Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 8853, del 09-07-2020 (2020/4682)

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 831/2019.
-------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8853

Data del DOGV
:   09-07-2020

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2020/4682

CVE


Data del document


Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 2 de Torrent

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 831/2019. [2020/4682]  
En aquest procediment ordinari seguit a instàncies de Banco Santander, SA, contra l'herència jacent, els hereus desconeguts de Javier Viana Martín, s'ha dictat la sentència que, literalment, és com es diu:  
  
«Sentència número 412020  
Torrent, 9 de gener de 2020  
Jesús Ros Urios, magistrat jutge en funcions de substitució del Jutjat de Primera Instància número 2 de Torrent i partit, he vist les actuacions de judici ordinari, registrades amb el número 831/19, promogudes per la procuradora Victoria Carlota Terceno Jiménez, en nom i representació de Banco Santander, SA, amb l'assistència lletrada de Javier Murillo Garachana, contra l'herència jacent i els hereus desconeguts de Javier Viana Martín, declarada en rebel·lia en aquest procediment.  
  
Antecedents de fet  
Primer. La procuradora Victoria Carlota Terceno Jiménez en l'avantdita representació va presentar, en data 24 de juny de 2019, una demanda de judici ordinari contra l'herència jacent i hereus desconeguts de Javier Viana Martín, sobre la base dels fets que es relaten en el seu escrit de demanda, i amb els fonaments de dret que estimava aplicables, en què acabava demanant al Jutjat que es dictara una sentència on es declarara vençut el préstec hipotecari subscrit entre les parts i es condemnara a pagar el saldo deutor, tot això amb la imposició expressa de les costes.  
Segon. Per un decret de 2 de juliol es va admetre a tràmit la demanda i es va ordenar citar la demandada perquè en el termini de 20 dies compareguera i contestara a la demanda, cosa que no va efectuar.  
Per una diligència d'ordenació de 7 d'octubre es va declarar en rebel·lia a la demandada i es va acordar convocar a les parts per a la celebració de l'audiència prèvia.  
Tercer. El dia 8 de gener de 2020 es va celebrar l'audiència prèvia, no hi va comparéixer la demandada, es va rebre el plet a prova, proposant-se exclusivament la documental, que va ser admesa, quedant les actuacions per a sentència.  
Quart. En la tramitació d'aquest judici s'han observat totes les prescripcions legals.  
  
Fonaments de dret  
Primer. La part actora exercita l'acció de resolució del contracte de préstec amb garantia hipotecària, reclamant la quantitat de 157.007,22 ?, subscrit el 16 de juny de 2006, en què és prestatari Javier Viana Marín, mort el 26 de febrer de 2018, per l'import de 206.172,24 - a retornar en 359 quotes mensuals, en què es va pactar un interés inicial del 3,800 % i un variable per referència a l'euríbor incrementat en 0,80 punts. Es va constituir la garantia hipotecària sobre l'immoble inscrit en el Registre de la propietat d'Aldaia en el tom 1833, llibre 103, d'Alaquàs, foli 141, finca número 8128. La demandant afirma que van deixar d'abonar-se les quotes des de juny de 2018, i per això es va procedir a la liquidació del préstec i en va resultar un import degut en data 4 d'abril de 2019 d'un total de 157.007,22 ?. Atés l'incompliment de pagament produït, amb fonament en l'article 1124 del Codi Civil, se sol·licita que es declare la resolució del contracte per incompliment greu i essencial de l'obligació de pagament del deutor i que es condemne el demandat a pagar 157.007,22 ?, amb l'interés moratori pactat i el pagament de les costes processals.  
La demandada no ha comparegut, però la seua declaració en rebel·lia no eximeix l'actor de la càrrega d'acreditar els fets en els quals es fonamenta la seua reclamació perquè, d'acord amb el que es disposa en l'article 217 de la LEC, correspon a l'actor i al demandat reconvenient la càrrega de provar la certesa dels fets dels quals ordinàriament es desprenga, segons les normes jurídiques que hi són aplicables, l'efecte jurídic corresponent a les pretensions de la demanda o de la reconvenció. Incumbeix al demandat i a l'actor reconvingut la càrrega de provar els fets que, conforme a les normes que els siguen aplicables, impedisquen, extingisquen o enerven l'eficàcia jurídica dels fets a què es refereix l'apartat anterior.  
Segon. De la prova practicada, en concret, de la documental consistent en l'escriptura que conté el contracte de préstec amb garantia hipotecària, resulta acreditat que va ser subscrit el 16 de juny de 2006, sent-ne prestatari Javier Viana Marín, mort el 26 de febrer de 2018, per l'import de 206.172,24 - a retornar en 359 quotes mensuals, i en què es va pactar un interés inicial del 3,800 % i un variable per referència a l'euríbor incrementat en 0,80 punts i un moratori per referència al remuneratori incrementat en sis punts. Es va constituir la garantia hipotecària sobre l'immoble inscrit en el Registre de la propietat d'Aldaia en el tom 1833, llibre 103, d'Alaquàs, foli 141, finca número 8128.  
  
La demandant afirma que van deixar d'abonar-se les quotes des de juny de 2018, i per això es va procedir a la liquidació del préstec i en va resultar un import degut en data 4 d'abril de 2019 d'un total de 157.007,22 ?.  
La demandant afirma que van deixar d'abonar-se les quotes des de juny de 2018, i per això es va procedir a la liquidació del préstec i en va resultar un import degut en data 4 d'abril de 2019 d'un total de 157.007,22 ?, dels quals 4.206,82 corresponen al capital de les quotes impagades, 581,70 - a interessos ordinaris impagats, 152.116,26 - a capital pendent, 43,27 - a interessos ordinaris i 59 - a interessos de demora.  
Tercer. Tal com estableix l'article 1224 del Codi Civil, la facultat de resoldre les obligacions s'entén implícita en les recíproques, per al cas que un dels obligats no complisca el que li incumbeix. El perjudicat podrà triar entre exigir el compliment o la resolució de l'obligació, amb el rescabalament de danys i abonament d'interessos en els dos casos. També podrà demanar la resolució, fins i tot després d'haver optat pel compliment, quan aquest resulte impossible. El tribunal decretarà la resolució que es reclame, per no haver-hi causes justificades que l'autoritzen per a assenyalar un termini. Això s'entén sense perjudici dels drets de tercers adquirents, conformement amb els articles 1295 i 1298 i amb les disposicions de la Llei hipotecària.  
Certament, ha existit algun debat doctrinal sobre la facultat de resoldre el contracte de préstec per incompliment de l'altra part, existint diverses resolucions judicials que consideren la inaplicació d'aquesta facultat, per considerar que en el contracte de préstec no existeix una obligació recíproca. No obstant això, aquesta discussió ha sigut resolta pel Tribunal Suprem en la sentència de 1110712018, que conclou l'aplicació d'aquest precepte quan el prestatari assumeix alguna altra obligació diferent de la mera devolució dels diners, bé siga el pagament d'interessos o bé fins i tot el simple fraccionament de pagament. Així, diu la sentència esmentada: «L'article 1124 CC es refereix a la facultat de resoldre les obligacions ?recíproques- per al cas que un dels obligats no complira el que li incumbeix. Aquest remei legal enfront de l'incompliment sol es reconeix, per tant, en els contractes amb prestacions recíproques, contractes dels quals sorgeixen vincles recíprocament interdependents, en els quals l'obligació d'una part puga considerar-se causa de la de l'altra (art. 1274 CC). L'article 1124 CC refereix la facultat resolutòria com a remei enfront de l'incompliment d'una de les parts quan medien entre elles vincles recíprocs. Quan no és així i del contracte només naix obligació per a una de les parts, no hi ha possibilitat de resoldre conforme a l'article 1124 CC i l'ordenament estableix les condicions en què es pot posar fi a la relació. Pel que fa al préstec (mutu), que és el contracte que ací ens interessa, si el prestatari no assumeix un altre compromís diferent de la devolució de la cosa (assenyaladament, diners), no és aplicable l'article 1124 CC. En tot cas, si es produeix alguna de les circumstàncies previstes en l'article 1129 CC, el prestatari (mutuatari) perd el dret a utilitzar el termini, de manera que el crèdit serà ja exigible. La situació és diferent quan el prestatari que rep els diners assumeix, junt amb el de retornar-lo, altres compromisos. En aquests casos, el que el prestador haja entregat els diners amb antelació no suprimeix la realitat que la seua prestació no apareix aïllada, com una obligació simple, i la raó de la seua prestació es troba en la confiança que l'altra part complirà els seus compromisos. Això és així fins i tot en els casos de préstecs sense interés en els quals el prestatari haja assumit algun compromís rellevant per a les parts (com el de dedicar els diners a certa destinació o retornar fraccionadament el capital, en certs terminis fixats). L'afirmació de la possibilitat que el prestador puga resoldre el contracte suposa un reconeixement que es troba en la mateixa situació que tindria qui ja ha complit l'obligació que li incumbeix. En particular, en el préstec amb interés cal apreciar l'existència de dues prestacions recíproques i, per tant, és possible admetre la possibilitat d'aplicar, si es dona un incompliment resolutori, l'article 1124 CC, que abasta les obligacions realitzades o promeses. Aquest precepte no requereix que les dues prestacions es troben sense complir quan se subscriu el contracte ni que siguen exigibles simultàniament. El simple fet que el contracte de préstec reporte interessos és un indici que el contracte es va perfeccionar pel consentiment, amb independència que tal acord es documente amb posterioritat, com succeeix en el cas litigiós que dona lloc a aquest recurs de cassació. D'aquesta manera, qui assumeix el compromís d'entregar els diners ho fa perquè l'altra part assumeix el compromís de pagar interessos, i qui va entregar els diners i va complir la seua obligació pot resoldre el contracte conforme a l'article 1124 CC si l'altra part no compleix la seua obligació de pagar interessos. Però, fins i tot en els casos en els quals, en atenció a les circumstàncies, poguera entendre's que el contracte no es va perfeccionar fins al lliurament, de manera que no haguera pogut el prestatari exigir-lo, la prestació de lliurament dels diners és una causa de restituir-lo i hi ha reciprocitat entre l'ajornament de la recuperació per part del prestador i el pagament dels interessos pel prestatari.  
  
Sobre la base del que s'ha dit anteriorment, la facultat de resoldre les obligacions recíproques, o els contractes, prevista en l'article 1124 del Codi Civil, ha de posar-se en relació amb el principi de prevalença i manteniment dels contractes, de tal manera que qualsevol incompliment no pot donar lloc a la resolució del contracte, sinó que és necessari que qui reclama la resolució haja complit fidelment el que li corresponia i que l'incompliment de l'altre contractant siga essencial, que afecte de tal manera l'objecte del contracte que trenque les expectatives que la contrapart havia depositat en el negoci jurídic subscrit.  
El Tribunal Suprem ha tingut ocasió de pronunciar-se sobre aquesta qüestió, establint en la Sentència de 18 novembre de 2013 el següent: «La delimitació dels elements conceptuals en els quals s'articula la categoria de l'incompliment essencial també serveix de marc de referència amb vista a establir unes directrius sobre la diferenciació del seu règim aplicable. En aquest sentit, poden assenyalar-se els següents criteris, amb vista a la seua incidència en la dinàmica resolutòria de l'obligació: i) En primer terme, ha de destacar-se que la categoria de l'incompliment essencial respon a un notable grau d'especialització en el seu règim aplicable en la mesura en què la seua interpretació, en el marc de la relació contractual, no opera en el mateix pla valoratiu que el dels denominats incompliments prestacionals. En aquest sentit, mentre que aquests queden residenciats en el pla dels incompliments dels deures contractuals i la seua ponderació es xifra en l'abast del desajustament o falta d'execució, observat objectivament des del programa prestacional establit; l'incompliment essencial se centra primordialment, tal com s'ha exposat, en la coordenada satisfactòria del compliment i, en conseqüència, no tant en l'exactitud o ajust de la prestació realitzada, sinó en la perspectiva satisfactòria de l'interés del creditor que va informar o va justificar la subscripció del contracte; de manera que la seua valoració i interpretació en el fenomen contractual s'amplia al pla causal del contracte i a la seua peculiar instrumentació tècnica a través de la base de negoci, de la causa concreta d'aquest o a la naturalesa i caracterització bàsica del tipus negocia) portat a la pràctica. ii) Aquesta perspectiva metodològica determina que la valoració de l'abast o de la transcendència resolutòria de l'incompliment en qüestió també opere en plans diferenciables, de manera que els tradicionals conceptes de ?gravetat- i d??essencialitat- no resulten assimilables, a aquest efecte, en el marc de la interpretació de la relació contractual. Així, mentre que el primer queda referenciat o emmarcat en el joc de les obligacions principals del contracte, de manera que només el desajustament o la falta d'execució d'aquestes obligacions principals comporten un abast pròpiament resolutori, a diferència dels denominats incompliments lleus o infraccions mínimes (SSTS de 18 de maig de 2012, núm. 294/2012 i 14 de novembre de 2012 núm. 658/2012, entre altres); el segon, per la seua part, escapa a aquest enfocament, podent aconseguir la seua ponderació al conjunt o totalitat de prestacions contractuals, sense distinció, siguen aquestes de caràcter accessori o merament complementàries, si de la instrumentació tècnica assenyalada s'infereix que van ser determinants per a la subscripció o fi del contracte subscrit. iii) Com a seqüència o conseqüència lògica de l'anteriorment exposat, el règim de l'incompliment essencial, com a incompliment resolutori, no queda condicionat pel principi de reciprocitat que dibuixa la sinal·lagmaticitat de la relació obligatòria, ja que pot estendre's a l'àmbit d'obligacions que no formen part del sinal·lagma en sentit estricte, cas de les obligacions accessòries, de caràcter merament complementari. iiii) Finalment, i com a projecció de la motivació causal que informa el seu règim, i conforme a la seua moderna formulació en els textos de referència, l'incompliment essencial també es projecta com una valoració o ponderació de la idoneïtat dels resultats, beneficis o utilitats que lògicament calia esperar de la naturalesa i característiques del contracte subscrit (SSTS de 18 de maig de 2012, núm. 294/2012, 29 d'octubre de 2012, núm. 619/2012 i 8 de novembre de 2012, núm. 644/2012, en relació amb la conformitat en el lliurament de la cosa; i STJUE de 3 d'octubre de 2013, en relació amb la falta de conformitat i la seua projecció en la reducció del preu o, si escau, resolució del contracte)?.  
  
D'acord amb la doctrina esmentada i el que s'ha manifestat anteriorment, hem de concloure que en aquest cas l'incompliment de la demandada per deixar d'abonar les quotes el juny de 2018, i per raó del qual en la data de la liquidació es devien nou quotes, cosa que equival a un total de 4.788,52 ?, que hui dia pujarien a 20 quotes impagades, ja que no consta que des que es va interposar la demanda s'haja efectuat cap pagament, aquest incompliment ha de ser qualificat d'essencial i greu, atés que la prestatària incompleix la seua obligació principal de retornar la quantitat prestada en els terminis convinguts de manera considerable i greu. I amb això, sens dubte frustra les expectatives del prestador i li ocasiona un perjudici cert; per aquest motiu ha de tindre's per acreditada la causa de resolució contractual, amb la consegüent pèrdua del benefici del termini.  
En conseqüència, únicament pertoca declarar resolt el contracte de préstec amb garantia hipotecària subscrit per les parts, i declarar vençut anticipadament la totalitat del préstec.  
Quart. L'actora sol·licita que es condemne els demandats a pagar les quantitats degudes per un total de 157.007,22 ?, de les quals, 4.206,82 corresponen al capital de les quotes impagades; 581,70 - a interessos ordinaris impagats; 152.116,26 - a capital pendent; 43,27 - a interessos ordinaris i 59 - a interessos de demora.  
Tot i que en el dret civil regeix el principi de justícia sol·licitada, en què està sotmés l'òrgan judicial a les qüestions plantejades per les parts i en els termes en què ho fan, existeixen excepcions a aquest axioma derivades bé d'altres principis superiors, com el de l'ordre públic, o bé de normes imperatives que determinen la necessitat de verificar si són complides sense la necessitat que les parts les al·leguen. Així ocorre amb la normativa protectora dels consumidors i usuaris, particularment quant a les clàusules abusives, que tot i que ha sigut objecte de discussió doctrinal i no hi havia una jurisprudència unànime sobre la possible apreciació d'ofici d'aquestes clàusules, la qüestió ha quedat definitivament resolta pel Tribunal de Justícia Europeu, que, partint de la pitjor posició que té el consumidor en les relacions contractuals, exigeix l'examen d'ofici d'aquelles clàusules que puguen resultar abusives, a fi d'atorgar-hi una protecció real i eficaç.  
  
En aquest sentit s'ha pronunciat expressament el Tribunal de Justícia Europeu, en la seua Sentència de 4 de juny de 2009 en la qüestió prejudicial en l'assumpte C-243/08, Pannon GSM Zrt contra Erzsébet Sustikné, en analitzar l'àmbit d'aplicació de la Directiva 93/12 CEE, sobre les clàusules abusives en els contractes subscrits amb consumidors, quan conclou: ?És procedent, doncs, respondre a la segona qüestió prejudicial que el jutge nacional haurà d'examinar d'ofici el caràcter abusiu d'una clàusula contractual tan prompte com dispose dels elements de fet i de dret necessaris per a això. Quan considere que tal clàusula és abusiva, s'abstindrà d'aplicar-la, excepte si el consumidor s'oposa. Aquesta obligació incumbeix així mateix al jutge nacional en el moment de l'apreciació de la seua pròpia competència territorial?. Reiterant, d'aquesta manera, la doctrina ja establida en sentències anteriors com la de 21 de novembre de 2002, Cofidis C-473/00 o la recent de 14 de juny de 2012, Banesto C-618/2010.  
En aquest cas es reclama la quantitat de 59 - en concepte d'interessos de demora, i consta en la liquidació que s'ha aplicat un interés de demora consistent a addicionar 3 punts a l'interés remuneratori vigent a cada moment, sense ajustar-se al contingut de l'escriptura de constitució del préstec.  
Certament, va existir un debat ampli a fi de determinar els criteris per a fixar el límit dels interessos moratoris, qüestió que ha sigut resolta per la jurisprudència del Tribunal Suprem arran de la Sentència de 221042015, que estableix: ?La Sala considera que l'increment de dos punts percentuals previst en l'article 576 de la Llei d'enjudiciament civil per a la fixació de l'interés de mora processal és el criteri legal més idoni per a fixar quin és l'interés de demora en els préstecs personals concertats amb consumidors, que no supose la imposició d'una indemnització alta al consumidor que no complisca les seues obligacions. Es tracta del criteri previst per a l'interés de demora que es produirà pel deute judicialment declarat i al pagament del qual s'ha condemnat el demandat. Té un àmbit d'aplicació general, no cenyit a un camp concret del dret substantiu, evita que l'interés de demora puga ser inferior al remuneratori, indemnitza d'una manera proporcionada els danys que pateix el demandant que ha vençut en el litigi pel retard del condemnat en el compliment de l'obligació judicialment declarada, i així mateix conté un factor dissuasiu perquè el condemnat no demore en excés el compliment de la sentència. ?L'addició d'un recàrrec superior a aquests dos punts percentuals suposaria un allunyament injustificat de la majoria dels índexs o percentatges d'interés de demora que resulten de l'aplicació de les normes nacionals a què s'ha fet referència?.  
  
En aquest cas es va estipular un interés moratori per referència al remuneratori incrementat en 6 punts, de tal manera que se supera el límit de dos punts superior al remuneratori fixat pel tribunal Suprem, i per aquest motiu únicament és procedent estimar-ne l'abusivitat. De la mateixa manera, resultarien abusius els interessos moratoris aplicats a la classe de l'interés remuneratori incrementat en tres punts.  
La nul·litat de la clàusula abusiva que fixa els interessos moratoris comporta la seua no-aplicació, cosa que no implica que no haja d'abonar-se cap interés, sinó que resultarà aplicable el que es disposa en l'article 1.108 CC: ?Si l'obligació consistira en el pagament d'una quantitat de diners, i el deutor incorreguera en mora, la indemnització de danys i perjudicis, si no hi ha pacte en contra, consistiria en el pagament dels interessos convinguts, i si no s'ha convingut, en l'interés legal?.  
D'aquesta manera, l'interés aplicable seria el remuneratori pactat per les parts des del venciment de cadascuna de les quotes impagades fins a la presentació de la demanda. Des de la interpel·lació judicial s'aplicarà l'interés legal a la quantitat reclamada i des de la data d'aquesta resolució seran aplicables els interessos previstos en l'article 57 de la LEC.  
Finalment, se sol·licita que les quantitats degudes poden realitzar-se en l'execució de sentència amb càrrec a la garantia hipotecària subscrita, i resulta evident el dret del creditor a executar el deute sobre el bé immoble constituït en garantia d'aquesta.  
Cinqué. D'acord amb l'article 394 de la Llei d'enjudiciament civil, les costes han d'imposar-se a la part les pretensions de la qual resulten totalment rebutjades. Atés que es tracta d'una estimació substancial de la demanda, és procedent imposar les costes a la demandada.  
Vistos els preceptes legals, concordants i altres aplicables de manera general,  
Dispose  
Estime parcialment la demanda interposada per la procuradora, en nom i representació de Banco Santander, SA, contra l'herència jacent i els hereus desconeguts de Javier Viana Martín i, en conseqüència, declare resolt el contracte de préstec hipotecari subscrit per les parts mitjançant una escriptura atorgada el 16 de juny de 2006; declare nul·la per abusiva la clàusula relativa als interessos moratoris; condemne l'herència jacent i els hereus desconeguts de Javier Viana Martín a pagar a l'actora la quantitat de 156.948,32 ?, amb els interessos ordinaris pactats des de la data d'impagament de cada quota fins a la interpel·lació judicial, l'interés legal des de la reclamació judicial i l'interés legal incrementat en dos punts des de la data d'aquesta resolució, fent menció expressa del fet que les quantitats degudes poden realitzar-se en l'execució de la sentència amb càrrec a la garantia hipotecària subscrita en el contracte, i amb la imposició de les costes a la part demandada.  
  
Notifiqueu aquesta sentència a les parts, fent-los saber que no és ferma, ja que s'hi pot interposar un recurs d'apel·lació, en el termini de vint dies comptadors des que siga notificada.  
Expediu un testimoniatge d'aquesta resolució perquè s'unisca a les actuacions i inseriu-ne l'original en el llibre de sentències.  
Així, aquesta és la meua sentència, que pronuncie, mane i signe.  
El jutge.»  
Publicació. La porte a terme com a secretari per a fer constar que l'anterior sentència ha sigut signada i publicada pel jutge que l'autoritza el dia de la data, mentre celebrava audiència pública. En done fe.  
I atés que aquest demandat, l'herència jacent, els hereus desconeguts de Javier Viana Martín, en parador ignorat, expedisc aquest edicte a fi que li servisca de notificació en la forma deguda.  
  
Torrent, 8 de gener de 2020. El lletrat de l'Administració de justícia: José David Sevilla García.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 8853, del 09-07-2020 (2020/4682)

Notificación de la sentencia dictada en el procedimiento ordinario número 831/2019.
-----------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   8853

Fecha DOGV
:   09-07-2020

Sección del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓN DE JUSTICIA

Número del documento
:   2020/4682

CVE


Fecha del documento


Organismo emisor
:   Juzgado de Primera Instancia Número 2 de Torrent

Tipo de documento
:   Edicto

Notificación de la sentencia dictada en el procedimiento ordinario número 831/2019. [2020/4682]  
En el presente procedimiento ordinario seguido a instancia de Banco Santander, SA, frente a herencia yacente, ignorados herederos de Javier Viana Martín se ha dictado sentencia, cuyo tenor literal es el siguiente:  
  
«Sentencia número 412020  
Torrent, 9 de enero de 2020  
Jesús Ros Urios, magistrado juez en funciones de sustitución del Juzgado de Primera Instancia número 2 de Torrent y su partido, ha visto los autos de juicio ordinario, registrados con el número 831/19, promovidos por la procuradora Victoria Carlota Terceno Jiménez, en nombre y representación de Banco Santander, SA, con la asistencia letrada de Javier Murillo Garachana, contra la herencia yacente e ignorados herederos de Javier Viana Martín, declarada en rebeldía en el presente procedimiento.  
Antecedentes de hecho  
Primero. Por la procuradora Victoria Carlota Terceno Jiménez en la antedicha representación se presentó, en fecha 24 de junio de 2019, demanda de juicio ordinario contra la herencia yacente e ignorados herederos de Javier Viana Martín, con base a los hechos que se relatan en su escrito de demanda, y con los fundamentos de derecho que estimaba aplicables, terminaba suplicando al Juzgado que se dictara sentencia en la que se declarara la vencido el préstamo hipotecario suscrito entre las partes y se condenara a abonar el saldo deudor, todo ello con expresa imposición de costas.  
Segundo. Por decreto de 2 de julio se admitió a trámite la demanda y se acordó emplazar a la demandada para que en el plazo de 20 días compareciera y contestara a la demanda, lo que no verificó.  
Por diligencia de ordenación de 7 de octubre se declaró en rebeldía a la demandada y se acordó convocar a las partes para la celebración de la audiencia previa.  
Tercero. El día 8 de enero de 2020 se celebró la audiencia previa, no compareciendo la demandada, se recibió el pleito a prueba, proponiéndose exclusivamente la documental, que fue admitida, quedando los autos para sentencia.  
Cuarto. En la tramitación de este juicio se han observado todas las prescripciones legales.  
  
Fundamentos de derecho  
Primero. La parte actora ejercita la acción de resolución del contrato de préstamo con garantía hipotecaria, reclamando la cantidad de 157.007,22 ?, suscrito el 16 de junio de 2006, siendo prestatario Javier Viana Marín, fallecido el 26 de febrero de 2018, por importe de 206.172,24 - a devolver en 359 cuotas mensuales, pactándose un interés inicial del 3,800 % y uno variable por referencia al euribor incrementado en 0,80 puntos. Constituyéndose la garantía hipotecaria sobre el inmueble inscrito en el Registro de la Propiedad de Aldaia al tomo 1833, libro 103 de Alaquàs, folio 141, finca número 8128. La demandante afirma que dejaron de abonarse las cuotas desde junio de 2018, por lo que se procedió a la liquidación del préstamo resultando un importe adeudado a fecha 4 de abril de 2019 de un total de 157.007,22 ?. Ante el incumplimiento de pago habido, con fundamento en el artículo 1124 del Código Civil, interesa que se declare la resolución del contrato por incumplimiento grave y esencial de la obligación de pago del deudor y se condene al demandado al pago de 157.007,22 ?, con el interés moratorio pactado y el pago de las costas procesales.  
La demandada no ha comparecido, pero su declaración en rebeldía no exime al actor de la carga de acreditar los hechos en los que se fundamenta su reclamación puesto que, de acuerdo con lo dispuesto en el artículo 217 de la LEC, corresponde al actor y al demandado reconveniente la carga de probar la certeza de los hechos de los que ordinariamente se desprenda, según las normas jurídicas a ellos aplicables, el efecto jurídico correspondiente a las pretensiones de la demanda o de la reconvención. Incumbe al demandado y al actor reconvenido la carga de probar los hechos que, conforme a las normas que les sean aplicables, impidan extingan o enerven la eficacia jurídica de los hechos a que se refiere el apartado anterior.  
Segundo. De la prueba practicada, en concreto de la documental consistente en la escritura que contiene el contrato de préstamo con garantía hipotecaria, resulta acreditado que suscrito el 16 de junio de 2006, siendo prestatario Javier Viana Marín, fallecido el 26 de febrero de 2018, por importe de 206.172,24 - a devolver en 359 cuotas mensuales, pactándose un interés inicial del 3,800 % y uno variable por referencia al Euribor incrementado en 0,80 puntos y uno moratorio por referencia al remuneratorio incrementado en seis punto. Constituyéndose la garantía hipotecaria sobre el inmueble inscrito en el Registro de la Propiedad de Aldaya al tomo 1.833, libro 103 de Alaquàs, folio 141, finca número 8128.  
La demandante afirma que dejaron de abonarse las cuotas desde junio de 2018, por lo que se procedió a la liquidación del préstamo resultando un importe adeudado a fecha 4 de abril de 2019 de un total de 157.007,22 ?.  
La demandante afirma que dejaron de abonarse las cuotas desde junio de 2018, por lo que se procedió a la liquidación del préstamo resultando un importe adeudado a fecha 4 de abril de 2019 de un total de 157.007,22 ?, de los que 4.206,82 corresponden al capital de las cuotas impagadas, 581,70 - a intereses ordinarios impagados, 152.116,26 - a capital pendiente. 43,27 - a intereses ordinarios y 59 - a intereses de demora.  
Tercero. Tal y como establece el artículo 1224 del Código Civil, la facultad de resolver las obligaciones se entiende implícita en las recíprocas, para el caso de que uno de los obligados no cumpliere lo que le incumbe. El perjudicado podrá escoger entre exigir el cumplimiento o la resolución de la obligación, con el resarcimiento de daños y abono de intereses en ambos casos. También podrá pedir la resolución, aun después de haber optado por el cumplimiento, cuando este resultare imposible. El tribunal decretará la resolución que se reclame, a no haber causas justificadas que la autoricen para señalar plazo. Esto se entiende sin perjuicio de los derechos de terceros adquirentes, con arreglo a los artículos 1.295 y 1.298 y a las disposiciones de la Ley hipotecaria.  
Ciertamente ha existido algún debate doctrinal sobre la facultad de resolver el contrato de préstamo por incumplimiento de la otra parte, existiendo diversas resoluciones judiciales que consideran la inaplicación de dicha facultad, al considerar que en el contrato de préstamo no existe una obligación recíproca. Sin embargo dicha discusión ha sido zanjada por el Tribunal Supremo en la sentencia de 1110712018, que concluye la aplicación de dicho precepto cuando el prestatario asume alguna otra obligación distinta a la mera devolución del dinero, bien sea el pago de intereses o incluso el simple fraccionamiento de pago. Así dice la citada sentencia: «El artículo 1124 CC se refiere a la facultad de resolver las obligaciones ?recíprocas- para el caso de que uno de los obligados no cumpliere lo que le incumbe. Este remedio legal frente al incumplimiento solo se reconoce, por tanto, en los contratos con prestaciones recíprocas, contratos de los que surgen vínculos recíprocamente interdependientes, en los que la obligación de una parte pueda considerarse causa de la de la otra (art. 1274 CC). El artículo 1124 CC refiere la facultad resolutoria como remedio frente al incumplimiento de una de las partes cuando medien entre ellas vínculos recíprocos. Cuando no es así y del contrato solo nace obligación para una de las partes, no hay posibilidad de resolver conforme al artículo 1124 CC y el ordenamiento establece las condiciones en que se puede poner fin a la relación. Por lo que se refiere al préstamo (mutuo), que es el contrato que aquí nos interesa, si el prestatario no asume otro compromiso diferente de la devolución de la cosa (señaladamente dinero), no es aplicable el artículo 1124 CC. En todo caso, si se produce alguna de las circunstancias previstas en el artículo 1129 CC, el prestatario (mutuario) pierde el derecho a utilizar el plazo, de modo que el crédito será ya exigible. La situación es diferente cuando el prestatario que recibe el dinero asume, junto al de devolverlo, otros compromisos. En estos casos, el que el prestamista haya entregado el dinero con antelación no suprime la realidad de que su prestación no aparece aislada, como una obligación simple, y la razón de su prestación se encuentra en la confianza de que la otra parte cumplirá sus compromisos. Esto es así incluso en los casos de préstamos sin interés en los que el prestatario haya asumido algún compromiso relevante para las partes (como el de dedicar el dinero a cierto destino o devolver fraccionadamente el capital, en ciertos plazos fijados). La afirmación de la posibilidad de que el prestamista pueda resolver el contrato, supone un reconocimiento de que se encuentra en la misma situación que tendría quien ya ha cumplido la obligación que le incumbe. En particular, en el préstamo con interés cabe apreciar la existencia de dos prestaciones recíprocas y, por tanto, es posible admitir la posibilidad de aplicar, si se da un incumplimiento resolutorio, el artículo 1124 CC, que abarca las obligaciones realizadas o prometidas. Este precepto no requiere que las dos prestaciones se encuentren sin cumplir cuando se celebra el contrato ni que sean exigibles simultáneamente. El simple hecho de que el contrato de préstamo devengue intereses es un indicio de que el contrato se perfeccionó por el consentimiento, con independencia de que tal acuerdo se documente con posterioridad, como sucede en el caso litigioso que da lugar al presente recurso de casación. De este modo, quien asume el compromiso de entregar el dinero lo hace porque la otra parte asume el compromiso de pagar intereses, y quien entregó el dinero y cumplió su obligación puede resolver el contrato conforme al artículo 1124 CC si la otra parte no cumple su obligación de pagar intereses. Pero, aun en los casos en los que, en atención a las circunstancias, pudiera entenderse que el contrato no se perfeccionó hasta la entrega, de modo que no hubiera podido el prestatario exigirla, la prestación de entrega del dinero es presupuesto de la de restituirlo y hay reciprocidad entre el aplazamiento de la recuperación por parte del prestamista y el pago de los intereses por el prestatario.  
Sentado lo anterior, la facultad de resolver las obligaciones recíprocas, o los contratos, prevista en el artículo 1124 del Código Civil, debe ponerse en relación con el principio de prevalencia y mantenimiento de los contratos, de tal forma que no cualquier incumplimiento puede dar lugar a la resolución del contrato, siendo necesario que quién reclama la resolución haya cumplido fielmente lo que le correspondía y que el incumplimiento del otro contratante sea esencial, que afecte de tal modo al objeto del contrato que quiebre las expectativas que la contraparte había depositado en el negocio jurídico suscrito.  
El Tribunal Supremo ha tenido ocasión de pronunciarse sobre esta cuestión, estableciendo en su Sentencia de 18 noviembre de 2013. «La delimitación de los elementos conceptuales en los que se articula la categoría del incumplimiento esencial también sirve de marco de referencia en orden a establecer unas directrices acerca de la diferenciación de su régimen aplicativo. En este sentido, pueden señalarse los siguientes criterios en orden a su incidencia en la dinámica resolutoria de la obligación: i) En primer término, debe destacarse que la categoría del incumplimiento esencial responde a un notable grado de especialización en su régimen aplicativo en la medida en que su interpretación, en el marco de la relación contractual, no opera en el mismo plano valorativo que el de los denominados incumplimientos prestacionales. En este sentido, mientras que estos quedan residenciados en el plano de los incumplimientos de los deberes contractuales y su ponderación se cifra en el alcance del desajuste o falta de ejecución, observado objetivamente desde el programa prestacional establecido; el incumplimiento esencial se centra primordialmente, tal y como se ha expuesto, en la coordenada satisfactiva del cumplimiento y, en consecuencia, no tanto en la exactitud o ajuste de la prestación realizada, sino en la perspectiva satisfactiva del interés del acreedor que informó o justificó la celebración del contrato; de forma que su valoración e interpretación en el fenómeno contractual se amplía al plano causal del contrato y a su peculiar instrumentación técnica a través de la base de negocio, de la causa concreta del mismo o a la naturaleza y caracterización básica del tipo negocia) llevado a la práctica. ii) Esta perspectiva metodológica determina que la valoración del alcance o de la transcendencia resolutoria del incumplimiento en cuestión también opere en planos diferenciables, de suerte que los tradicionales conceptos de ?gravedad- y de ?esencialidad- no resultan asimilables, a estos efectos, en el marco de la interpretación de la relación contractual. Así, mientras que el primero queda referenciado o enmarcado en el juego de las obligaciones principales del contrato, de forma que solo el desajuste o la falta de ejecución de estas obligaciones principales comportan un alcance propiamente resolutorio, a diferencia de los denominados incumplimientos leves o infracciones mínimas (SSTS de 18 de mayo de 2012, núm. 294/2012 y 14 de noviembre de 2012 núm. 658/2012, entre otras); el segundo, por su parte, escapa a dicho enfoque pudiendo alcanzar su ponderación al conjunto o totalidad de prestaciones contractuales, sin distinción, ya sean estas de carácter accesorio o meramente complementarias, si de la instrumentación técnica señalada se infiere que fueron determinantes para la celebración o fin del contrato celebrado. iii) Como secuencia o consecuencia lógica de lo anteriormente expuesto, el régimen del incumplimiento esencial, como incumplimiento resolutorio, no queda condicionado por el principio de reciprocidad que dibuja la sinalagmaticidad de la relación obligatoria ya que puede extenderse al ámbito de obligaciones que no formen parte del sinalagma en sentido estricto, caso de las obligaciones accesorias, de carácter meramente complementario. iiii) Por último, y como proyección del presupuesto causal que informa su régimen, y conforme a su moderna formulación en los textos de referencia, el incumplimiento esencial también se proyecta como una valoración o ponderación de la idoneidad de los resultados, beneficios o utilidades que lógicamente cabía esperar de la naturaleza y características del contrato celebrado (SSTS de 18 de mayo de 2012, núm. 294/2012, 29 de octubre de 2012, núm. 619/2012 y 8 de noviembre de 2012, núm. 644/2012, en relación con la conformidad en la entrega de la cosa; y STJUE de 3 de octubre de 2013, en relación con la falta de conformidad y su proyección en la reducción del precio o, en su caso, resolución del contrato)?.  
De acuerdo con la doctrina citada y lo manifestado anteriormente, debemos de concluir que en el presente caso el incumplimiento de la demandada, dejando de abonar las cuotas en junio de 2018, por lo que a fecha de liquidación se adeudaban 9 cuotas, lo que equivale a un total de 4.788,52 ?, que a día de hoy ascenderían a 20 cuotas impagadas, siendo que no consta que desde que se interpuso la demanda se haya efectuado pago alguno, dicho incumplimiento debe ser calificado de esencial y grave, dado que la prestataria incumple su obligación principal de devolver la cantidad prestada en los plazos convenidos de forma considerable y grave, con lo que sin duda frustra las expectativas del prestamista y le ocasiona un perjuicio cierto, por lo que debe tenerse por acreditada la causa de resolución contractual, con la consiguiente pérdida del beneficio del plazo.  
En consecuencia, no cabe más que declarar resuelto el contrato de préstamo con garantía hipotecaria suscrito por las partes, declarado vencido anticipadamente la totalidad del préstamo.  
Cuarto. La actora solicita que se condene a los demandados al pago de las cantidades adeudadas por un total de 157.007,22 ?, de los que 4.206,82 corresponden al capital de las cuotas impagadas, 581,70 - a intereses ordinarios impagados, 152.116,26 - a capital pendiente, 43,27 - a intereses ordinarios y 59 - a intereses de demora.  
Aun cuando en el derecho civil rige el principio de justicia rogada, estando sometido el órgano judicial a las cuestiones planteadas por las partes y en los términos en que lo hacen, existen excepciones a dicho axioma derivadas bien de otros principios superiores, como el del orden público, o bien de normas imperativas que determinan la necesidad de verificar si son cumplidas sin necesidad de que las partes las aleguen. Así sucede con la normativa protectora de los consumidores y usuarios, particularmente en lo relativo a las cláusulas abusivas, que aun cuando ha sido objeto de discusión doctrinal y no había una jurisprudencia unánime sobre la posible apreciación de oficio de dichas cláusulas, la cuestión ha quedado definitivamente zanjada por el Tribunal de Justicia Europeo que, partiendo de la peor posición que ostenta el consumidor en las relaciones contractuales, exige el examen de oficio de aquellas cláusulas que puedan resultar abusivas, a fin de otorgarle una real y eficaz protección.  
En este sentido se ha pronunciado expresamente el Tribunal de Justicia Europeo, en su Sentencia de 4 de junio de 2009 en la cuestión prejudicial en el asunto C-243/08, Pannon GSM Zrt contra Erzsébet Sustikné, al analizar el ámbito de aplicación de la Directiva 93/12 CEE, sobre las cláusulas abusivas en los contratos celebrados con consumidores, concluyendo: ?Procede, pues, responder a la segunda cuestión prejudicial que el juez nacional deberá examinar de oficio el carácter abusivo de una cláusula contractual tan pronto como disponga de los elementos de hecho y de Derecho necesarios para ello. Cuando considere que tal cláusula es abusiva se abstendrá de aplicarla, salvo si el consumidor se opone. Esta obligación incumbe asimismo al juez nacional en el momento de la apreciación de su propia competencia territorial?. Reiterando de este modo la doctrina ya establecida en sentencias anteriores como la de 21 de noviembre de 2002, Cofidis C-473/00 o la reciente de 14 de junio de 2012, Banesto C-618/2010.  
En el presente caso se reclama la cantidad de 59 - en concepto de intereses de demora, constando en la liquidación que se ha aplicado un interés de demora consistente en adicionar 3 puntos al interés remuneratorio vigente en cada momento, sin atenerse al contenido de la escritura de constitución del préstamo.  
Ciertamente existió un debate amplio a fin de determinar los criterios para fijar el límite de los intereses moratorios, cuestión que ha sido zanjada por la jurisprudencia del Tribunal Supremo a raíz de la Sentencia de 221042015, que establece: ?La Sala considera que el incremento de dos puntos porcentuales previsto en el artículo 576 de la Ley de enjuiciamiento civil para la fijación del interés de mora procesal es el criterio legal más idóneo para fijar cuál es el interés de demora en los préstamos personales concertados con consumidores, que no suponga la imposición de una indemnización alta al consumidor que no cumpla con sus obligaciones. Se trata del criterio previsto para el interés de demora a devengar por la deuda judicialmente declarada y a cuyo pago se ha condenado al demandado. Tiene un ámbito de aplicación general, no ceñido a un campo concreto del derecho sustantivo, evita que el interés de demora pueda ser inferior al remuneratorio, indemniza de un modo proporcionado los daños que sufre el demandante que ha vencido en el litigio por el retraso del condenado en el cumplimiento de la obligación judicialmente declarada, y asimismo contiene un factor disuasorio para que el condenado no demore en exceso el cumplimiento de la sentencia. »La adición de un recargo superior a esos dos puntos porcentuales supondría un alejamiento injustificado de la mayoría de los índices o porcentajes de interés de demora que resultan de la aplicación de las normas nacionales a que se ha hecho referencia?.  
En el presente caso se estipuló un interés moratorio por referencia al remuneratorio incrementado en 6 puntos, de tal manera que se supera el límite de dos puntos superior al remuneratorio fijado por el tribunal Supremo, por lo que no cabe más que estimar su abusividad. Del mismo modo, resultarían abusivos los intereses moratorios aplicados al tipo del interés remuneratorio incrementado en tres puntos.  
La nulidad de la cláusula abusiva que fija los intereses moratorios conlleva su no aplicación, lo que no implica que no deba abonarse interés alguno, sino que resultará de aplicación lo dispuesto en el artículo 1.108 CC ?Si la obligación consistiere en el pago de una cantidad de dinero, y el deudor incurriera en mora, la indemnización de daños y perjuicios, no habiendo pacto en contrario, consistirá en el pago de los intereses convenidos, y a falta de convenido, en el interés legal?.  
De este modo, el interés aplicable sería el remuneratorio pactado por las partes desde el vencimiento de cada una de las cuotas impagadas hasta la presentación de la demanda. Desde la interpelación judicial se aplicará el interés legal a la cantidad reclamada y desde la fecha de la presente resolución serán de aplicación los intereses previstos en el art. 579 de la LEC.  
Por último se solicita que las cantidades adeudadas pueden realizarse en ejecución de sentencia con cargo a la garantía hipotecaria suscrita, resultando evidente el derecho del acreedor a ejecutar la deuda sobre el bien inmueble constituido en garantía de la misma.  
Quinto. A tenor del artículo 394 de la Ley de enjuiciamiento civil, las costas deben imponerse a la parte cuyas pretensiones resulten totalmente rechazadas. Tratándose de una estimación sustancial de la demanda, procede imponer las costas la demandada.  
Vistos los preceptos legales, concordantes y demás de general aplicación.  
Fallo  
Que debo estimar y estimo parcialmente la demanda interpuesta por la procuradora, en nombre y representación de Banco Santander, SA, contra la herencia yacente e ignorados herederos de Javier Viana Martín y, en consecuencia, declaro resuelto eI contrato de préstamo hipotecario suscrito por las partes mediante escritura otorgada el 16 de junio de 2006 y, declarando nula por abusiva la cláusula relativa a los intereses moratorios, condeno a herencia yacente e ignorados herederos de Javier Viana Martín a que abonen a la actora la cantidad de 156.948,32 ?, con los intereses ordinarios pactados desde la fecha de impago de cada cuota hasta la interpelación judicial, el interés legal desde la reclamación judicial y el interés legal incrementado en dos puntos desde la fecha de la presente resolución, haciendo expresa mención de que las cantidades adeudadas pueden realizarse en ejecución de sentencia con cargo a la garantía hipotecaria suscrita en el contrato, imponiendo las costas a la parte demandada.  
Notifíquese esta sentencia a las partes, haciéndoles saber que no es firme, pues frente a ella cabe interponer recurso de apelación, en el plazo de veinte días contados a partir de la notificación de la presente.  
Líbrese testimonio de la presente resolución que se unirá a las actuaciones y quede la presente en el libro de sentencias.  
Así, por esta mi sentencia, la pronuncio, mando y firmo.  
El Juez.»  
Publicación. La pongo yo, el secretario, para hacer constar que la anterior sentencia ha sido firmada y publicada por el juez que la autoriza en el día de la fecha, estando celebrando audiencia pública. Doy fe.  
Y encontrándose dicho demandado, herencia yacente, ignorados herederos de Javier Viana Martín, en paradero desconocido, se expide el presente a fin que sirva de notificación en forma al mismo.  
  
Torrent, 8 de enero de 2020. El letrado de la Administración de justicia: José David Sevilla García.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML