Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 8342, del 19-07-2018 (2018/7102)

RESOLUCIÓ de 16 de juliol de 2018, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa un expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria de lloc històric, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8342

Data del DOGV
:   19-07-2018

Secció del DOGV
:   V. ANUNCIS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2018/7102

CVE


Data del document


Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 16 de juliol de 2018, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa un expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria de lloc històric, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública. [2018/7102]  
  
Vista la sol·licitud formulada per l'Ajuntament de l'Alcora per a la incoació d'expedient de declaració de bé d'interés cultural, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora (Castelló).  
Vistos els informes emesos pels serveis tècnics d'aquesta Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria i altres antecedents que consten en l'expedient, favorables a la declaració com a bé d'interés cultural, amb categoria de lloc històric a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora (Castelló).  
  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, aquesta conselleria, en allò que és matèria de la seua competència, ha resolt:   
  
Primer  
Incoar expedient per a la declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de lloc històric, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora (Castelló), i encomanar la seua tramitació a la Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria.  
  
Segon  
De conformitat amb el que es disposa en l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, delimitar l'àmbit afectat per la declaració, determinar els valors del lloc històric que justifiquen la seua declaració com a bé d'interés cultural, descriure els immobles patrimonials que constitueixen referents indiscutibles d'aquest i als quals aquest s'associa indubtablement i fixar les normes de protecció del lloc històric en els annexos adjunts a la present resolució.   
  
Tercer  
En compliment del preceptuat en l'article 27.3 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, notificar aquesta resolució a l'Ajuntament de l'Alcora i als interessats i fer-los saber que, de conformitat amb el que estableixen els articles 35 i 36 en relació amb el 27.4 de la Llei, la realització de qualsevol intervenció en el lloc històric haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura i Patrimoni amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal si escau, quan aquesta siga preceptiva.   
  
  
Quart  
La present incoació, d'acord amb el que s'estableix en l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i altres actes d'edificació i ús del sòl que afecten el lloc històric delimitat, així com d'aquestes actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual i, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es resoldran després de la declaració.   
  
No obstant això, la Direcció General de Cultura i Patrimoni podrà autoritzar les actuacions esmentades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagen de realitzar-se inajornablement.  
  
Cinqué  
D'acord amb el que es preveu en l'article 83 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques i en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, sotmetre l'expedient incoat a tràmit d'informació pública, a fi que totes les persones que tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a la disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura i Patrimoni, av. de la Constitució núm. 284 de València.  
  
  
Sisé  
Que en compliment del que es disposa en l'article 27.3 de la Llei es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural dependent de l'Administració General de l'Estat per a la seua anotació preventiva.  
  
Seté  
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 16 de juliol de 2018. El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport: Vicent Marzà Ibáñez..  
  
  
  
ANNEX I  
Delimitació i descripció del bé objecte de la declaració, dels immobles patrimonials que constitueixen referents indiscutibles d'aquest i determinació dels valors del lloc històric  
  
1.1. Denominació:  
Lloc històric Reial fàbrica de pisa i porcellana del comte d'Aranda de l'Alcora  
  
1.2. Localització  
I) Comunitat autònoma. Comunitat Valenciana  
II) Província. Castelló.  
III) Municipi. l'Alcora  
IV) Adreça. Illa cadastral 78964. Parcel·les cadastrals:  
01. C/ Fàbrica 22  
02. C/ Fàbrica 26 i 28  
03. Av. de Castelló 2  
04. Av. de Castelló 4  
05. Av. de Castelló 6  
  
1.3. Delimitació  
La delimitació s'estableix en funció dels següents criteris:  
- Patrimonials i urbanístics, amb la inclusió dels immobles i espais urbans vinculats històricament a la fàbrica.  
- Arqueològics, en funció de previsibles troballes arqueològiques, ja que es presumeix l'existència de gran part de les instal·lacions originals fins i tot d'un soterrani, en l'actualitat reblits per enderrocs.  
Definició literal de la delimitació:  
Origen: vèrtex nord de la parcel·la 07 de l'illa cadastral 78964, punt A.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora: des del punt d'origen A, la línia recorre en direcció sud la vora de la séquia, incloent-la, fins a la trobada amb el camí existent, incorpora el camí fins a girar cap a nord incloent-hi el celobert de l'edifici situat a la parcel·la cadastral 01. Creua el carrer Fàbrica i contínua en direcció sud-est pel límit de les façanes de les illes 78973 i 78901 fins a la séquia, la incorpora i continua per aquesta fins al punt d'origen.  
Definició gràfica de la delimitació: s'adjunta pla en annex 2.  
  
1.4. Descripció  
La fàbrica de pisa fina i superfina de l'Alcora, ?la Fàbrica Gran?, constitueix la primera i més important empresa de la Il·lustració destinada al proveïment de productes ceràmics d'alta qualitat principalment per a consum nacional; no obstant això, va aconseguir gran projecció internacional que la va posar a l'altura de les ja existents a Europa, hui dia es conserven peces en importants museus i col·leccions privades de tot el món.  
Va ser propiciada per la política proteccionista implantada per Felip V i fundada per un poderós il·lustrat, Buenaventura Pedro d'Alcántara Abarca de Bolea i Ximénez d'Urrea, IX comte d'Aranda.  
L'èxit de l'empresa es va deure a la confluència de diferents factors, els quals segons Eladi Grangel van ser: la continuada formació dels operaris, la contractació de destacats tècnics, la cerca de les millors matèries primeres (fins i tot a l'estranger), l'obtenció de privilegis reials per a la importació de matèries primeres i per a la comercialització de la pisa, l'escrupolosa organització interna (regulada per ordenances), l'existència en les dependències de la manufactura d'un voluminós arxiu de dibuixos i gravats (font d'inspiració per als artistes), l'estructura productiva (divisió del treball en quadres o departaments), la distribució i comercialització de la pisa (venda en la mateixa fàbrica, venda ambulant a través d'arriers i instal·lació de factories o magatzems en les principals ciutats).  
Tot això va confluir en l'obtenció d'un producte de la màxima qualitat tant tècnica com artística, les obres mestres de la qual són considerades pels especialistes com la millor pisa europea del segle XVII.  
Constitueix un antecedent de l'actual sector tauleller de la província de Castelló a causa de la tradició que va ser transmesa de la mà d'obra altament qualificada procedent de la fàbrica.  
En definitiva, amb la declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria de lloc històric, es valorarà i es donarà a conéixer un lloc destacat de la nostra història econòmica i es propiciarà la recuperació de la seua important arquitectura i instal·lacions.  
  
1.5. Història  
D'acord amb els estudis de Josep M. Soler García i Salvador Domenech Llorens, la fàbrica va ser edificada en 1727 en els terrenys propietat del comte d'Aranda a la tinença de l'Alcalatén, on ja existia mà d'obra experta en el treball del fang (funcionaven a l'Alcora una vintena de terrisseries i cantereries) i abundants matèries primeres com ara fang, llenya i aigua. Aquest noble va voler donar resposta a la demanda de béns sumptuaris d'una societat aristocràtica i burgesa, que els requeria com a reflex de prestigi i bon gust dels seus posseïdors, així com per a potenciar el desenvolupament econòmic de la nació. Fins al moment la importació de pisa fina i porcellana procedia de França (Sèvres, Llemotges) i de Meissen, bressol de la porcellana europea.  
Com a bon il·lustrat el comte d'Aranda, preocupat per ?la felicitat i progrés dels pobles- va decidir escometre amb capital propi la fundació d'una fàbrica de pisa. La població de l'Alcora li oferia a més l'avantatge de la seua proximitat als ports del mediterrani la qual cosa facilitaria l'exportació dels seus productes.  
  
El fundador  
Buenaventura, fill del duc d'Almazán, va ser batejat el 14 d'abril de 1699 a Saragossa. Després d'un difícil plet familiar va ser declarat IX comte d'Aranda. Militar de professió, va arribar a coronel d'infanteria i va ser el prototip d'home culte i emprenedor de la Il·lustració que no va dubtar a portar a la pràctica per si mateix les accions que es consideraven necessàries per al progrés nacional.  
En 1726 comença la fàbrica i la primera pedra va ser col·locada per ell mateix. En el mes de maig de 1727 es va finalitzar la construcció. A partir de 1732 el rei el destina a Ceuta i a Itàlia, des d'on va haver de seguir l'evolució de la fàbrica del procés de producció de la qual era un profund coneixedor. Després d'una llarga malaltia que el va apartar de les seues ocupacions va morir prematurament en 1742.  
El seu fill Pedro Pablo, nascut a Siétamo en 1719, va ser el seu successor i va arribar a ser un dels màxims exponents de la Il·lustració espanyola.  
La seua biografia ens el revela com un gran estadista i erudit polifacètic. Va començar, aleshores duc d'Almazán, com a primogènit de la casa d'Aranda, la carrera militar en 1736, quan als 17 anys es va presentar en l'exèrcit espanyol d'Itàlia. Als 21 anys va ser nomenat capità de Granaders del primer batalló del Regiment d'Infanteria Immemorial de Castella del qual era coronel el seu propi pare. Felip V li va concedir el grau de coronel d'infanteria en atenció als seus mèrits.  
La Pau d'Aquisgrà (1748) va permetre al comte l'administració de les seues possessions i la realització de viatges a França i al Centre d'Europa a fi d'il·lustrar-se i augmentar els seus coneixements. A Prússia va estudiar tàctica militar i economia en la línia cameralista. Va visitar fàbriques i centres comercials especialment a la ciutat alemanya de Meissen, en la qual va recaptar fórmules i mètodes per a millorar la fàbrica. Allí va contractar Johann Cristian Knipffer, el qual es va obligar a fabricar porcellana fina a l'Alcora durant sis anys i ensenyar aquesta tècnica als aprenents.  
Quan torna a Espanya en 1755 és promogut a tinent general i enviat a Lisboa com a ambaixador d'Espanya. La seua estada a Portugal va ser premiada amb el collaret del Toisó d'Or i aquest any va ser nomenat director general d'Artilleria i Enginyers. Aranda va destacar en el seu lloc de director general organitzant l'artilleria en departaments. Va fer també estudi de totes les places, aquarteraments i fortificacions de la península, va fundar la Societat Militar de Matemàtiques i va unificar les diferents escales emprades en mapes.  
També va ser del seu interés l'arquitectura, i va ser nomenat consiliari de la Reial Acadèmia de Nobles Arts de San Fernando per a la qual va redactar una memòria sobre el mètode d'ensenyament de l'arquitectura basat en tres principis: fermesa, bellesa i comoditat.  
Posteriorment va ocupar diversos càrrecs com a ambaixador a Polònia, president del Consell de Castella, on va desplegar diverses activitats de millora de la capital d'Espanya i moltes altres de suport a l'art. Va participar activament en la política nacional i, després del seu enfrontament amb Campomanes, és nomenat ambaixador a París. Les circumstàncies polítiques van propiciar el nomenament d'Aranda (1792) com a degà del Consell de Castella i primer secretari d'Estat.   
La seua activitat política, en oposició a la declaració de guerra entre Espanya i la Convenció francesa (1793-1795) va derivar en un dur enfrontament amb Godoy i amb el mateix Carles IV i va ser destituït dels seus càrrecs i enviat al seu desterrament de Jaén, amb confiscació de tots els seus documents, incomunicació i presó a l'Alhambra.  
En 1795, se li va permetre retirar-se a la seua casa d'Épila, on va viure dedicat a l'administració de les seues possessions i a col·laborar amb la Reial Societat Econòmica Aragonesa d'Amics del País, fins a la seua mort sense successor directe (1798), a l'edat de setanta-huit anys.   
Després de la seua mort, el següent propietari de la fàbrica va ser el seu nebot i hereu el duc d'Híjar, continuant en la família fins a la seua venda en 1850 als industrials Girona que la van transmetre als Aicart.  
  
1.6. Descripció de la fàbrica i edificacions conservades  
La Reial Fàbrica es va instal·lar als afores de la població, al costat del camí de Castelló. En aquesta zona ja existien en aquells dies un convent de frares franciscans i algunes cantereries i olleries familiars.  
Les edificacions i instal·lacions que van conformar la fàbrica es van iniciar modestament però es van anar ampliant al llarg del segle XVIII fins a aconseguir la seua màxima extensió a principis del segle XIX.  
La primera descripció de les instal·lacions consta en un detallat informe de 1729 i que es recull en l'arxiu municipal de Castelló (Caixa l'Alcora).  
Es conserva un plànol de la fàbrica en l'Arxiu Històric Provincial de Saragossa de 1805 signat per Josef Delgado, intendent d'aquesta. Aquest plànol descriu amb precisió els espais de la fàbrica i aporta un alçat de la façana principal. La superfície reflectida en aquest plànol es mantindrà fins al tancament de la fàbrica en 1944.  
Segons els estudis realitzats per Ximo Todolí i Joaquín Cabrera i l'informe d'Eladi Grangel i Silvia Segura, ressenyats en la bibliografia, realitzats comparant el mencionat plànol amb la documentació de l'època, les fases de construcció de l'edifici van ser:  
  
Edifici fundacional:  
Ocupava una parcel·la quadrada de 200 pams de longitud per 180 de latitud, segons la documentació conservada, la qual cosa suposa, si són pams valencians, una superfície de 1843 m².  
Albergava un pati central amb dues basses de decantació, un soterrani amb un molí de quatre pedres i morter manual per a vernissos. A la planta baixa, magatzems, dos forns grans (per a bescuitada i fina) i un altre xicotet per a frites, torns, secció de fusteria i secció de motles i mobles. En la primera planta, magatzem de fina, taules de pintura i escola de dibuix entre uns altres.  
D'aquest edifici es conserva pràcticament el 50 % de la seua construcció.  
Les primeres ampliacions  
En 1729, s'hi agrega un terreny en el qual es construeixen un pou i tres noves basses de decantació. Es construeixen naus per a magatzems de terra i llenya.  
Entre 1729 i 1730 es construeix un nou forn més gran i un gran magatzem per a pisa acabada.  
En 1731 s'instal·la un molí de 8 moles per a moldre vernissos i colors.  
En 1735 es realitzen obres de reconstrucció de forns i molins.  
Entre 1743 i 1753 s'amplia el nombre de molins i forns, noves basses i magatzems i una màquina per a refinar vernís.  
  
Obres en la segona meitat del segle XVIII  
L'expansió de la fàbrica contínua al llarg de la segona meitat de la centúria, fins a arribar a una superfície aproximada de 7.290 m² (100 vares valencianes de façana per 90 vares de fons); les ampliacions es realitzen cap a l'oest. Es deuen a la introducció de noves tècniques (tercer foc, jaspis, porcellana i mitja porcellana, terra de pipa?) i suposen una ampliació de la plantilla i la necessitat de forns i molins específics, etc.  
Entre 1764 i 1775: dues noves naus de 131 m² cadascuna, un magatzem cobert per a llenya i un altre per a materials, 4 grans forns, sales per a la composició dels vernissos i un forn per a calcinar-los.  
En 1774 es construeixen els forns per a porcellana i els departaments per a la seua manufactura.  
En 1792, es menciona un augment de quadres (dependències), forns i habitacions d'empleats i magatzems.  
  
Obres fins a 1805  
El duc d'Híjar contínua ampliant la fàbrica amb les instal·lacions que Josef Delgado, l'intendent relaciona: ?un nuevo molino de 18 muelas, 3 tahonas (de 4 muelas cada una) y dos rublones para moler barnices, cubiertas, arena y pedernal; cuatro hornos, nuevas salas de tornos, y almacenes para la loza común, pipa, jaspe natural y porcelana?.  
Aquestes obres aportaran a la fàbrica la seua màxima extensió, i encara estan per finalitzar en 1805. De fet Delgado acoloreix en el plànol les parts no acabades, al fons de la fàbrica.  
  
La fàbrica entre 1805 i 1895  
Durant la guerra de la Independència va ser ocupada pels soldats de Napoleó, la qual cosa va causar grans estralls i va paralitzar completament la producció. La lenta recuperació de la fàbrica es va truncar amb la primera guerra civil Carlina (1830-1840), ja que va provocar falta de materials i operaris. Les instal·lacions van ser tancades i embargades judicialment per reclamacions dels creditors.  
Després d'un període difícil, la Casa d'Híjar va optar per l'arrendament de l'empresa en 1850 als germans Ramón i Matías Girona, magatzemistes de pisa a Barcelona. Ramón, mitjançant escriptura d'acensament de 1859 es constitueix en propietari de l'empresa. En 1866 el seu fill Ramón Girona i Mató assumeix la direcció. L'empresa segueix en poder de la família fins a 1895, i el seu últim propietari d'aquesta família és Daniel Girona.  
En aquest període es produeix un gran declivi de la fàbrica cosa que van pretendre pal·liar els seus amos amb la introducció de l'estampació anglesa, de moda, sense aconseguir-ho.  
  
1895-1936  
És el període més fosc de la fàbrica en el qual no s'aporten novetats industrials. En la Guerra Civil es va produir el fenomen de la col·lectivització en la localitat i l'empresa va quedar paralitzada. Les seues instal·lacions van ser utilitzades com a magatzem de productes, ferramentes i animals. El 27 de gener de 1938, segons Cabrera, pot considerar-se la fi de la Reial Fàbrica d'Aranda.  
  
1940 fins hui  
Poc després de la guerra, va ser parcialment derrocada per a la venda de la fusta de les bigues. Al solar es van instal·lar terrissers i fabricadors de pisa i taulells que van aprofitar la infraestructura existent. També la fàbrica tèxtil anomenada de les Tovalles, fundada per Severino Ramos Nebot, es va instal·lar dins de la Reial Fàbrica, aquest espai hui l'ocupa un bloc de cases.  
Les últimes empreses propietàries de l'edificació existent van ser les de TILESA i BIC SL (1950-1960), ceràmiques. L'última empresa, que es va situar sobre la part del conjunt de 1750-1805, va tancar en 1989.   
  
Edificacions conservades  
Es conserva la nau amb una zona de dues plantes. La seua estructura és de formigó i murs de rajola construïts sobre pervivències dels murs de maçoneria originals. L'interior és diàfan amb cintres metàl·liques i coberta a dos aiguavessos. En aquest es troba un gran forn tipus túnel bicanal. Es conserven els tres forns originals per a la producció de bescuit.  
Per a la construcció de la fàbrica van emprar materials del lloc, pedra, calç i fusta, i es pot considerar una important mostra d'arquitectura popular. Destaca la construcció dels seus quatre forns de tipus intermitent, amb tir vertical directe, mancat de fumeral i que funcionaven segons els cicles de càrrega, cocció i descàrrega. Presentaven un gran rendiment útil, però un rendiment tèrmic molt baix. Hui se'n mantenen tres en bon estat de conservació. Estan conformats com un gran cilindre cobert de dues altures o pisos: el dau o cambra inferior semienterrada i la cambra superior de cocció o forn de dalt.  
  
La cambra inferior i la del pis superior o forn de dalt estaven cobertes per una volta plana de rajola ceràmica denominada capell, cúpula o volta. En aquests s'havia practicat una sèrie de forats, circulars i regularment disposats, denominats foradà.   
El buit central de la foradà superior es coneixia com a lluna. S'accedia al forn superior per mitjà de dues obertures en façana i nau.  
Al canó, al costat de la cambra inferior, es produïa la combustió i la llenya era introduïda per la boca situada en façana a nivell del camí interior i davant del llenyer.  
Aquests forns han sigut objecte d'una primera fase de recuperació de la fàbrica segons el projecte de l'arquitecta Diana Sánchez Mustieles de desembre de 2017, PROJECTE D'INTERVENCIÓ DE CONSOLIDACIÓ DE FORNS I NAU ANNEXA DE LA REIAL FÀBRICA DE PISA I PORCELLANA DEL COMTE D'ARANDA DE L'ALCORA. En aquesta fase s'han escomés les següents actuacions en la nau que va ser ocupada per l'empresa BIC SL i en els forns conservats:  
  
- Neteja, eliminació de fem i enderrocs.  
- Recuperació de materials de valor històric o etnològic associats a la producció fabril.  
- Neteja de la coberta dels forns, amb una gran càrrega de deixalles i on havien crescut diversos pins.  
- Apuntalaments dels forjats de fusta de l'entresòl de la nau.  
- Apuntalaments de les galeries i voltes dels forns.  
- Demolició d'un afegit de bloc de formigó, rajola i coberta de xapa metàl·lica i part del mur de bloc que separa la nau BIC.  
  
- Demolició de part d'envà de rajola existent i fals sostre de canyís en planta alta.  
- Eliminació d'instal·lacions de sanejament obsoletes.  
- Demolició del tancament de rajola que dóna accés a les cendreres dels forns i enderrocament de la porta d'accés a la cambra superior.  
- Reparacions provisionals: tancament de l'accés posterior amb fàbrica de rajola. Reparació de les goteres de la coberta.  
  
1.7. Etapes artístiques i productives de la fàbrica  
Basant-nos en l'informe d'Eladi Grangel, l'evolució de la producció de la fàbrica es resumeix en les següents etapes: en els primers anys de funcionament, la Reial Fàbrica va elaborar peces seguint els models del sud de França (Moustiers i Marsella fonamentalment), d'on provenen els primers directors artístics. Estils com Bérain (amb randes, arabescos, busts, esfinxs..., generalment en clarobscur blau, però també amb suaus tocs de policromia) o les xineries (amb prolífica vegetació i figures orientals o grotesques) mostren l'exquisida delicadesa i perfecció que els pintors de la Reial Fàbrica van aconseguir ja des del principi.  
  
A partir de 1750-1755 es va produint una major diversificació ornamental i la creació d'estils propis, en part a causa de l'accés als càrrecs de responsabilitat artística del personal format en l'Acadèmia d'Aprenentes, i també per adaptació als gustos canviants de la clientela.  
Apareixen nombrosos dissenys de decoracions florals (unes més naturalistes, altres estilitzades), composicions amb motius disposats per la superfície de les peces de manera harmònica com per exemple bustos femenins (madamita), vaixells (navilis), arbres fruiters amb una font rajant al seu costat (chaparro), gossos, gàbies, trofeus militars i instruments musicals (fanfarre), etc.  
També és aquesta l'època de la proliferació de les rocalles: motius asimètrics generalment en clarobscur groc, que a vegades acompanyen els elements mencionats abans, però que sobretot van associats a torres, ponts, banderes, motius aquàtics i, a vegades, un sol radiant amb trets facials humans. És l'estil denominat popularment ?Álvaro- (per un dels seus principals impulsors, Vicente Álvaro Ferrando) i mencionat a la documentació de la Reial Fàbrica com ?Andrómica fina, con adornos de talla [rocalla] con sus casalicios y surtimientos de fuentes con algunas flores y árboles...-  
L'esquematització de la decoració floral donarà lloc a una de les sèries més prolífiques de l'Alcora, també molt imitada en altres centres com Onda, Ribesalbes, Manises, etc., anomenada ?Ramet- i caracteritzada per una xicoteta flor policroma que generalment combina els colors blau, groc i ocre. En les peces més senzilles, aquesta flor apareix aïllada, però també és habitual que es complemente amb fulles d'un sol traç, amb rams més complexos formats per fulles bicromes o amb xicotetes fruites molt esquemàtiques que semblen pomes o peres. Les peces pertanyents a aquest estil eren comercialitzades pels arriers en mercats ambulants, i apareixen en un quadre de Goya titulat El terrissaire. Se sol denominar així (terrissaire) la decoració que combina el ramejat estilitzat i les xicotetes fruites abans descrites.  
Un dels més importants objectius dels comtes d'Aranda va ser aconseguir elaborar porcellana a la seua fàbrica. Per això van contractar a diversos mestres estrangers, com François Haly (1751), Johann Knipffer (1761), François Martin (1774) o Pierre Cloostermans (1787). Poc abans (1786) també van ser enviats a París dos operaris alcorins, Cristóbal Pastor i Vicente Álvaro, per a instruir-se en la fabricació de la porcellana.  
Tots aquests esforços van donar resultat, i des de finals del segle XVIII l'Alcora va fabricar porcellana de gran qualitat, que es va decorar amb nous estils representatius del neoclassicisme imperant en aquest temps. Entre aquests cal destacar el reflex daurat (amb un color groc molt viu), l'estil Sèvres (que combina decoració pintada, òxids metàl·lics i xicotetes escenes estampades), i les flors alemanyes, xicotet ramet policrom del qual destaca una gran rosa encarnada. Amb aquestes ornamentacions es van decorar plats i altres peces de xicotet format, com per exemple jocs de café o te, begudes que a la fi de la centúria van desplaçar el xocolate com a beguda de moda.  
En el segle XIX es generalitzarà l'estampació calcogràfica, una tècnica de decoració ceràmica de caràcter industrial, que permet l'abaratiment dels costos. En aquesta tècnica, l'Alcora va ser un centre pioner a Espanya. Coneguda des del segle XVIII a Anglaterra, aquesta tècnica decorativa arriba amb la contractació de Francesco Rolandi en 1819. El 10 de maig del mateix any el duc d'Híjar sol·licita la patent per a la fabricació de pisa estampada a Espanya durant un període de 12 anys. Però l'abolició dels drets senyorials durant el Trienni Liberal deixarà a aquesta sol·licitud sense resposta  
Malgrat tot, l'aplicació d'estampació sobre porcellana, pisa i terra de pipa es prolongarà a l'Alcora fins a finals del segle XIX, amb l'ajuda puntual de tècnics estrangers procedents de Sant Petersburg, Staffordshire i Bristol.  
L'estampació va compartir espai amb la producció de vaixelles blanques o discretament perfilades i amb sèries ornamentals heretades de l'esplendorós passat.  
En 1895 la Fàbrica Gran passa a les mans de Cristóbal Aicart, el seu últim propietari, que va fabricar peces com ara càntirs en forma de petxina o botelles globulars amb coll de tulipa; són les últimes aportacions a la història d'una manufactura que es va mantindre en actiu més de dos-cents anys.  
  
1.8. Abast  
Segons Grangel, des de la irrupció en el mercat de les ceràmiques de la fàbrica alcorina (que va adoptar un sistema racional d'organització, producció, distribució i comercialització del producte acabat), el país comptava amb una empresa de fabricació ceràmica a gran escala competitiva i moderna, el mostrari de la qual, peces de pisa sobretot per al servei de taula, presentava a més les últimes tendències de les ceràmiques provençals que marcaven moda en el país veí des del segle XVII. El seu influx va ser tal que els seus models formals i decoratius van acabar imposant-se amb millor o pitjor fortuna en altres importants centres nacionals productors de pisa estannífera.  
  
Encara que es disposava d'escassa mecanització en els seus obradors, el treball, organitzat en seccions, estava altament especialitzat i era dirigit per personal qualificat expressament contractat fins i tot a l'estranger. Cada operari ??fabricador?-, que la mateixa empresa s'encarregava de formar acadèmicament a l'escola d'aprenents, tenia una comesa concreta i especifica en la cadena de producció.  
Per a la distribucional i comercialització del producte acabat, l'empresa disposava de venedors ambulants i d'una xarxa de punts de venda estables ??factories- o magatzems de venda preferentment a l'engròs- en les principals ciutats: Madrid i Saragossa, Barcelona, València, Alacant i especialment Cadis, que tenia el monopoli del comerç amb el continent americà. Aquests magatzems de gran capacitat, que subministraven als compradors majoristes servien també de base per a l'exportació.  
  
Certament el seu fundador va comptar amb la protecció borbònica que pretenia modernitzar el sector industrial nacional i implantar el lliure comerç, concedint privilegis a les fàbriques que s'instal·laren en el pais per a la producció d'objectes de consum a gran escala, i això malgrat la ferma oposició dels gremis, que amb les seues tradicionals fórmules corporativistes controlaven el mercat de manera monopolista, i de les autoritats locals que cobraven taxes per la venda de productes forasters. Gràcies a aquestes mesures proteccionistes adoptades per la corona, que beneficiaven a l'empresa i els seus empleats, la fàbrica alcorina va poder evadir els rígids reglaments gremials i també evitar el pagament de cànons per la venda dels seus productes en pobles i ciutats.  
Control de qualitat, rendiment productiu, proteccio contra l'espionatge industrial, produccio a preu fet, exempció fiscal, servei a domicili, pensio de jubilacio, assegurança d'accidents, campanyes de promocio i venda, etc., conceptes que a penes comptaven en altres instal·lacions de produccio ceràmica en l'època, van aconseguir carta de naturalesa en el seu esquema organitzatiu per primera vegada.  
Es pot afirmar, per tant, que la fàbrica de ceràmica del comte d'Aranda va exercir de pont entre el taller (artesanal) i la fàbrica (industrial).  
  
Repercussió internacional  
De la repercussió internacional de la producció alcorina són bona prova, entre altres, els següents fets:  
- Contractació de tècnics estrangers per a la direcció artística de la manufactura (Joseph Olerys, François Martin, Johan Christian Knipfer, Pierre Cloostermans?)  
- Enviament d'operaris locals (Vicent Alberó i Cristòfor Pastor) a París en 1786 per a formar-se en la fabricació de porcellana a la manufacture de la reine.  
- Exempcions fiscals per a la importació de matèries primeres d'alta qualitat per a millorar el producte (com per exemple el zafre d'Holanda)  
  
- Establiment de xarxes comercials que garantien la distribució del producte més enllà de les fronteres nacionals (a través dels ports de Castelló i Borriana, per a Europa, i de Cadis i Sevilla, per a Amèrica)  
  
Com a conseqüència d'això i per la seua qualitat, la ceràmica de l'Alcora ha sigut objecte d'atenció del col·leccionisme internacional des del segle XIX i hui està present en destacats museus i col·leccions privades, entre aquests:  
- Museu de Belles Arts de Castelló  
- Museu Nacional de Ceràmica de València  
- Museu Nacional d'Arts Decoratives de Madrid  
- Museu Arqueològic Nacional  
- Museu del Disseny de Barcelona (engloba les col·leccions de l'antic Museu de Ceràmica de Barcelona, amb la més completa col·lecció de l'Alcora dels museus públics)  
- Musée National de Céramique (Sèvres, París)  
- Musée National de Porcelaine Adrien Dubouché (Llemotges, França)  
- Victoria and Albert Museum (Londres)  
- The Hispanic Society of America (Nova York)  
- The Metropolitan Museum (Nova York)  
- Museu de Belles Arts de Boston (USA)  
I en col·leccions privades:  
- Fundació Rocamora (Barcelona)  
- Fundació Godia (Barcelona. Recentment tancada)  
- The Paul Getty Foundation (Los Angeles, Califòrnia)  
- Col·lecció Christian i Alexius Feit (Alemanya)  
- Col·lecció Torrecid (l'Alcora)  
- Col·lecció Ceracasa (l'Alcora)  
  
  
  
ANNEX II  
Normativa de protecció del lloc històric  
  
Article 1  
El present decret té per objecte declarar bé d'interés cultural amb la categoria de lloc històric la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora, situada en l'Alcora (Castelló), delimitar l'àmbit afectat per la declaració, descriure'l determinar els valors que justifiquen la seua declaració amb aquesta expressa tipificació i establir la corresponent normativa de protecció d'acord amb els annexos que s'adjunten a la present resolució.  
  
Article 2. Règim general d'intervencions en el lloc històric  
Mentre no s'aprove un pla especial de protecció o instrument urbanístic assimilable d'anàleg contingut determinatiu, qualsevol intervenció de transcendència patrimonial que pretenga realitzar-se en l'àmbit assenyalat del lloc històric, requerirà la prèvia autorització de la conselleria competent en matèria de cultura. L'autorització s'emetrà aplicant els criteris d'aquest decret, i en defecte d'això, els enumerats en els articles 38 i 39 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, tot això sense perjudici de les autoritzacions que per l'aplicació d'altres normatives sectorials siguen procedents.  
La proposta d'intervenció haurà de definir el seu abast i anar acompanyada de la documentació tècnica oportuna. També haurà d'especificar la ubicació parcel·lària, així com adjuntar les fotografies que permeten constatar la situació actual i la seua transcendència patrimonial.  
  
Article 3. Criteris d'intervenció  
a) Qualsevol intervenció haurà d'anar encaminada a la preservació, recuperació, restauració i rehabilitació de l'arquitectura de la fàbrica original dels comtes d'Aranda i les modificacions fabrils posteriors que es consideren d'interés etnològic per a la història de la ceràmica de l'Alcora. S'ajustarà als següents criteris:  
- La intervenció respectarà les característiques i valors essencials de l'immoble. Es conservaran les seues característiques volumètriques, espacials, morfològiques i artístiques, així com les aportacions de diferents èpoques que hagen enriquit els seus valors originals. En cas que s'autoritze alguna supressió haurà de quedar degudament documentada.  
- Es preservarà la integritat de l'immoble i no s'autoritzarà la separació de cap de les seues parts essencials ni dels elements que li són consubstancials, excepte en benefici de la seua pròpia protecció i de la seua difusió pública o quan hi haja un canvi d'ús i sempre amb autorització de la conselleria competent en matèria de cultura.  
- Podran autoritzar-se, sempre que hi haja alguna pervivència d'elements originals o coneixement documental suficient d'allò que s'ha perdut, les reconstruccions totals o parcials del bé. En tot cas haurà de justificar-se documentalment el procés reconstructiu. La reconstrucció procurarà, en la mesura que les condicions tècniques ho permeten, la utilització de procediments i materials originaris. El resultat haurà de fer-se comprensible a través de gràfics, maquetes, mètodes virtuals o qualsevol tècnica de representació que permeta la diferenciació entre els elements originals i els reconstruïts.  
b) Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial de la fàbrica i els seus espais annexos i contribuïsquen a la consecució d'aquestes finalitats. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que es disposa en l'article 18 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.  
c) A fi de conservar el paisatge tradicional de l'àmbit no es permetrà cap nova edificació per a qualsevol ús.  
  
Article 4. Preservació de la silueta paisatgística i de la imatge arquitectònica  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'estima de l'escena o paisatge del lloc històric, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbrat, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també la implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de similar aspecte i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà conformement a les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.  
  
  
Article 5. Elements impropis  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior (excepte cartells informatius dels noms i activitats dels edificis), en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en aquesta escena urbana, excepte les d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·liciten i obtinguen autorització expressa de la conselleria competent en matèria de cultura.  
  
Article 6. Patrimoni arqueològic  
En qualsevol intervenció que afecte el subsòl del lloc històric, serà aplicable el règim tutelar establit en l'art. 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic. Particularment serà aplicable aquest règim cautelar als treballs relatius a l'arqueologia de l'arquitectura, és a dir, a aquelles actuacions que tinguen com a objecte els elements constructius i les pervivències dels edificis històrics que en el seu moment van conformar el conjunt fabril.  
  
Article 7. Actuacions il·legals  
 La contravenció del que es preveu en la present normativa, determinarà la il·legalitat de l'actuació amb la consegüent restitució dels valors afectats si escau i la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en l'art. 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 8342, del 19-07-2018 (2018/7102)

RESOLUCIÓN de 16 de julio de 2018, de la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, por la que se incoa un expediente de declaración de bien de interés cultural, con la categoría de sitio histórico, a favor de la Real Fábrica de Loza y Porcelana del Conde de Aranda de Alcora en L'Alcora y se somete el expediente incoado a trámite de información pública.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   8342

Fecha DOGV
:   19-07-2018

Sección del DOGV
:   V. ANUNCIOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2018/7102

CVE


Fecha del documento


Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

RESOLUCIÓN de 16 de julio de 2018, de la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, por la que se incoa un expediente de declaración de bien de interés cultural, con la categoría de sitio histórico, a favor de la Real Fábrica de Loza y Porcelana del Conde de Aranda de Alcora en L'Alcora y se somete el expediente incoado a trámite de información pública. [2018/7102]  
  
Vista la solicitud formulada por el Ayuntamiento de L'Alcora para la incoación de expediente de declaración de bien de interés cultural, a favor de la Real Fábrica de Loza y Porcelana del Conde de Aranda de Alcora en L'Alcora (Castellón).  
Vistos los informes emitidos por los servicios técnicos de esta Dirección General de Cultura y Patrimonio de esta conselleria y demás antecedentes obrantes en el expediente, favorables a la declaración como bien de interés cultural, con categoría de sitio histórico a favor de la Real Fábrica de Loza y Porcelana del Conde de Aranda de Alcora en L'Alcora (Castellón).  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, esta conselleria, en lo que es materia de su competencia, ha resuelto:   
  
Primero  
Incoar expediente para la declaración de bien de interés cultural, con categoría de sitio histórico, a favor de la Real Fábrica de Loza y Porcelana del Conde de Aranda de Alcora en L'Alcora (Castellón), encomendando su tramitación a la Dirección General de Cultura y Patrimonio de esta conselleria.  
  
Segundo  
De conformidad con lo dispuesto en el art. 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, delimitar el ámbito afectado por la declaración, determinar los valores del sitio histórico que justifican su declaración como bien de interés cultural, describir los inmuebles patrimoniales que constituyen referentes indiscutibles del mismo y a los que este se asocia indubitadamente y fijar las normas de protección del sitio histórico en los anexos adjuntos a la presente resolución.   
  
Tercero  
En cumplimiento de lo preceptuado en el art. 27.3 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano notificar esta resolución al Ayuntamiento de L'Alcora y a los interesados y hacerles saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36 en relación con el 27.4 de la Ley, la realización de cualquier intervención en el sitio histórico deberá ser autorizada preceptivamente por la Dirección General de Cultura y Patrimonio con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando ésta resulte preceptiva.   
  
Cuarto  
La presente incoación, de acuerdo con lo establecido en el art. 33 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al sitio histórico delimitado, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas, suspensión cuyos efectos y, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del artículo 33 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, se resolverán tras la declaración.   
No obstante la Dirección General de Cultura y Patrimonio, podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que, en aplicación de las normas de protección determinadas por la presente resolución, manifiestamente no perjudican los valores del bien que motivan la incoación, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieran de realizarse inaplazablemente.  
  
Quinto  
Conforme a lo previsto en el artículo 83 de la Ley 39/2015, de 1 de octubre, del procedimiento administrativo común de las administraciones públicas y en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, someter el expediente incoado a trámite de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Cultura y Patrimonio, avda. de la Constitución nº 284 de València.  
  
Sexto  
Que en cumplimiento de lo dispuesto en el art. 27.3 de la Ley se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural dependiente de la Administración General del Estado para su anotación preventiva.  
  
Séptimo  
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
  
València, 16 de julio de 2018. El conseller de Educación, Investigación, Cultura y Deporte: Vicent Marzà Ibáñez.  
  
  
  
ANEXO I  
Delimitación y descripción del bien objeto de la declaración, de los inmuebles patrimoniales que constituyen referentes indiscutibles del mismo y determinación de los valores del sitio histórico  
  
1.1 Denominación  
Sitio histórico Real fábrica de loza y porcelana del conde de Aranda de L'Alcora  
  
1.2 Localización  
I) Comunidad Autónoma. Comunitat Valenciana  
II) Provincia. Castellón.  
III) Municipio. L'Alcora  
IV) Dirección. Manzana catastral 78964. parcelas catastrales:  
01. C/ Fábrica 22  
02. C/ Fábrica 26 y 28  
03. Avda. de Castellón 2  
04. Avda. de Castellón 4  
05. Avda. De Castellón 6  
  
1.3 Delimitación  
La delimitación se establece en función de los siguientes criterios:  
- Patrimoniales y urbanísticos, con la inclusión de los inmuebles y espacios urbanos vinculados históricamente a la fábrica.  
- Arqueológicos, en función de previsibles hallazgos arqueológicos ya que se presume la existencia de gran parte de las instalaciones originales incluso de un sótano, en la actualidad colmatados por escombros.  
Definición literal de la delimitación:  
Origen: vértice norte de la parcela 07 de la manzana catastral 78964, punto A.  
Sentido: horario.  
Línea delimitadora: desde el punto de origen A, la línea recorre en dirección sur el linde de la acequia, incluyéndola, hasta el encuentro con el camino existente, Incorpora el camino hasta girar a norte incluyendo el patio de luces del edificio sito en la parcela catastral 01. Cruza la calle Fábrica y continua en dirección sureste por el linde de las fachadas de las manzanas 78973 y 78901 hasta la acequia, la incorpora y prosigue por la misma hasta el punto de origen.  
Definición gráfica de la delimitación: se adjunta plano en anexo 2.  
  
1.4 Descripción  
La fábrica de loza fina y superfina de L'Alcora, ?la Fábrica Gran- constituye la primera y más importante empresa de la Ilustración destinada al abastecimiento de productos cerámicos de alta calidad principalmente para consumo nacional; sin embargo alcanzó gran proyección internacional poniéndose a la altura de las ya existentes en Europa y conservándose piezas hoy en día en importantes museos y colecciones privadas de todo el mundo.  
 Fue propiciada por la política proteccionista implantada por Felipe V y fundada por un poderoso ilustrado, D. Buenaventura Pedro de Alcántara Abarca de Bolea y Ximénez de Urrea, IX Conde de Aranda.  
El éxito de la empresa se debió a la confluencia de distintos factores, los cuales según Eladi Grangel fueron: la continuada formación de los operarios, la contratación de destacados técnicos, la búsqueda de las mejores materias primas (incluso en el extranjero), la obtención de privilegios reales para la importación de materias primas y para la comercialización de la loza, la escrupulosa organización interna (regulada por ordenanzas), la existencia en las dependencias de la manufactura de un voluminoso archivo de dibujos y grabados (fuente de inspiración para los artistas), la estructura productiva (división del trabajo en quadras o departamentos), la distribución y comercialización de la loza (venta en la propia fábrica, venta ambulante a través de arrieros e instalación de factorías o almacenes en las principales ciudades).  
Todo ello confluyó en la obtención de un producto de la máxima calidad tanto técnica como artística, cuyas obras maestras están consideradas por los especialistas como la mejor loza europea del siglo XVIII.  
Constituye un antecedente del actual sector azulejero de la provincia de Castellón debido a la tradición que fue transmitida por la mano de obra altamente cualificada procedente de la fábrica.  
En definitiva con la declaración de bien de interés cultural, con la categoría de sitio histórico, se pondrá en valor y conocimiento un lugar destacado de nuestra historia económica y se propiciará la recuperación de su importante arquitectura e instalaciones.  
  
1.5 Historia  
De acuerdo con los estudios de Josep Mª Soler García y Salvador Domenech Llorens, la fábrica fue levantada en 1727 en los terrenos propiedad del Conde de Aranda en la Tenencia de l'Alcalatén, donde ya existía mano de obra experta en el trabajo del barro (funcionaban en L'Alcora una veintena de Alfares y cantarerías) y abundantes materias primas como barro, leña y agua. Este noble quiso dar respuesta a la demanda de bienes suntuarios de una sociedad aristocrática y burguesa, que los requería como reflejo de prestigio y buen gusto de sus poseedores, así como para potenciar el desarrollo económico de la nación. Hasta el momento la importación de loza fina y porcelana procedía de Francia (Sèvres, Limoges) y de Meissen, cuna de la porcelana europea.  
Como buen ilustrado el conde de Aranda, preocupado por ?la felicidad y progreso de los pueblos- decidió acometer con capital propio la fundación de una fábrica de loza. La población de L'Alcora le ofrecía además la ventaja de su proximidad a los puertos del mediterráneo lo que facilitaría la exportación de sus productos.  
  
El fundador  
D. Buenaventura, hijo del I duque de Almazán, fue bautizado el 14 de abril de 1699 en Zaragoza. Tras un difícil pleito familiar fue declarado IX conde de Aranda. Militar de profesión, llegó a coronel de infantería y fue el prototipo de hombre culto y emprendedor de la Ilustración que no dudó en llevar a la práctica por sí mismo las acciones que se consideraban necesarias para el progreso nacional.  
En 1726 comienza la fábrica y la primera piedra fue colocada por él mismo. En mayo de 1727 se finalizó la construcción. A partir de 1732 el rey lo destina a Ceuta y a Italia, desde donde tuvo que seguir la evolución de la fábrica de cuyo proceso de producción era un profundo conocedor, Tras una larga enfermedad que le apartó de sus ocupaciones murió prematuramente en 1742.  
Su hijo Pedro Pablo, nacido en Siétamo en 1719, fue su sucesor y llegó a ser uno de los máximos exponentes de la Ilustración española.  
  
Su biografía nos lo revela como un gran estadista y erudito polifacético. Comenzó, el entonces duque de Almazán, como primogénito de la casa de Aranda, con la carrera militar en 1736, cuando a los 17 años se presentó en el ejército español de Italia. A los 21 años fue nombrado capitán de Granaderos del Primer Batallón del Regimiento de Infantería Inmemorial de Castilla del que era coronel su propio padre. Felipe V le concedió el grado de coronel de infantería en atención a sus méritos.  
La Paz de Aquisgrán (1748) permitió al conde la administración de sus posesiones y la realización de viajes a Francia y al Centro de Europa con objeto de ilustrarse y aumentar sus conocimientos. En Prusia estudió táctica militar y economía en la línea cameralista. Visitó fábricas y centros comerciales especialmente en la ciudad alemana de Meissen, en la que recabó fórmulas y métodos para mejorar la fábrica. Allí contrató a Juan Cristian Knipffer, quien se obligó a fabricar porcelana fina en L'Alcora durante seis años y enseñar esta técnica a los aprendices.  
Cuando vuelve a España en 1755 es promovido a teniente general y enviado a Lisboa como embajador de España. Su estancia en Portugal fue premiada con el collar del Toisón de Oro y ese año fue nombrado director general de Artillería e Ingenieros. Aranda destacó en su puesto de director general organizando la artillería en departamentos. Hizo también estudio de todas las plazas, acuartelamientos y fortificaciones de la península, fundó la Sociedad Militar de Matemáticas y unificó las diferentes escalas empleadas en mapas.  
También fue de su interés la arquitectura, siendo nombrado consiliario de la Real Academia de Nobles Artes de San Fernando para la que redactó una memoria sobre el método de enseñanza de la arquitectura basado en tres principios: firmeza, hermosura y comodidad.  
Posteriormente ocupó diversos cargos como embajador en Polonia, presidente del Consejo de Castilla, donde desplegó diversas actividades de mejora de la capital de España y muchas otras en apoyo al arte. Participó activamente en la política nacional y, tras su enfrentamiento con Campomanes, es nombrado embajador en París. Las circunstancias políticas propiciaron el nombramiento de Aranda (1792) como decano del Consejo de Castilla y primer secretario de Estado.   
Su actividad política, en oposición a la declaración de guerra entre España y la Convención francesa (1793-1795) derivó en un duro enfrentamiento con Godoy y con el propio Carlos IV, siendo destituido de sus cargos y enviado a su destierro de Jaén, con incautación de todos sus documentos, incomunicación y prisión en la Alhambra.  
En 1795, se le permitió retirarse a su casa de Épila, donde vivió dedicado a la administración de sus posesiones y a colaborar con la Real Sociedad Económica Aragonesa de Amigos del País, hasta su muerte sin sucesor directo (1798), a la edad de setenta y ocho años.   
Tras su muerte, el siguiente propietario de la fábrica fue su sobrino y heredero el duque de Híjar, continuando en la familia hasta su venta en 1850 a los industriales Girona que lo transmitieron a los Aicart.  
  
1.6 Descripción de la fábrica y edificaciones conservadas  
La Real Fábrica se instaló a las afueras de la población, junto al camino de Castellón. En esta zona ya existían por entonces un convento de frailes franciscanos y algunas cantarerías y ollerías familiares.  
Las edificaciones e instalaciones que conformaron la fábrica se iniciaron modestamente pero se fueron ampliando a lo largo del siglo XVIII hasta alcanzar su máxima extensión a principios del siglo XIX.  
La primera descripción de las instalaciones consta en un detallado informe de 1729 y que se recoge en el archivo municipal de Castellón (Caja Alcora).  
Se conserva un plano de la fábrica en el Archivo Histórico Provincial de Zaragoza de 1805 firmado por D. Josef Delgado, Intendente de la misma. Este plano describe con precisión los espacios de la fábrica y aporta un alzado de la fachada principal. La superficie reflejada en este plano se mantendrá hasta el cierre de la fábrica en 1944.  
Según los estudios realizados por Ximo Todolí y Joaquín Cabrera y el informe de Eladi Grangel y Silvia Segura, reseñados en la bibliografía, efectuados comparando el citado plano con la documentación de la época, las fases de construcción del edificio fueron:  
  
Edificio fundacional:  
Ocupaba una parcela cuadrada de 200 palmos de longitud por 180 de latitud, según la documentación conservada, lo que supone, si son palmos valencianos, una superficie de 1843 m².  
Albergaba un patio central con dos balsas de decantación, un sótano con un molino de cuatro piedras y mortero manual para barnices. En planta baja, almacenes, dos hornos grandes (para bizcochado y fino) y otro pequeño para fritas, tornos, sección de carpintería y sección de moldes y muebles. En la primera planta, almacén de fino, mesas de pintura y escuela de dibujo entre otros.  
De este edificio se conserva prácticamente el 50 % de su construcción.  
Las primeras ampliaciones  
En 1729, se agrega un terreno en el que se construyen un pozo y tres nuevas balsas de decantación. Se construyen naves para almacenes de tierra y leña.  
Entre 1729 y 1730 se construye un nuevo horno mayor y un gran almacén para loza acabada.  
En 1731 se instala un molino de 8 muelas para moler barnices y colores.  
En 1735 se realizan obras de reconstrucción de hornos y molinos.  
Entre 1743 y 1753 se amplía el número de molinos y hornos, nuevas balsas y almacenes y una máquina para refinar barniz.  
  
Obras en la segunda mitad del siglo XVIII  
La expansión de la fábrica continua a lo largo de la segunda mitad de la centuria, hasta alcanzar una superficie aproximada de 7.290 m² (100 varas valencianas de fachada por 90 varas de fondo); las ampliaciones se realizan hacia el oeste. Se deben a la introducción de nuevas técnicas (tercer fuego, jaspes, porcelana y media porcelana, tierra de pipa?) y suponen una ampliación de la plantilla y la necesidad de hornos y molinos específicos etc.  
Entre 1764 y 1775: dos nuevas naves de 131 m² cada una, un almacén cubierto para leña y otro para materiales, 4 grandes hornos, salas para la composición de los barnices y un horno para calcinarlos.  
En 1774 se construyen los hornos para porcelana y los departamentos para su manufactura.  
En 1792, se cita un aumento de quadras (dependencias), hornos y habitaciones de empleados y almacenes.  
  
Obras hasta 1805  
El duque de Híjar continua ampliando la fábrica con las instalaciones que Josef Delgado, el intendente relaciona: un nuevo molino de 18 muelas, 3 tahonas (de 4 muelas cada una) y dos rublones para moler barnices, cubiertas, arena y pedernal; cuatro hornos, nuevas salas de tornos, y almacenes para la loza común, pipa, jaspe natural y porcelana.  
Estas obras aportarán a la fábrica su máxima extensión, y todavía están por finalizar en 1805. De hecho Delgado colorea en el plano las partes no acabadas, al fondo de la fábrica.  
  
La fábrica entre 1805 y 1895  
Durante la guerra de la Independencia fue ocupada por los soldados de Napoleón, causando grandes estragos y paralizando completamente la producción. La lenta recuperación de la fábrica se truncó con la primera guerra civil Carlista (1830-1840) provocando falta de materiales y operarios. Las instalaciones fueron cerradas y embargadas judicialmente por reclamaciones de los acreedores.  
Tras un periodo difícil, la Casa de Híjar optó por el arrendamiento de la empresa en 1850 a los hermanos Ramón y Matías Girona, almacenistas de loza en Barcelona. Ramón, mediante escritura de acensamiento de 1859 se constituye en propietario de la empresa. En 1866 su hijo Ramón Girona y Mató asume la dirección. La empresa sigue en poder de la familia hasta 1895, siendo su último propietario de esta familia Daniel Girona.  
En este período se produce un gran declive de la fábrica lo que pretendieron paliar sus dueños con la introducción de la estampación inglesa, de moda, sin conseguirlo.  
  
1895-1936  
Es el período más oscuro de la fábrica en el que no se aportan novedades industriales. En la guerra civil se produjo el fenómeno de la colectivización en la localidad y la empresa quedó paralizada. Sus instalaciones fueron utilizadas como almacén de productos, aperos y animales. El 27 de enero de 1938, según Cabrera, puede considerarse el fin de la Real Fábrica de Aranda.  
  
1940 hasta hoy  
Poco después de la guerra, fue parcialmente derribada para la venta de la madera de las vigas. En el solar se instalaron alfareros y fabricantes de loza y azulejos que aprovecharon la infraestructura existente. También la fábrica textil llamada de les Tovalles, fundada por Severino Ramos Nebot, se instaló dentro de la Real Fábrica, estando ocupado ese espacio hoy por un bloque de viviendas.  
Las últimas empresas propietarias de la edificación existente fueron las de TILESA y BIC SL (1950-1960), azulejeras. La última empresa, que se situó sobre la parte del conjunto de 1750-1805, cerró en 1989.   
  
Edificaciones conservadas  
Se conserva la nave con una zona de dos plantas. Su estructura es de hormigón y muros de ladrillo levantados sobre pervivencias de los muros de mampostería originales. El interior es diáfano con cerchas metálicas y cubierta a dos aguas. En él se encuentra un gran horno tipo túnel bicanal. Se conservan los tres hornos originales para la producción de bizcocho.  
Para la construcción de la fábrica emplearon materiales del lugar, piedra, cal y madera, pudiéndose considerar una importante muestra de arquitectura popular. Destaca la construcción de sus cuatro hornos de tipo intermitente, con tiro vertical directo, careciendo de chimenea y que funcionaban según los ciclos de carga, cocción y descarga. Presentaban un gran rendimiento útil, pero un rendimiento térmico muy bajo. Hoy se mantienen tres en pie, en buen estado de conservación. Están conformados como un gran cilindro cubierto de dos alturas o pisos: el dau o cámara inferior semi-enterrada y la cámara superior de cocción o horno de arriba.  
La cámara inferior y la del piso superior u horno de arriba estaban cubiertas por una bóveda plana de ladrillo cerámico denominada capelo, bóveda o vuelta. En ellos se había practicado una serie de agujeros, circular y regularmente dispuestos, denominados foradá.   
El hueco central de la foradá superior se conocía como lluna. Se accedía al horno superior por medio de dos aberturas en fachada y nave.  
En el canó, junto a la cámara inferior, se producía la combustión y la leña era introducida por la boca situada en fachada a nivel del camino interior y delante del leñero.  
Estos hornos han sido objeto de una primera fase de recuperación de la fábrica según proyecto de la arquitecta Diana Sánchez Mustieles de diciembre de 2017, ?PROYECTO DE INTERVENCIÓN DE CONSOLIDACIÓN DE HORNOS Y NAVE ANEXA DE LA REAL FÁBRICA DE LOZA Y PORCELANA DEL CONDE DE ARANDA DE LŽALCORA?. En esta fase se han acometido las siguientes actuaciones en la nave que fue ocupada por la empresa BIC SL y en los hornos conservados:  
- Limpieza, eliminación de basura y escombros.  
- Recuperación de materiales de valor histórico o etnológico asociados a la producción fabril.  
- Limpieza de la cubierta de los hornos, con una gran carga de deshechos y donde habían crecido varios pinos.  
- Apeos de los forjados de madera del entresuelo de la nave.  
- Apeo de las galerías y bóvedas de los hornos.  
- Demolición de un añadido de bloque de hormigón, ladrillo y cubierta de chapa metálica y parte del muro de bloque que separa la nave BIC.  
- Demolición de parte de tabique de ladrillo existente y falso techo de cañizo en planta alta.  
- Eliminación de instalaciones de saneamiento obsoletas.  
- Demolición del cerramiento de ladrillo que da acceso a las cendreras de los hornos y derribo de la puerta de acceso a la cámara superior.  
- Reparaciones provisionales: cierre del acceso trasero con fábrica de ladrillo. Reparación de las goteras de la cubierta.  
  
1.7 Etapas artísticas y productivas de la fábrica  
Basándonos en el informe de Eladi Grangel, la evolución de la producción de la fábrica se resume de las siguientes etapas: en los primeros años de funcionamiento, la Real Fábrica elaboró piezas siguiendo los modelos del Sur de Francia (Moustiers y Marsella fundamentalmente), de donde provienen los primeros directores artísticos. Estilos como Berain (con puntillas, arabescos, bustos, esfinges..., generalmente en claroscuro azul, pero también con suaves toques de policromía) o las Chinerías (con prolífica vegetación y figuras orientales o grotescas) muestran la exquisita delicadeza y perfección que los pintores de la Real Fábrica lograron ya desde el principio.  
A partir de 1750-1755 se va produciendo una mayor diversificación ornamental y la creación de estilos propios, en parte debido al acceso a los cargos de responsabilidad artística del personal formado en la Academia de Aprendices, y también por adaptación a los gustos cambiantes de la clientela.  
Aparecen numerosos diseños de decoraciones florales (unas más naturalistas, otras estilizadas), composiciones con motivos dispuestos por la superficie de las piezas de manera armónica como por ejemplo bustos femeninos (madamita), barcos (navíos), árboles frutales con una fuente manando a su lado (chaparro), perros, jaulas, trofeos militares e instrumentos musicales (fanfarre), etc.  
También es esta la época de la proliferación de las rocallas: motivos asimétricos generalmente en claroscuro amarillo, que a veces acompañan a los elementos citados antes, pero que sobre todo van asociados a torres, puentes, banderas, motivos acuáticos y, a veces, un sol radiante con rasgos faciales humanos. Es el estilo denominado popularmente ?Álvaro- (por uno de sus principales impulsores, Vicente Álvaro Ferrando) y citado a la documentación de la Real Fábrica como Andrómica fina, con adornos de talla [rocalla] con sus casalicios y surtimientos de fuentes con algunas flores y árboles.  
La esquematización de la decoración floral dará lugar a una de las series más prolíficas de L'Alcora, también muy imitada en otros centros como Onda, Ribesalbes, Manises, etc, llamada ?Ramito- y caracterizada por una pequeña flor polícroma que generalmente combina los colores azul, amarillo y ocre. En las piezas más sencillas, esta flor aparece aislada, pero también es habitual que se complemente con hojas de un solo trazo, con ramos más complejos formados por hojas bicromas o con pequeñas frutas muy esquemáticas que parecen manzanas o peras. Las piezas pertenecientes a este estilo eran comercializadas por los arrieros en mercados ambulantes, y aparecen en un lienzo de Goya titulado ?El Cacharrero?. Se suele denominar así (?Cacharrero?) la decoración que combina el rameado estilizado y las pequeñas frutas antes descritas.  
Uno de los más importantes objetivos de los condes de Aranda fue conseguir elaborar porcelana en su fábrica Por ello contrataron a varios maestros extranjeros, como François Haly (1751), Johann Knipffer (1761), François Martin (1774) o Pierre Cloostermans (1787). Poco antes (1786) también fueron enviados a París dos operarios alcorinos, Cristóbal Pastor y Vicente Álvaro, para instruirse en la fabricación de la porcelana.  
Todos estos esfuerzos dieron resultado, y desde finales del siglo XVIII L'Alcora fabricó porcelana de gran calidad, que se decoró con nuevos estilos representativos del neoclasicismo imperante en este tiempo. Entre ellos cabe destacar el reflejo dorado (con un color amarillo muy vivo), el estilo Sèvres (que combina decoración pintada, óxidos metálicos y pequeñas escenas estampadas), y las flores alemanas, pequeño ramito polícromo del que destaca una gran rosa encarnada. Con estas ornamentaciones se decoraron platos y otras piezas de pequeño formato, como por ejemplo juegos de café o té, bebidas que a finales de la centuria desplazaron al chocolate como bebida de moda.  
En el siglo XIX se generalizará la estampación calcográfica, una técnica de decoración cerámica de carácter industrial, que permite el abaratamiento de los costes. En esta técnica, L'Alcora fue un centro pionero en España. Conocida desde el siglo XVIII en Inglaterra, esta técnica decorativa llega con la contratación de Francesco Rolandi en 1819. El 10 de mayo del mismo año el Duque de Híjar solicita la patente para la fabricación de loza estampada en España durante un período de 12 años. Pero la abolición de los derechos señoriales durante el Trienio Liberal dejará a esta solicitud sin respuesta.  
A pesar de todo, la aplicación de estampación sobre porcelana, loza y tierra de pipa se prolongará en L'Alcora hasta finales del siglo XIX, con la ayuda puntual de técnicos extranjeros procedentes de San Petersburgo, Staffordshire y Bristol.  
La estampación compartió espacio con la producción de vajillas blancas o discretamente perfiladas y con series ornamentales heredadas del esplendoroso pasado.  
En 1895 la Fàbrica Gran pasa a manos de Cristóbal Aicart, su último propietario, que fabricó piezas como botijos en forma de concha o botellas globulares con cuello de tulipán; son las últimas aportaciones a la historia de una manufactura que se mantuvo en activo más de doscientos años.  
  
1.8 Alcance  
Según Grangel, desde la irrupcion en el mercado de las ceramicas de la fabrica alcorena (que adopto un sistema racional de organizacion, produccion, distribucion y comercializacion del producto acabado), el pais contaba con una empresa de fabricacion ceramica a gran escala competitiva y moderna, cuyo muestrario, piezas de loza sobre todo para el servicio de la mesa, presentaba ademas las ultimas tendencias de las ceramicas provenzales que marcaban moda en el vecino pais desde el siglo XVII. Su influjo fue tal que sus modelos formales y decorativos acabaron imponiendose con mejor o peor fortuna en otros importantes centros nacionales productores de loza estanífera.  
Aunque se contaba con escasa mecanizacion en sus obradores, el trabajo, organizado en secciones, estaba altamente especializado y era dirigido por personal cualificado expresamente contratado incluso en el extranjero. Cada operario ??fabricante?, que la misma empresa se encargaba de formar academicamente en la escuela de aprendices, tenia un cometido concreto y especifico en la cadena de produccion.  
Para la distribucion y comercializacion del producto acabado, la empresa disponia de vendedores ambulantes y de una red de puntos de venta estables ??factorias- o almacenes de venta preferentemente al por mayor en las principales ciudades: Madrid y Zaragoza, Barcelona, Valencia, Alicante y especialmente Cadiz, que tenia el monopolio del comercio con el continente americano. Estos almacenes de gran capacidad, que abastecian a los compradores mayoristas servían también de base para la exportación.  
Ciertamente su fundador conto con la proteccion borbonica que pretendia modernizar el sector industrial nacional e implantar el libre comercio, concediendo privilegios a las fabricas que se instalaran en el pais para la produccion de objetos de consumo a gran escala, y ello a pesar de la firme oposicion de los gremios, que con sus tradicionales formulas corporativistas controlaban el mercado de forma monopolista, y de las autoridades locales que cobraban tasas por la venta de productos forasteros. Gracias a estas medidas proteccionistas adoptadas por la corona, que beneficiaban a la empresa y sus empleados, la fabrica alcorena pudo evadir los rigidos reglamentos gremiales y tambien evitar el pago de canones por la venta de sus productos en pueblos y ciudades.  
Control de calidad, rendimiento productivo, proteccion contra el espionaje industrial, produccion a destajo, exencion fiscal, servicio a domicilio, pension de jubilacion, seguro de accidentes, campanas de promocion y venta, etc., conceptos que apenas contaban en otras instalaciones de produccion ceramica en la epoca, alcanzaron carta de naturaleza en su esquema organizativo por primera vez.  
Se puede afirmar, por tanto, que la fabrica de ceramica del conde de Aranda ejerció de puente entre el taller (artesanal) y la fabrica (industrial).  
  
Repercusión internacional  
De la repercusión internacional de la producción alcoreña son buena prueba, entre otros, los siguientes hechos:  
- Contratación de técnicos extranjeros para la dirección artística de la manufactura (Joseph Olerys, François Martin, Johan Christian Knipfer, Pierre Cloostermans?)  
- Envío de operarios locales (Vicente Álbaro y Cristóbal Pastor) a París en 1786 para formarse en la fabricación de porcelana en la manufacture de la reine.  
- Exenciones fiscales para la importación de materias primas de alta calidad para mejorar el producto (como por ejemplo el zafre de Holanda)  
- Establecimiento de redes comerciales que garantizaban la distribución del producto más allá de las fronteras nacionales (a través de los puertos de Castellón y Burriana, para Europa, y de Cádiz y Sevilla, para América)  
Como consecuencia de ello y por su calidad, la cerámica de L'Alcora ha sido objeto de atención del coleccionismo internacional desde el siglo XIX y hoy está presente en destacados museos y colecciones privadas, entre ellos:  
- Museo de Bellas Artes de Castellón  
- Museo Nacional de Cerámica de Valencia  
- Museo Nacional de Artes Decorativas de Madrid  
- Museo Arqueológico Nacional  
- Museu del Disseny de Barcelona (engloba las colecciones del antiguo Museo de Cerámica de Barcelona, con la más completa colección de L'Alcora de los museos públicos)  
- Musée National de Céramique (Sèvres, París)  
- Musée National de Porcelaine Adrien Dubouché (Limoges, Francia)  
- Victoria and Albert Museum (Londres)  
- The Hispanic Society of America (Nueva York)  
- The Metropolitan Museum (Nueva York)  
- Museo de Bellas Artes de Boston (USA)  
Y en colecciones privadas:  
- Fundación Rocamora (Barcelona)  
- Fundación Godia (Barcelona. Recientemente cerrada)  
- The Paul Getty Foundation (Los Ángeles, California)  
- Colección Christian y Alexius Feit (Alemania)  
- Colección Torrecid (L'Alcora)  
- Colección Ceracasa (L'Alcora)  
  
  
  
ANEXO II  
Normativa de protección del sitio histórico  
  
Artículo 1  
El presente decreto tiene por objeto declarar bien de interés cultural con la categoría de sitio histórico la Real Fábrica de Loza y Porcelana del Conde de Aranda de Alcora, sita en lŽAlcora (Castellón), delimitar el ámbito afectado por la declaración, describir el mismo y determinar los valores que justifican su declaración con esta expresa tipificación y establecer la correspondiente normativa de protección de acuerdo con los anexos que se adjuntan a la presente resolución.  
  
Artículo 2. Régimen general de intervenciones en el sitio histórico  
En tanto no se apruebe un plan especial de protección o instrumento urbanístico asimilable de análogo contenido determinativo, cualquier intervención de transcendencia patrimonial que pretenda realizarse en el ámbito señalado del sitio histórico, requerirá la previa autorización de la conselleria competente en materia de cultura. La autorización se emitirá aplicando los criterios de este decreto, y en su defecto, los enumerados en los artículos 38 y 39 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, todo ello sin perjuicio de las autorizaciones que por la aplicación de otras normativas sectoriales resulten procedentes.  
La propuesta de intervención deberá definir su alcance e ir acompañada de la documentación técnica oportuna. También deberá especificar la ubicación parcelaria, así como adjuntar las fotografías que permitan constatar la situación actual y su transcendencia patrimonial.  
  
Artículo 3. Criterios de intervención  
a) Cualquier intervención deberá ir encaminada a la preservación, recuperación, restauración y rehabilitación de la arquitectura de la fábrica original de los condes de Aranda y las modificaciones fabriles posteriores que se consideren de interés etnológico para la historia de la cerámica de L'Alcora. Se ajustará a los siguientes criterios:  
- La intervención respetará las características y valores esenciales del inmueble. Se conservarán sus características volumétricas, espaciales, morfológicas y artísticas, así como las aportaciones de distintas épocas que hayan enriquecido sus valores originales. En caso de que se autorice alguna supresión deberá quedar debidamente documentada.   
- Se preservará la integridad del inmueble y no se autorizará la separación de ninguna de sus partes esenciales ni de los elementos que le son consustanciales, salvo en beneficio de su propia protección y de su difusión pública o cuando medie un cambio de uso y siempre con autorización de la conselleria competente en materia de cultura.  
- Podrán autorizarse, siempre que exista alguna pervivencia de elementos originales o conocimiento documental suficiente de lo perdido, las reconstrucciones totales o parciales del bien. En todo caso deberá justificarse documentalmente el proceso reconstructivo. La reconstrucción procurará, en la medida que las condiciones técnicas lo permitan, la utilización de procedimientos y materiales originarios. El resultado deberá hacerse comprensible a través de gráficos, maquetas, métodos virtuales o cualquier técnica de representación que permita la diferenciación entre los elementos originales y los reconstruidos.  
b) Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial de la fábrica y sus espacios anexos y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá por lo dispuesto en el artículo 18 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano.  
c) A fin de conservar el paisaje tradicional del ámbito no se permitirá nueva edificación alguna para cualquier uso.  
  
Artículo 4. Preservación de la silueta paisajística y de la imagen arquitectónica  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje del sitio histórico, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la conselleria competente en materia de cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.  
  
Artículo 5. Elementos impropios  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior (excepto carteles informativos de los nombres y actividades de los edificios), en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo las de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado soliciten y obtengan autorización expresa de la conselleria competente en materia de cultura.  
  
Artículo 6. Patrimonio arqueológico  
En cualquier intervención que afecte al subsuelo del sitio histórico, resultará de aplicación el régimen tutelar establecido en el art. 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, para la salvaguarda del patrimonio arqueológico. Particularmente resultará de aplicación este régimen cautelar a los trabajos relativos a la arqueología de la arquitectura, es decir, a aquellas actuaciones que tengan como objeto los elementos constructivos y las pervivencias de los edificios históricos que en su día conformaron el conjunto fabril.  
  
Artículo 7. Actuaciones ilegales  
 La contravención de lo previsto en la presente normativa, determinará la ilegalidad de la actuación con la consiguiente restitución de los valores afectados en su caso y la responsabilidad de sus causantes en los términos establecidos en el art. 37 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML