Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 8246, del 02-03-2018 (2018/2112)

DECRET 15/2018, de 23 de febrer, del Consell, pel qual es declara bé d'interès cultural, amb la categoria de monument, la Casa del Lloc de Sinyent, al terme municipal de Polinyà de Xúquer.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8246

Data del DOGV
:   02-03-2018

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2018/2112

CVE


Data del document
:   23-02-2018

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Polinyà de Xúquer](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))

DECRET 15/2018, de 23 de febrer, del Consell, pel qual es declara bé d'interès cultural, amb la categoria de monument, la Casa del Lloc de Sinyent, al terme municipal de Polinyà de Xúquer. [2018/2112]  
L'article 49.1.5é de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana estableix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic, sense perjudici del que disposa el número 28 de l'apartat 1 de l'article 149 de la Constitució Espanyola. L'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, disposa que la declaració d'un bé d'interès cultural es farà mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjudici de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del patrimoni històric espanyol, reserva a l'Administració General de l'Estat.  
Mitjançant la Resolució de 15 de desembre de 2016 (DOGV 16.01.2017), de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, es va acordar incoar l'expedient per a la declaració de bé d'interès cultural amb la categoria de monument a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, al terme municipal de Polinyà de Xúquer (València), s'estableix l'entorn de protecció d'aquesta, s'articula la corresponent normativa protectora i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública.  
S'han complit tots els tràmits legalment preceptius d'acord amb les disposicions vigents.  
Consta en l'expedient l'informe favorable a la declaració de bé d'interès cultural del Consell Valencià de Cultura, de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i de la Universitat de València, que han prestat la seua conformitat a la proposta declarativa que se'ls ha elevat, de conformitat amb el que estableix l'article 27.5 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.  
Així mateix, s'han demanat a les conselleries afectades els informes exigits per l'article 43 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, del Consell, i no s'ha formulat per aquestes cap al·legació.  
Per tot això, conforme amb el Consell Jurídic Consultiu de la Comunitat Valenciana, a proposta del conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, el Consell, amb la deliberació prèvia, en la reunió del 23 de febrer de 2018,  
  
  
DECRETE  
  
Article l. Objecte  
Aquest decret té per objecte declarar bé d'interès cultural, amb la categoria de monument, la Casa del Lloc de Sinyent, situada al terme municipal de Polinyà de Xúquer (València), descriure aquesta i les seues parts integrants, determinar els valors que justifiquen la seua declaració, establir la normativa de protecció del monument declarat i el seu entorn, així com delimitar aquest últim literalment i gràficament, i assenyalar els béns de rellevància local que se situen en aquest.  
  
  
Article 2. Règim del monument  
S'atindrà al que disposa la secció segona, «Règim dels béns immobles d'interès cultural», del capítol III del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, aplicable a la categoria de monument.  
  
Article 3. Usos permesos en el monument  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'aquests fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que disposa l'article 18 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.  
  
Article 4. Règim d'intervencions en l'entorn de protecció  
De conformitat amb allò que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, qualsevol intervenció de transcendència patrimonial que pretenga realitzar-se en l'entorn de protecció del monument, requerirà de l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Aquesta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establerts en aquesta normativa, i en allò no previst en aquesta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris establerts en els articles 38 i 39 de la llei esmentada. Aquesta normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el pla especial de protecció del monument i el seu entorn i aquest aconseguisca validació patrimonial.  
  
La proposta d'intervenció haurà de definir amb precisió el seu abast i anar acompanyada de la documentació tècnica oportuna que permeta la seua avaluació patrimonial. També haurà d'especificar la ubicació parcel·lària, així com adjuntar les fotografies que permeten constatar la situació de partida i la projectada i la seua transcendència patrimonial.  
  
Article 5. Preservació de la silueta paisatgística i arquitectònica  
A fi de preservar el paisatge històric del monument i el context que li és propi, els terrenys mantindran la seua destinació agrícola en les facetes d'explotació tradicional i investigació agrària, fora de perill de processos d'urbanització i d'edificació aliens a aquestes. Per això, en aquelles edificacions i instal·lacions existents en l'àmbit esmentat que puguen acreditar la seua cobertura legal dins del marc urbanístic i sectorial aplicable, no es permetrà l'augment del seu volum edificat o instal·lat, i es limitaran les actuacions permeses a les operacions de manteniment i conservació, així com les desitjables de reversió a l'estat agrícola i paisatgístic previ a la seua implantació. Transitòriament mentre subsistisquen, a fi de temperar l'efecte visual negatiu de l'agrupació d'hivernacles i construccions situats enfront del monument en la zona sud de l'entorn, els espais i explotacions agrícoles que les precedeixen hauran de mantindre o incorporar plantacions d'arbratge fruiter de fulla perenne, en dues o més files com a mínim.  
  
Justificadament es permetrà l'alçament de casetes d'apers al servei de les explotacions agrícoles que en l'actualitat no compten amb construccions edificades per a qualsevol ús, segons un còmput d'edificabilitat de 0,006 m²st/m² sòl fins a ocupar una superfície màxima de 24 m² amb una altura màxima reguladora de 3 m sobre la rasant.  
  
Excepcionalment, quan així ho permeta el marc urbanístic i sectorial que resulte aplicable i per mitjà de justificació expressa que aquestes són estrictament indispensables per al desenvolupament d'investigacions o experimentacions agronòmiques i les consegüents produccions agrícoles derivades d'aquestes, seran admissibles construccions i instal·lacions agrícoles d'aparença corpòria associades a parcel·les de superfície superior als 10.000 m² la ubicació de les quals resulte visual i paisatgísticament menys compromesa. Es permeten amb una ocupació màxima de sòl del 10 %, una altura màxima reguladora de 4 m sobre rasant i amb una plantació de dues o més files d'arbratge fruiter de fulla perenne a manera d'envolupant vegetal.  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreciació de l'escena o paisatge del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais per actuacions fora del propi ús agrícola, com esplanacions, aparcaments, enjardinaments, aquests amb dissenys espacials i espècies vegetals pròpies de la tradició de l'horta valenciana, provisió de mobiliari, urbanització, i assignació d'usos i ocupacions de les carreteres i camins que travessen l'àmbit de l'entorn, etc., com podria ser-ho també l'afecció per implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant aparença i conseqüències, hauran de sotmetre's a l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat al·ludits abans.  
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en l'escena, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.  
  
Article 6. Patrimoni arqueològic  
En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció, resultarà aplicable el règim tutelar establert en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.  
  
Article 7. Béns de rellevància local  
En l'àmbit de l'entorn es localitza un fumeral industrial, que té la consideració de bé de rellevància local amb la categoria d'espai etnològic d'interès local. Fins que no s'incloga aquest fumeral en el Catàleg Municipal de Béns i Espais Protegits, amb l'expressa tipificació protectora de bé de rellevància local, se li aplicarà el règim tutelar que articula el Decret 62/2011, de 20 de maig, del Consell, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local.  
  
  
  
DISPOSICIONS ADDICIONALS  
  
Primera. Inscripció en l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià  
Aquesta declaració de bé d'interès cultural a favor de la Casa del Lloc de Sinyent en el terme municipal de Polinyà de Xúquer (València) s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
Segona. Incidència pressupostària  
La implementació i desenvolupament d'aquest decret no podrà tindre cap incidència en la dotació dels capítols de despesa assignada a la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, i en tot cas haurà de ser atés amb els mitjans personals i materials de la conselleria competent per raó de la matèria.  
  
  
DISPOSICIONS FINALS  
  
Primera. Entrada en vigor  
Aquest decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la seua publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.  
  
Segona. Pla especial de protecció de l'entorn  
D'acord amb el que disposa l'article 34.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, el pla especial de protecció de l'entorn del bé s'haurà d'aprovar en el termini d'un any des de la publicació d'aquesta declaració.  
  
Alacant, 23 de febrer de 2018  
  
El president de la Generalitat,  
XIMO PUIG I FERRER  
  
El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport,  
VICENT MARZÀ IBÁÑEZ  
  
  
ANNEX I  
Descripció del bé objecte de la declaració   
i determinació dels seus valors  
  
1. Denominació  
Principal: Casa del Lloc de Sinyent  
Secundària: la Granja de Sinyent  
  
2. Localització  
a) Comunitat autònoma: Comunitat Valenciana  
b) Província: València  
c) Municipi: Polinyà de Xúquer.  
d) Ubicació: polígon 1, parcel·la 63  
  
3. Descripció  
Immoble objecte de la declaració  
La Casa de Sinyent es troba situada en la partida del Gual, al terme municipal de Polinyà de Xúquer, en el polígon 1, parcel·la 63. Limita al sud amb la carretera CV 505, al nord i l'oest amb camps de cultiu i a l'est amb la parcel·la 102 del polígon 1.  
Es tracta d'un conjunt d'edificacions, de cronologia diversa, entre les que en destaca una, la que, per la seua tipologia constructiva i els seus valors formals, es pot assegurar que el seu origen es remunta a principis del segle XIV. La Casa del Lloc de Sinyent, per la llotja que posseeix en la seua planta baixa, gaudeix de la consideració preventiva de bé de rellevància local, en virtut de l'atribució que efectua la disposició addicional cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, per la qual es va modificar la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, i per la presència d'espitlleres en els seus murs podria arribar a considerar-se com un edifici fortificat i per tant protegit des de la promulgació del Decret 22 d'abril de 1949, de protecció dels castells espanyols, i hui declarat bé d'interès cultural per la disposició addicional primera de la Llei 4/1998, esmentada. No obstant això, per la seua importància històrica i tipològica com a edifici del gòtic civil amb llotja del segle XIV, s'ha de resoldre la seua declaració monumental amb caràcter singular i mitjançant un decret del Consell. Aquesta ha de contindre totes les mencions determinatives preceptives amb vista a la tutela integral dels valors detectats.  
La carretera CV-505 en l'actualitat es troba transitada de continu per tot tipus de vehicles que produeixen una agressió constant en la casa, quant a sorolls, vibracions i gasos, i en dificulten l'accessibilitat, per la qual cosa seria convenient la modificació del seu traçat.  
  
  
Cronologia  
Des del Llibre del Repartiment, diverses fonts apunten al fet que l'alqueria de Sinyent pertanyia al terme del castell de Corbera, el 15 de març de 1248 s'entrega aquest castell a Raimon de Rocafull, més 500 sous per al seu manteniment. Al juny de 1248 el rei Jaume I fa donació a la néta de Ferrera de Tordera, com a heretat franca, d'un dels habitatges a l'Alcúdia i de tres jovades a Sinyent.  
Una dada rellevant pot ser la recaptació del senyoriu de Corbera, l'any 1263, tal com comenta Salvador Vercher «molt per damunt de l'explotació dels monopolis (forns, molins, barca...)», que afirma posteriorment que «Altres privilegis reials seran el forn de Riola, del qual s'obtindran uns beneficis de 16 sous i mig, i la «barcha de Corbera», açò és, el pas que feia viable la comunicació amb el marge esquerre del Xúquer. De les tres possibles ubicacions per a la barca, Polinyà, Riola o Fortaleny, sembla que el pas se situava en la primera. El pas de persones i mercaderies o ramats reportava uns guanys considerables avaluades en 510 sous.»  
L'emplaçament de la barca de Corbera (que més tard es denominaria barca d'Albalat, i es vincularia a aquest municipi), coincideix amb el de la Casa de Sinyent, i justificaria aquesta construcció. Era habitual el pas del riu per zones denominades guals, i curiosament així es denomina la partida en què es troba la Casa de Sinyent, on la poca profunditat del riu permetia el pas a peu o en cavall. Quan açò no era possible, es creuava amb barca. En el regnat de Jaume I es va cuidar que els possibles usos de l'aigua del Xúquer no impediren la seua navegació, per la qual cosa és lògic pensar que es reduïren les opcions de trobar zones de pas del riu a peu. Analitzant la implantació urbana del municipi d'Albalat, es detecta que el nucli històric està orientat cap a la Casa de Sinyent. És a partir de la construcció del pont de Ferro, el 1918, quan el municipi s'amplia amb una trama ortogonal al carrer del Pont.  
  
Com hem vist hi ha nombrosos topònims que verifiquen l'existència del pas: la partida del Gual, on es troba la casa, el carrer de la Barca, el més pròxim al riu del centre històric, o el nom mateix del municipi, Al-Bãlat que en àrab significa calçada o paviment de pedra i que denota la importància històrica d'aquest pas del riu Xúquer.  
  
Quant a les construccions actuals, el nucli més antic es remuntaria a les primeres dècades del segle XIV. En aquesta època Pedro Fernández Campredó havia adquirit les distintes terres que integraven l'alqueria de Sinyent a diversos particulars, tal com indica Vicente Gascón. Segons el seu testament atorgat davant del notari de València Mateo Plana el 23 de març de 1326, facultava els seus marmessors a vendre tots els seus béns per a satisfer, amb els diners obtinguts, les disposicions de la seua última voluntat.  
Els marmessors van organitzar una subhasta pública i van vendre a Raimundo Font, per 34.600 lliures, els béns següents:  
Alqueria de Cinyent, amb un hort contigu i un colomer.  
Tres molins almàsseres amb l'obrador i la caldera per a fer oli.  
Quatre cases contigües a l'alqueria situades al terme de Corbera, que llavors confrontava amb dos camins públics i amb terres del mateix testador per dues parts, i nou peces de terra panal, vinya.  
Determinades cases amb cinc peces de terra vinya i oliverar al terme d'Alcudiola i al terme general de Corbera.  
Finalment, li van vendre 65 sous anuals de cens amb lluïsme i fadiga, que diversos emfiteutes responien al testador. També van vendre els marmessors a Raymundo un forn de coure pa, situat en el lloc de Cinyent, tingut antigament al domini major i directe del rei (reialenc) i el temps de la venda, al senyor de Corbera, al cens d'una masmudina, pagadora el dia de Nadal de cada any, per preu de 300 sous anuals. I un hort censit al rei, renda anual de 3 sous, pagat en Nadal per preu de 60 sous.  
Tot consta en l'escriptura davant de Pedro Font, a València, el 13 de maig de 1328, i per l'escriptura de presa de possessió de Raymundo Font, autoritzat per aquest notari, el 15 de maig de 1328. Després, davant de Domingo de Viazcarra, el 13 de febrer de 1330, Raymundo Font reconeix que les compres fetes al seu nom eren per al Reial Monestir de la Mare de Déu de Valldigna. Algunes de les finques i possessions adquirides eren béns de reialenc i altres estaven censades a nom de l'infant Joan, senyor del Castell de Corbera. En aquest últim document, el rei Alfons i el seu germà es mostren d'acord amb les adquisicions i les alliberen del pagament a què estaven obligades.  
Entre 1344 i 1346 els llocs del terme de Corbera ubicats a l'extrem més occidental com ara Polinyà, l'Alcúdia, Sinyent i Montcada havien iniciat un plet amb el rector de l'església parroquial d'Ariola i Corbera, Lorenzo de San Hipólito, a causa d'una segregació parroquial que reclamaven els feligresos d'aquelles alqueries, el bisbe de València va comissionar Guillermo de Gamir i en 1353 es va arribar a l'acord de construir una església a Polinyà, sota l'advocació del Corpus Christi.  
Al gener de 1418 el rei Alfons el Magnànim compleix la seua promesa manifestada en les Corts del Regne i reincorpora al patrimoni reial la baronia de Corbera, i li atorga el títol de Vila i Honor de Corbera.  
En 1494 els comtes de Carlet adquireixen Albalat, a la qual, en el document de venda s'observa que s'ha annexat el lloc de Segreny i es transmet la venda de la barca per a creuar el riu, aquesta barca després apareixerà en l'escut de la vila:  
«...La qual venda fa ab los dits càrrechs e en la dita venda recitades, fa venda del dret de que lo dit espectable compte tenia y li pertania en la barca, que tenia i ara te en lo riu Xúquer, e dret de barcatje, y ab lo dret de la cèquia que pren el riu que es diu dels ulls e lo deret de la cèquia Real, tant com ne pertañia y pertany al dit espectable compte...»  
Ignacio Matoses apunta que hi ha un expedient, de 21 de març de 1752, en l'arxiu de la Vila i Honor de Corbera, denominat «Acuerdo sobre que se fijen los Camins o Caminasos de la calzada de Llaurí i el de Sinyent que va de la Barca de Albalat a Corbera», que narra l'interès per mantindre el camí que va de Corbera a la barca d'Albalat, lliure de cultius de moreres i oliveres que l'havien envaït.  
Un altre expedient del mateix arxiu, assenyalat per Matoses, datat el 28 d'abril de 1781, tracta sobre la destitució i nomenament de la guàrdia de la Granja i explica el requeriment d'ús d'alguatzil zelador de la Granja de Sinyent que és pròpia del monestir de la Valldigna per a evitar la tala d'arbres que s'havia produït amb l'anterior càrrec. Destaca un dels arguments que sostenen la petició «considerando su merced fuese de mucha conveniencia para conservar el paso del Barco de Albalat que suele verse muy peligroso por las talas y hurtos que se hacen y pasan a dicha villa de Albalat a vender leña y frutos [...]».  
Arran de la desamortització de Mendizábal, el 1842, Pasqual Maupoey, comerciant d'origen francès, adquireix la Granja de Sinyent per 129.000 reals, tal com descriu Joan Brines.  
  
Descripció de l'immoble  
La casa primitiva:  
La Casa de Sinyent està ubicada al bell mig de l'horta de Polinyà, vora la carretera que comunica Sueca amb Alzira, a l'altura d'Albalat de la Ribera. A la casa original se li van afegir en èpoques posteriors diversos cossos annexos que configuren l'actual pati.  
Com a tal implantació en un medi agrícola, no pot dubtar-se que es tracta d'un dels edificis del gòtic civil d'ús productiu més important de les terres valencianes, encara que no es conega en profunditat la seua història. A falta d'un estudi que permeta la realització d'exploracions dels murs, l'anàlisi estratigràfica dels murs i les pertinents actuacions arqueològiques, podem fer una aproximació de l'arquitectura de l'edifici gràcies a les referències d'immobles que comparteixen sistemes constructius i funcionals semblants i que per referències històriques i geogràfiques hagen pogut tindre diversos aspectes en comú.  
  
El seu origen exacte és incert. Serveix com a referència, tal com denota l'arquitecte i professor Federico Iborra, «la presència d'una xicoteta columneta de pedra de Girona amb capitell de palmes, si bé hi ha discrepància entre alguns autors que consideren aquests elements del s. XIII i altres que remeten a una cronologia posterior a 1315, en tot cas molt primerenca».  
Això suggereix una datació entre el segle XIII i el XIV, la qual cosa coincidiria amb l'alqueria primitiva propietat de Pedro Fernández Campredó o, més probablement, una reedificació de nova planta després de l'adquisició pels monjos de la Valldigna. De la seua cronologia ens parla la seua estructura, ja que en la façana de la planta baixa apareix tota una successió d'arcs apuntats, que defineixen el perímetre de tot el cos, i que es veuen cegats en l'actualitat per fàbrica irregular de rajola i de pedres o ocults per la presència d'una edificació annexa. Arcs semblants es conserven en una de les edificacions secundàries de l'Alqueria del Moro, a València, la qual cosa confirmaria un ús agrícola de caràcter públic, potser un almodí o un lloc de mercat. En tot cas, la història ens indica que el canvis en la destinació de l'edifici signifiquen una funcionalitat variable que, al seu torn, caracteritzaria els seus aspectes formals.  
  
L'edifici principal es compon per dues crugies recolzades sobre els murs de la façana i el mur de tàpia que defineix el nucli. La planta és simètrica, i en els accessos se subratlla l'eix de simetria amb una variació de la directriu d'aquests arcs respecte a la resta de l'estructura porticada.  
La planta superior manifesta en l'alçat principal el caràcter senyorial de les estances, ja que apareixen tres finestres gòtiques traçades amb mainell llavorat, de les quals només en queda una completa. Pel nombre de portes i les credences conservades en el mur intermedi, pot afirmar-se que inicialment aquesta crugia es va dividir en tres habitacions iguals, un poc més coherent amb la presència de diversos monjos o llecs que amb una residència senyorial, on sol haver-hi una sala major i un dormitori annex.  
L'alçat posterior és molt interessant quant a la seua composició. La simetria trasllada tot el pes als extrems on els arcs són de major llum i fletxa. La transmissió de càrregues dels arcs de la planta superior als de la planta inferior no porta una correlació entre suports o entre suport i clau, sinó que marca una clara diferència entre ambdues plantes i dóna a la superior el caràcter d'una galeria pròpiament residencial. L'existència d'un buit d'aquesta galeria de menor amplària suggereix que fóra el punt de desembarcament d'una escala exterior.  
Dels forjats originals es conserven els boquets de suport, la qual cosa fa pensar que serien cassetonats de fusta, substituïts en alguna època per mal estat o canvi funcional. Aquesta motivació produiria l'alteració del sistema constructiu a la coberta, previsiblement plana en origen, que es reconstrueix a dues aigües amb posterioritat. Les cornises de rajola permeten situar aquesta reforma en el segle XVIII o ja en el XIX.  
En l'interior, tal com descriu I. Matoses, s'ha localitzat un fragment de l'escala de caragol original, i vestigis dels fingits especejaments de carreu decorats amb florons en el parament. A més, hi ha altres elements com els festejadors de les finestres, que remarquen el caràcter senyorial de la planta superior.  
L'edifici va estar fortificat en algun moment, com demostren les espitlleres que encara es conserven en la coronació del mur, i que permetrien la defensa des de la terrassa. També hi ha unes peces de pedra junt amb una finestreta que van poder servir com a portaestendards.  
  
Edificacions adossades  
El conjunt es complementa amb quatre volums adossats, que configuren un volum global en forma de U on s'ubica el pati i els orígens del qual són més tardans (s. XVII o XVIII) els quals responien a les necessitats dels diferents usos a què ha respost l'immoble (alqueria, fonda, magatzem agrícola...). Són edificacions d'estructura portant composta per murs de càrrega sobre els quals recolzen jàsseres de fusta i forjats de bigueta i revoltó. Dues d'aquestes edificacions es van adossar successivament a l'oest de la principal, amb la seua mateixa alineació exterior i profunditat interior, la primera es va cobrir a dues aigües, com aquesta, i la segona a una aigua que aboca cap a l'exterior. La primera presenta diversos nivells de reduïda altura amb buits cegats, i es pot relacionar amb la cria de cucs de seda, encara que l'estructura apareix amortitzada amb la construcció del forjat actual en la segona meitat del XVIII, com delaten els buits esbocats oberts després.  
  
Les altres dues edificacions, de planta rectangular allargada, ocupen els flancs oest i est del pati, la primera, amb dues plantes però de menor altura, ho fa en tota la seua profunditat i es cobreix a dues aigües, mentre que la segona, més curta, es cobreix a una aigua que aboca cap a l'interior. La resta i el costat nord, que també va arribar a incorporar un vessant adossat cap a l'interior, de caràcter més subsidiari, i aparentment sense interès, es tanquen per mitjà d'un mur d'aparell irregular que completa la conformació del pati. Part important d'aquestes estructures seria fruit d'una actuació duta a terme el 1801, com es delata en la llinda de la porta.  
Al nord-est de la parcel·la i confrontant amb el riu, es troba l'edificació del motor, amb entrada d'aigües directa des del riu, que posseeix un fumeral industrial de rajola de principis del segle XX, bé de rellevància local genèric segons la disposició addicional cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, per la qual es va modificar la Llei 4/1998, d'11 de juny, de patrimoni cultural valencià, l'assignació provisional de la qual mereix elevar-se a definitiva, atés el seu valor.  
  
Parts integrants  
La casa principal i edificacions adossades  
Mur perimetral  
  
  
ANNEX II  
Delimitació literal de l'entorn de protecció  
  
Justificació de la delimitació proposada  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consisteix a establir una àrea envolupant basada en els aspectes següents:  
- Topogràfics i paisatgístics, amb la inclusió de la finca agrícola on es troba ubicada la casa, el seu paisatge immediat en l'àmbit contextual i visual de la propietat i finques adjacents, els accidents geogràfics vinculats com la ribera dreta i llit del riu Xúquer i, si és el cas, els vials circumdants i concurrents de la xarxa tradicional de camins des d'on històricament es facilitava i produïa la seua normal contemplació.  
- Arqueològics, amb la incorporació de les àrees contigües susceptibles de troballes relacionades amb la casa, l'antiga alqueria o lloc de Sinyent.  
La delimitació resultant constitueix un recinte geomètric en què la congruència historicocontextual de l'àmbit preval patrimonialment sobre la realitat física més o menys conjuntural que en l'actualitat puga presentar el seu interior. Des d'aquesta premissa cal valorar la presència dins de l'entorn de grans hivernacles situats davant de la casa, a l'altre costat de la carretera. Suposen una incidència paisatgística de primer ordre, negativa per temps indefinit, situació aquesta que, pel fet de tractar-se d'unes instal·lacions d'elevat cost i en ple ús, implantades en moment previ a la valoració patrimonial del lloc, només és sostenible mentre tinguen la deguda cobertura legal en el pla urbanístic i sectorial que els incumbisca, per la qual cosa, en aquest cas, serà admissible mantenir-les sense admetre's l'augment de superfície ocupada o l'ampliació dels seus volums.  
D'altra banda, l'aplicació d'un criteri protector que siga conseqüent amb els valors d'una implantació arquitectònica d'aquest tipus en un medi agrícola, condueix a proscriure, amb caràcter general, qualsevol edificació o instal·lació que modifique o altere el paisatge agrari tradicional que els és propi o que genere anòmales interposicions visuals respecte del bé protegit. Per això, com en el cas anterior, tan sols resultarà patrimonialment admissible la conservació de les edificacions ja existents i la possible implantació en parcel·les no preedificades d'aquelles construccions auxiliars que, en forma de casetes d'apers de grandària mínima siguen necessàries al servei de les explotacions agrícoles tradicionals, i, excepcionalment, la implantació limitadora (restringida a subàrees visualment menys compromeses i de manera regulada en ocupació, escala i formalització), de noves edificacions o instal·lacions que es justifiquen com a estrictament indispensables per al desenvolupament d'investigacions agronòmiques i les consegüents produccions agrícoles en les seues mateixes parcel·les, tot això sempre que el marc urbanístic i sectorial aplicable no ho impedisca.  
  
Descripció de la línia delimitadora  
Origen: intersecció de l'eix del riu Xúquer, amb la vora est del pont metàl·lic que uneix Albalat de la Ribera amb Polinyà de Xúquer.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora:  
Des de l'origen la línia es dirigeix i recorre el límit de les de les parcel·les 98 i 9015 del polígon 1 per a posteriorment travessar la carretera d'Alzira a Sueca, i discórrer pel límit de les parcel·les 01 i 02 del polígon 02 fins al vèrtex sud de la parcel·la 1. Des d'aquest punt es dirigeix al camí de Corbera a Albalat, pel límit sud d'aquesta parcel·la, i s'incorpora fins al camí vell d'Alzira. Recorre el marge sud del camí vell d'Alzira fins al vèrtex sud de la parcel·la 153, on canvia de direcció per a continuar pel límit oest d'aquesta parcel·la i per la mitgera entre les parcel·les 149 i 143, i continua per la seua prolongació fins a arribar a la carretera d'Alzira-Sueca.  
Es dirigeix al punt A (coordenades UTM ETRS 89 fus 30 725218 4341678). Creua la carretera recorrent els punts B (725.150 4341.771), des d'aquest al punt C (725.235 4341.817), D (725.171 4341.890), E (725.178 4341.910). Discorre pel límit sud de la parcel·la 9020 del polígon 01 fins a girar pel límit est fins al seu primer gir des del qual es dirigeix a l'eix del riu Xúquer. Discorre per aquest eix, que coincideix amb la línia de límit del terme municipal, fins al punt d'origen.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 8246, del 02-03-2018 (2018/2112)

DECRETO 15/2018, de 23 de febrero, del Consell, por el que se declara bien de interés cultural, con la categoría de monumento, la Casa del Lloc de Sinyent, en el término municipal de Polinyà de Xúquer.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   8246

Fecha DOGV
:   02-03-2018

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2018/2112

CVE


Fecha del documento
:   23-02-2018

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Polinyà de Xúquer](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))

DECRETO 15/2018, de 23 de febrero, del Consell, por el que se declara bien de interés cultural, con la categoría de monumento, la Casa del Lloc de Sinyent, en el término municipal de Polinyà de Xúquer. [2018/2112]  
El artículo 49.1.5.º del Estatuto de Autonomía de la Comunitat Valenciana establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico, sin perjuicio de lo que dispone el número 28 del apartado 1 del artículo 149 de la Constitución Española. El artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, dispone que la declaración de un bien de interés cultural se hará mediante decreto del Consell, a propuesta de la conselleria competente en materia de cultura. Todo ello sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del patrimonio histórico español, reserva a la Administración General del Estado.  
Mediante resolución de 15 de diciembre de 2016 (DOGV 16.01.2017), de la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, se acordó incoar el expediente para la declaración de bien de interés cultural con la categoría de monumento a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, en el término municipal de Polinyà de Xúquer (Valencia), estableciéndose el entorno de protección de la misma, articulándose la correspondiente normativa protectora y sometiéndose el expediente incoado a trámite de información pública.  
Se han cumplido todos los tramites legalmente preceptivos de acuerdo con las disposiciones vigentes.  
Consta en el expediente el informe favorable a la declaración de bien de interés cultural del Consell Valencià de Cultura, de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos y de la Universitat de València, que han prestado su conformidad a la propuesta declarativa que se les ha elevado, de conformidad con lo que establece el artículo 27.5 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano.  
Asimismo, se han recabado de las consellerias afectadas los informes exigidos por el artículo 43 de la Ley 5/1983, de 30 de diciembre, del Consell, no habiéndose formulado por las mismas alegación alguna.  
Por todo ello, conforme con el Consell Jurídic Consultiu de la Comunitat Valenciana, a propuesta del conseller de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, el Consell, previa deliberación, en la reunión del 23 de febrero de 2018,  
  
  
DECRETO  
  
Artículo 1. Objeto  
El presente decreto tiene por objeto declarar bien de interés cultural, con la categoría de monumento, la Casa del Lloc de Sinyent, situada en el término municipal de Polinyà de Xúquer (Valencia), describir la misma y sus partes integrantes, determinar los valores que justifican su declaración, establecer la normativa de protección del monumento declarado y su entorno, así como delimitar este ultimo literal y gráficamente, señalando los bienes de relevancia local que se emplazan en el mismo.  
  
Artículo 2. Régimen del monumento  
Se atendrá a lo dispuesto en la sección segunda, «Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural», del capítulo III del título II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, aplicable a la categoría de monumento.  
  
Artículo 3. Usos permitidos en el monumento  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá por lo dispuesto en el artículo 18 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano.  
  
Artículo 4. Régimen de intervenciones en el entorno de protección  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, cualquier intervención de transcendencia patrimonial que pretenda realizarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la conselleria competente en materia de cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en esta normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios establecidos en los artículos 38 y 39 de la citada ley. Esta normativa regirá con carácter provisional hasta que se redacte el plan especial de protección del monumento y su entorno y este alcance validación patrimonial.  
La propuesta de intervención deberá definir con precisión su alcance e ir acompañada de la documentación técnica oportuna que permita su evaluación patrimonial. También deberá especificar la ubicación parcelaria, así como adjuntar las fotografías que permitan constatar la situación de partida y la proyectada y su transcendencia patrimonial.  
  
Artículo 5. Preservación de la silueta paisajística y arquitectónica  
A fin de preservar el paisaje histórico del monumento y el contexto que le es propio, los terrenos mantendrán su destino agrícola en las facetas de explotación tradicional e investigación agraria, a salvo de procesos de urbanización y de edificación ajenos a ellas. Por ello, en aquellas edificaciones e instalaciones existentes en dicho ámbito que puedan acreditar su cobertura legal dentro del marco urbanístico y sectorial aplicable, no se permitirá el aumento de su volumen edificado o instalado, limitándose las actuaciones permitidas a las operaciones de mantenimiento y conservación, así como las deseables de reversión al estado agrícola y paisajístico previo a su implantación. Transitoriamente mientras subsistan, con el fin de atemperar el efecto visual negativo de la agrupación de invernaderos y construcciones situados frente al monumento en la zona sur del entorno, los espacios y explotaciones agrícolas que las preceden deberán mantener o incorporar plantaciones de arbolado frutal de hoja perenne, en dos o más hiladas cuanto menos.  
Justificadamente se permitirá el levantamiento de casetas de aperos al servicio de las explotaciones agrícolas que en la actualidad no cuenten con construcciones edificadas para cualquier uso, según un cómputo de edificabilidad de 0,006 m²t/m² suelo hasta ocupar una superficie máxima de 24 m² con una altura máxima reguladora de 3 m sobre la rasante.  
Excepcionalmente, cuando así lo permita el marco urbanístico y sectorial que resulte aplicable y mediante justificación expresa de que estas son estrictamente indispensables para el desarrollo de investigaciones o experimentaciones agronómicas y las consiguientes producciones agrícolas de ellas derivadas, serán admisibles construcciones e instalaciones agrícolas de apariencia corpórea asociadas a parcelas de superficie superior a los 10.000 m² cuya ubicación resulte visual y paisajísticamente menos comprometida. Se permiten con una ocupación máxima de suelo del 10 %, una altura máxima reguladora de 4 m sobre rasante y con una plantación de dos o más hiladas de arbolado frutal de hoja perenne a modo de envolvente vegetal.  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y dignidad en el aprecio de la escena o paisaje del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios por actuaciones fuera del propio uso agrícola, como explanaciones, aparcamientos, ajardinamientos, estos con diseños espaciales y especies vegetales propios de la tradición de la huerta valenciana, provisión de mobiliario, urbanización, y asignación de usos y ocupaciones de las carreteras y caminos que atraviesan el ámbito del entorno, etc., como podría serlo también la afección por implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc. o cualesquiera otras de similar corte y consecuencias, deberá someterse a la previa autorización de la conselleria competente en materia de cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.  
  
Artículo 6. Patrimonio arqueológico  
En cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o su entorno de protección, resultará de aplicación el régimen tutelar establecido en el artículo 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, para la salvaguarda del patrimonio arqueológico.  
  
Artículo 7. Bienes de relevancia local  
En el ámbito del entorno se localiza una chimenea industrial, que tiene la consideración de bien de relevancia local con la categoría de espacio etnológico de interés local. Hasta tanto no se incluya la referida chimenea en el Catálogo Municipal de Bienes y Espacios Protegidos, con la expresa tipificación protectora de bien de relevancia local, resultará de aplicación a la misma el régimen tutelar que articula el Decreto 62/2011, de 20 de mayo, del Consell, por el que se regula el procedimiento de declaración y el régimen de protección de los bienes de relevancia local.  
  
  
DISPOSICIONES ADICIONALES  
  
Primera. Inscripción en el Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano  
Esta declaración de bien de interés cultural a favor de la Casa del Lloc de Sinyent en el término municipal de Polinyà de Xúquer (Valencia) se inscribirá en la sección primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
Segunda. Incidencia presupuestaria  
La implementación y desarrollo de este decreto no podrá tener incidencia alguna en la dotación de los capítulos de gasto asignada a la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, y en todo caso deberá ser atendido con los medios personales y materiales de la conselleria competente por razón de la materia.  
  
  
DISPOSICIONES FINALES  
  
Primera. Entrada en vigor  
Este decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente a su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.  
  
Segunda. Plan especial de protección del entorno  
De acuerdo con lo dispuesto en el artículo 34.2 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, el plan especial de protección del entorno del bien deberá aprobarse en el plazo de un año desde la publicación de esta declaración.  
  
Alicante, 23 de febrero de 2018  
  
El president de la Generalitat,  
XIMO PUIG I FERRER  
  
El conseller de Educación, Investigación, Cultura y Deporte,  
VICENT MARZÀ IBÁÑEZ  
  
  
ANEXO I  
Descripción del bien objeto de la declaración   
y determinación de sus valores  
  
1. Denominación  
Principal: Casa del Lloc de Sinyent  
Secundaria: la Granja de Sinyent  
  
2. Localización  
a) Comunidad autónoma: Comunitat Valenciana  
b) Provincia.:Valencia  
c) Municipio: Polinyà de Xúquer.  
d) Ubicación: polígono 1, parcela 63  
  
3. Descripción  
Inmueble objeto de la declaración  
La Casa de Sinyent se encuentra situada en la partida del Gual, en el término municipal de Polinyà de Xúquer, en el polígono 1 parcela 63. Linda a sur con carretera CV 505, a norte y oeste con campos de cultivo y este con la parcela 102 del polígono 1.  
Se trata de un conjunto de edificaciones, de cronología diversa, entre las que destaca una de ellas, la cual por su tipología constructiva y sus valores formales se puede asegurar que su origen se remonta a principios del siglo XIV. La Casa del Lloc de Sinyent, por la lonja que posee en su planta baja, goza de la consideración preventiva de bien de relevancia local, en virtud de la atribución que efectúa la disposición adicional quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, por la que se modificó Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, y por la presencia de aspilleras en sus muros podría llegar a considerarse como un edificio fortificado y por tanto protegido desde la promulgación del Decreto 22 de abril de 1949, de protección de los castillos españoles, y hoy declarado bien de interés cultural por la disposición adicional primera de la Ley 4/1998 citada. No obstante, por su importancia histórica y tipológica como edificio del gótico civil con lonja del siglo XIV, debe resolverse su declaración monumental con carácter singular y mediante decreto del Consell, conteniendo la misma todas las menciones determinativas que resultan de precepto en orden a la tutela integral de los valores detectados.  
La carretera CV-505 en la actualidad se encuentra transitada de continuo por todo tipo de vehículos que producen una agresión constante en la casa, en cuanto a ruidos, vibraciones y gases, dificultando la accesibilidad a la misma, por lo que sería conveniente la modificación de su trazado.  
  
Cronología  
Desde el Llibre del Repartiment, apuntan varias fuentes a que la alqueria de Sinyent pertenecía al término del castillo de Corbera, el 15 de marzo de 1248 se entrega este castillo a Raimon de Rocafull, más 500 sueldos para su mantenimiento. En junio de 1248 el rey Jaime I hace donación a la nieta de Ferrera de Tordera, como heredad franca, de una de las viviendas en L'Alcúdia y de tres yugadas en Sinyent.  
Un dato relevante puede ser la recaudación del señorío de Corbera, en el año 1263, tal y como comenta Salvador Vercher «muy por encima de la explotación de los monopolios (hornos, molinos, barca...)», afirmando posteriormente «Otros privilegios reales serán el horno de Riola, de los que se obtendrán unos beneficios de 16 sueldos y medio, y la «barcha de Corbera», esto es, el paso que hacia viable la comunicación con el margen izquierdo del Júcar. De las tres posibles ubicaciones para la barca, Polinyà, Riola o Fortaleny, parece que el paso se situaba en la primera. El paso de personas y mercancías o ganados reportaba unas ganancias considerables evaluadas en 510 sueldos.»  
El emplazamiento de la barca de Corbera (que más tarde se denominaría barca de Albalat, y se vincularía a este municipio) coincide con el de la Casa de Sinyent, y justificaría dicha construcción. Era habitual el paso del río por zonas llamadas guales, y curiosamente así se denomina la partida en la que se encuentra la Casa de Sinyent, donde la poca profundidad del río permitía el paso a pie o en caballo. Cuando esto no era posible, se cruzaba en barca. En el reinado de Jaime I se cuidó de que los posibles usos del agua del Júcar no impidiesen su navegación, por lo que es lógico pensar que se redujeran las opciones de encontrar zonas de paso del río a pie. Analizando la implantación urbana del municipio de Albalat, se detecta que el núcleo histórico está orientado hacia la Casa de Sinyent. Es a partir de la construcción del puente de Hierro, 1918, cuando el municipio se amplía con una trama ortogonal al «carrer del Pont».  
Como hemos visto existen numerosos topónimos que verifican la existencia del paso, la partida del Gual, donde se encuentra la casa, el «carrer de la Barca», él más cercano al río del casco histórico, o el propio nombre del municipio, Al-Bãlat que en árabe significa calzada o pavimento de piedra y que denota la importancia histórica de este paso del río Júcar.  
En cuanto a las construcciones actuales, el núcleo más antiguo se remontaría a las primeras décadas del siglo XIV. En esta época Pedro Fernández Campredó había adquirido las distintas tierras que integraban la alquería de Sinyent a varios particulares, tal y como referencia Vicente Gascón. Según su testamento otorgado ante el notario de Valencia Mateo Plana el 23 de marzo de 1326, facultaba a sus albaceas a vender todos sus bienes para satisfacer con su importe lo dispuesto en su última voluntad.  
Los albaceas organizaron una subasta pública y vendieron a Raimundo Font, por 34.600 libras, los bienes siguientes:  
Alquería de Cinyent, con un huerto contiguo y un palomar.  
Tres molinos almazares con su obrador y caldera para hacer aceite.  
Cuatro casas contiguas a dicha alquería situadas en el término de Corbera, que entonces lindaba con dos caminos públicos y con tierras del mismo testador por dos partes y nueve piezas de tierra panal, viña.  
Ciertas casas con cinco piezas de tierra viña y olivar en término de Alcudiola y término general de Corbera.  
Finalmente, le vendieron 65 sueldos anuos de censo con luismo y fadiga, que varios enfiteutas respondían al testador. También vendieron los albaceas al expresado Raymundo un horno de cocer pan situado en el lugar de Cinyent, tenido antiguamente al dominio mayor y directo del rey (realengo) y el tiempo de la venta, al señor de Corbera, al censo de una mazmodina, pagadera el día de Navidad de cada año, por precio de 300 sueldos anuos. Y un huerto censido al rey, renta anual de 3 sueldos, pagado en Navidad por precio de 60 sueldos.  
Todo consta en escritura ante Pedro Font, en Valencia, el 13 de mayo de 1328, y por la escritura de toma de posesión de Raymundo Font, autorizado por este notario, en 15 de mayo de 1328. Después, ante Domingo de Viazcarra, en 13 de febrero de 1330, Raymundo Font reconoce que las compras hechas a su nombre eran para el Real Monasterio de Nuestra Señora de Valldigna. Algunas de las fincas y posesiones adquiridas eran bienes de realengo y otras estaban censadas a nombre del infante Juan, señor del Castillo de Corbera. En este último documento, el rey Alfonso y su hermano se muestran de acuerdo con las adquisiciones y las liberan del pago a que estaban obligadas.  
Entre 1344 y 1346 los lugares del término de Corbera sitos al extremo más occidental como Polinyà, Alcudia, Sinyent y Montcada habían iniciado un pleito con el rector de la iglesia parroquial de Ariola y Corbera, Lorenzo de San Hipólito, debido a cierta segregación parroquial que reclamaban los feligreses de tales alquerías, El obispo de Valencia comisionó Guillermo de Gamir y en 1353 se llegó al acuerdo de construir una iglesia en Polinyà, bajo la advocación del Corpus Christi.  
En enero de 1418 el rey Alfonso el Magnánimo cumple su promesa manifestada en las Cortes del Reino y reincorpora al patrimonio real la baronía de Corbera, otorgándole el título de Villa y Honor de Corbera.  
En 1494 los condes de Carlet adquieren Albalat a la que en el documento de venta se observa que se ha anexionado el Lloc de Segreny y se transmite la venta de la barca para cruzar el río, dicha barca después aparecerá en el escudo de la vila:  
«....La qual venda fa ab los dits càrrechs e en la dita venda recitades, fa venda del dret de que lo dit espectable compte tenia y li pertania en la barca, que tenia i ara te en lo riu Xúquer, e dret de barcatje, y ab lo dret de la cèquia que pren el riu que es diu dels ulls e lo deret de la cèquia Real, tant com ne pertañia y pertany al dit espectable compte...»  
Ignacio Matoses apunta que existe un expediente de 21 de marzo de 1752, en el archivo de la Vila i Honor de Corbera, denominado «Acuerdo sobre que se fijen los Caminos o Caminasos de la calzada de Llaurí y el de Sinyent que va de la Barca de Albalat a Corbera», que narra el interés por mantener el camino que va de Corbera a la barca de Albalat, libre de cultivos de moreras y olivos que lo habían invadido.  
Otro expediente del mismo archivo, señalado por Matoses, fechado el 28 de abril de 1781 trata sobre la «Destitución y nombramiento de la guardia de la Granja» y explica el requerimiento de empleo de alguacil celador de la Granja de Sinyent «que es propia del monasterio de la Valldigna» para evitar la tala de árboles que se había producido con el anterior cargo. Destaca uno de los argumentos que sostienen la petición «considerando su merced fuese de mucha conveniencia para conservar el paso del Barco de Albalat que suele verse muy peligroso por las talas y hurtos que se hacen y pasan a dicha villa de Albalat a vender leña y frutos...»  
A raíz de la Desamortización de Mendizábal, en 1842 Pasqual Maupoey, comerciante de origen francés, adquiere la Granja de Sinyent por 129.000 reales, tal y como describe Joan Brines.  
  
Descripción del inmueble  
La casa primitiva:  
La Casa de Sinyent está ubicada en medio de la huerta de Polinyà junto a la carretera que comunica Sueca con Alzira, a la altura de Albalat de la Ribera. A la casa original se le añadieron en épocas posteriores varios cuerpos anexos que configuran el actual patio.  
Como tal implantación en un medio agrícola, no puede dudarse que se trata de uno de los edificios del gótico civil de uso productivo más importante de las tierras valencianas, aún cuando no se conozca en profundidad su historia. A falta de un estudio que permita la realización de catas murarias, el análisis estratigráfico de sus muros, las pertinentes actuaciones arqueológicas, podemos hacer una aproximación de la arquitectura del edificio gracias a las referencias de inmuebles que comparten sistemas constructivos y funcionales similares y que por referencias históricas y geográficas hayan podido tener diversos aspectos en común.  
Su origen exacto es incierto. Sirve como referencia, tal y como denota el arquitecto y profesor Federico Iborra, «la presencia de una pequeña columnilla de piedra de Gerona con capitel de palmas, si bien hay discrepancia entre algunos autores que consideran estos elementos del s. XIII y otros que remiten a una cronología posterior a 1315, en todo caso muy temprana».  
Esto sugiere una datación entre el siglo XIII y el XIV, lo que coincidiría con la alquería primitiva propiedad de Pedro Fernández Campredó o, más probablemente, una reedificación de nueva planta tras la adquisición por los monjes de la Valldigna. De su cronología nos habla su estructura, ya que en la fachada de la planta baja aparece toda una sucesión de arcos apuntados, definiendo el perímetro de todo el cuerpo, viéndose cegados en la actualidad por fábrica irregular de ladrillo y de mampuestos u ocultos por la presencia de una edificación anexa. Arcos similares se conservan en una de las edificaciones secundarias de la Alquería del Moro, en Valencia, lo que confirmaría un uso agrícola de carácter público, acaso un pósito o un lugar de mercado. En todo caso, la historia nos indica que el cambiante destino del edificio le significó una funcionalidad variable que a su vez caracterizaría sus aspectos formales.  
El edificio principal se compone por dos crujías apoyadas sobre los muros de fachada y el muro de tapia que define el núcleo. La planta es simétrica, en cuyos accesos se subraya el eje de simetría variando la directriz de estos arcos respecto al resto de la estructura porticada.  
  
La planta superior manifiesta en el alzado principal el carácter señorial de las estancias, apareciendo tres ventanas góticas trazadas con parteluz labrado, de las cuales solo queda una completa. Por el número de puertas y las credencias conservadas en el muro intermedio puede afirmarse que inicialmente esta crujía se dividió en tres habitaciones iguales, algo más coherente con la presencia de varios monjes o legos que con una residencia señorial, donde suele existir una sala mayor y un dormitorio anexo.  
El alzado posterior es muy interesante en cuanto a su composición. La simetría traslada todo su peso a los extremos donde los arcos son de mayor luz y flecha. La transmisión de cargas de los arcos de la planta superior a los de la planta inferior no lleva una correlación entre apoyos o entre apoyo y clave, marcando una clara diferenciación entre ambas plantas y dando a la superior el carácter de una galería propiamente residencial. La existencia de un hueco de esta galería de menor anchura sugiere que fuera el punto de desembarco de una escalera exterior.  
De los forjados originales se conservan los canes de apoyo, lo que hace pensar que serían alfarjes de madera, sustituidos en alguna época por mal estado o cambio funcional. La misma motivación produciría la alteración del sistema constructivo en cubierta, previsiblemente plana en origen, que se reconstruye a dos aguas con posterioridad. Las cornisas de ladrillo permiten situar esta reforma en el siglo XVIII o ya en el XIX.  
En el interior, tal y como describe I. Matoses, se ha localizado un fragmento de la escalera de caracol original, y vestigios de los fingidos despieces de sillar decorados con florones en el paramento. Además, existen otros elementos como los festejadors de las ventanas, que remarcan el carácter señorial de la planta superior.  
El edificio estuvo fortificado en algún momento, como demuestran las aspilleras que todavía se conservan en la coronación del muro, y que permitirían la defensa desde la terraza. También hay unas piezas de piedra junto a un ventanuco que pudieron servir como porta estandartes.  
  
Edificaciones adosadas  
El conjunto se complementa con cuatro volúmenes adosados, que configuran un volumen global en forma de U en donde se ubica el patio y cuyos orígenes son más tardíos (s. XVII o XVIII) los cuales respondían a las necesidades de los diferentes usos a los que ha respondido el inmueble (alquería, fonda, almacén agrícola...). Son edificaciones de estructura portante compuesta por muros de carga sobre los que apoyan jácenas de madera y forjados de vigueta y revoltón. Dos de estas edificaciones se adosaron sucesivamente al oeste de la principal, con su misma alineación exterior y profundidad interior, cubriéndose la primera a dos aguas, como esta, y la segunda a un agua que vierte hacia el exterior. La primera presenta varios niveles de reducida altura con huecos cegados, pudiendo relacionarse con la cría de gusanos de seda, aunque la estructura aparece amortizada con la construcción del forjado actual en la segunda mitad del XVIII, como delatan los huecos abocinados abiertos después.  
Las otras dos edificaciones, de planta rectangular alargada, ocupan los flancos oeste y este del patio, la primera, con dos plantas pero de menor altura, lo hace en toda su profundidad y se cubre a dos aguas, mientras que la segunda, más corta, se cubre a un agua que vierte hacia el interior. El resto y el lado norte, que también llegó a incorporar una vertiente adosada hacia el interior, de carácter más subsidiario, y aparentemente sin interés, se cierran mediante un muro de aparejo irregular que completa la conformación del patio. Parte importante de estas estructuras sería fruto de una actuación llevada a cabo en 1801, como se delata en el dintel de la puerta.  
En el nordeste de parcela y lindando con el río, se encuentra la edificación del motor, con entrada de aguas directa desde el río, que posee una chimenea industrial de ladrillo de principios del siglo XX, bien de relevancia local genérico según la disposición adicional quinta de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, por la que se modificó la Ley 4/1998, de 11 de junio, de patrimonio cultural valenciano, cuya asignación provisional merece elevarse a definitiva, dado su valor.  
  
Partes integrantes  
La casa principal y edificaciones adosadas  
Muro perimetral  
  
  
ANEXO II  
Delimitación literal del entorno de protección  
  
Justificación de la delimitación propuesta  
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en establecer un área envolvente basada en los siguientes aspectos:  
- Topográficos y paisajísticos, con la inclusión de la finca agrícola donde se halla ubicada la casa, su paisaje inmediato en el ámbito contextual y visual de la propiedad y fincas adyacentes, los accidentes geográficos vinculados como la ribera derecha y lecho del riu Xúquer y, en su caso, los viales circundantes y concurrentes de la red tradicional de caminos desde donde históricamente se facilitaba y producía su normal contemplación.  
- Arqueológicos, incorporando las áreas colindantes susceptibles de hallazgos relacionados con la casa, la antigua alquería o lloc de Sinyent.  
La delimitación resultante constituye un recinto geométrico en el que la congruencia histórico-contextual del ámbito prima patrimonialmente sobre la realidad física más o menos coyuntural que en la actualidad pueda presentar su interior. Desde esta premisa cabe valorar la presencia dentro del entorno de grandes invernaderos situados enfrente de la casa al otro lado de la carretera. Suponen una incidencia paisajística de primer orden, negativa por tiempo indefinido, situación esta que, al tratarse de unas instalaciones de elevado coste y en pleno uso, implantadas en momento previo a la valoración patrimonial del lugar, solo es sostenible mientras tengan la debida cobertura legal en el plano urbanístico y sectorial que les incumba, por lo que en tal caso, será admisible su mantenimiento sin admitirse el aumento de superficie ocupada o la ampliación de sus volúmenes.  
Por otra parte, la aplicación de un criterio protector que sea consecuente con los valores de una implantación arquitectónica de este tipo en un medio agrícola, conduce a proscribir con carácter general cualquier edificación o instalación que modifique o altere el paisaje agrario tradicional que les es propio o que genere anómalas interposiciones visuales respecto del bien protegido. Por ello, como en el caso anterior, tan solo resultará patrimonialmente admisible la conservación de las edificaciones ya existentes y la posible implantación en parcelas no preedificadas de aquellas construcciones auxiliares que, en forma de casetas de aperos de tamaño mínimo resulten necesarias al servicio de las explotaciones agrícolas tradicionales, y, excepcionalmente, la implantación limitativa (restringida a subáreas visualmente menos comprometidas y de manera regulada en ocupación, escala y formalización) de nuevas edificaciones o instalaciones que se justifiquen como estrictamente indispensables para el desarrollo de investigaciones agronómicas y las consiguientes producciones agrícolas en sus mismas parcelas, todo ello siempre que el marco urbanístico y sectorial aplicable no lo impida.  
  
Descripción de la línea delimitadora  
Origen: intersección del eje del río Júcar, con el borde este del puente metálico que une Albalat de la Ribera con Polinyà del Xuquer.  
Sentido: horario.  
Línea delimitadora:  
Desde el origen la línea se dirige y recorre el linde de las de las parcelas 98 y 9015 del polígono 1 para posteriormente atravesar la carretera de Alzira a Sueca, discurriendo por el linde de las parcelas 01 y 02 del polígono 02 hasta el vértice sur de la parcela 1. Desde este punto se dirige al camino de Corbera a Albalat, por el linde sur de esta parcela, incorporándolo hasta el camino viejo de Alzira. Recorre el margen sur del camino viejo de Alzira hasta el vértice sur de la parcela 153, donde cambia de dirección para continuar por el linde oeste de esta parcela y por la medianera entre las parcelas 149 y 143, continuando por su prolongación hasta llegar a la carretera de Alzira-Sueca.  
Se dirige al punto A (coordenadas UTM ETRS 89 huso 30 725218 4341678). Cruza la carretera recorriendo los puntos B (725.150 4341.771), desde este al punto C (725.235 4341.817), D (725.171 4341.890), E (725.178 4341.910). Discurre por el linde sur de la parcela 9020 del polígono 01 hasta girar por el linde este hasta su primer quiebro desde el que se dirige al eje del río Júcar. Discurre por dicho eje, coincidente con la línea de límite del término municipal, hasta el punto de origen.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML