en Vª. en 1806 €.
  
- Ebanistería:
  
- Las puertas de acceso a la sacristía, del siglo XVIII.
  
- La puerta de cocina a claustro, del siglo XVII.
  
- La puerta de acceso al dormitorio antiguo, del siglo XVIII.
  
- La sillería del coro, del siglo XIX.
  
d) Delimitación del entorno afectado
  
Justificación de la delimitación propuesta
  
La delimitación de sus entornos de protección se establece en función de los siguientes criterios:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Delimitación del entorno de protección
  
Origen: intersección de la prolongación de la medianera entre las parcelas números 08 y 09 de la manzana nº 50880 y el linde norte de la avenida de Selgas, punto A.
  
Sentido: horario
  
Línea delimitadora: desde el origen, punto A, la línea se dirige hacia la medianera entre las parcelas 08 y 09 de la manzana nº 50880, continua por la trasera de la parcela números 11 y 12, hasta atravesar las medianeras de las parcelas números 16 y 17. Sigue por el eje de la calle Santa Ana e incorpora la parcela nº 01 de la manzana nº 51871. Cruza la calle de L'Àngel y prosigue por las traseras de las parcelas números 04, 03, 02 y 01 de la manzana nº 51870, las 04, 03, 02 y 01 de la manzana nº 50873 y las 03, 02 y 01 de la 50870. Cruza la calle Padre Urios e incorpora la parcela nº 04 de la manzana nº 49873. Cruza la calle Moncada y prosigue por las traseras de las parcelas de la manzana nº 49886 recayentes a la calle Portal del Lleó. Cruza la Avenida de Selgas e incorpora las fachadas de las manzanas números 49881 y 50896, prosigue por el linde norte de la avenida hasta el punto de origen.
  
e) Normativa de protección del Bien de Interés Cultural y su entorno.
  
Artículo 1
  
El Ayuntamiento no podrá otorgar licencias para actos de edificación y uso del suelo relativas a inmuebles declarados de interés cultural, o sus entornos, sin haberse acreditado por el interesado la obtención de la autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, cuando ésta fuera preceptiva, a tenor del artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano. Dicha autorización deberá tener en cuenta los criterios establecidos en los artículos 38 y 39 de la misma Ley.
  
Artículo 2
  
Los usos permitidos en el Monumento serán todos aquellos compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto en el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 3
  
Hasta que el Ayuntamiento redacte el preceptivo Plan Especial de Protección o sea convalidado el planeamiento vigente a los efectos del artículo 34.2 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, en los edificios del entorno quedan prohibidas las demoliciones, el aumento de volumen de los mismos o la modificación del carácter tradicional de sus fachadas recayentes a la vía pública que han constituido el ambiente propio del monumento.
  
Artículo 4
  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizativo, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Este último aspecto será evaluado por el técnico municipal de cuyo sopesado informe el Ayuntamiento podrá derivar la no necesidad de trámite autorizativo previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la correcta conservación, buen uso y habitabilidad interior de los edificios que no tengan reconocimiento individualizado de Bien de Interés Cultural o Bien de Relevancia Local, así como las actuaciones de mero mantenimiento de la urbanización y que, por planteamiento, técnica y alcance no supongan poner en peligro los valores del edificio y/o los valores generales del entorno.
  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a esta Administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo 5
  
La contravención de lo previsto en el artículo anterior, determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 6



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML