Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 6442, del 20-01-2011 (2011/138)

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 2010, de la Junta de Govern, sobre la participació del personal d'Infermeria en les unitats de radiodiagnòstic.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6442

Data del DOGV
:   20-01-2011

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2011/138

CVE


Data del document
:   23-12-2010

Organisme emissor
:   Col·legi Oficial d'Infermeria de València

Tipus de document
:   Resolució

Correcció d'errades

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 2010, de la Junta de Govern, sobre la participació del personal d'Infermeria en les unitats de radiodiagnòstic. [2011/138]  
Antecedents normatius  
Aquesta resolució col·legial, amb la que pretenem resoldre la consulta plantejada per diversos col·legiats, ha sigut adoptada previ estudi de la normativa comunitària i interna que resulta aplicable al cas, a fi de donar una resposta motivada fundada en dret.  
En aquest estudi no s'han obviat les normes que, en l'actualitat, es troben derogades per disposicions posteriors pel que fa al seu contingut, sense cap dubte, ha servit com a guia interpretativa dels nous textos, i ens facilita, a més, una visió mes àmplia i formada de la matèria. Aquesta normativa que, per afectar de forma directa o de manera tangencial a la qüestió objecte de consulta, ha sigut considerada per aquest Col·legi Oficial d'Infermeria es concreta en les normes següents:  
1. Estatut del personal sanitari no facultatiu de les institucions sanitàries de la Seguretat Social, aprovat per Ordre Ministerial de 26 d'abril de 1973.  
2. Directiva 1977/453/CEE, de 27 de juny, de Coordinació de les disposicions legals, reglamentàries i administratives relatives a les activitats dels infermers responsables de cures generals.  
3. Directiva Euratom/836/1980, de 15 de juliol, modifica les directives que estableixen les normes bàsiques relatives a la protecció sanitària de la població i els treballadors contra els perills que resulten de les radiacions ionitzants.  
4. Ordre del Ministeri de Sanitat i Consum de 14 de juny de 1984, sobre competències i funcions dels tècnics especialistes de Laboratori, Radiodiagnòstic, Anatomia Patològica, Medicina Nuclear i Radioteràpia, de Formació Professional de Segon Grau, branca sanitària.   
5. Directiva Euratom/466/8 de 3 de setembre, que estableix les mesures fonamentals relatives a la protecció radiològica de les persones sotmeses a exàmens i tractaments mèdics.  
6. Directiva Euratom, 467/1984, de 3 de setembre, que modifica la Directiva 80/836/Euratom pel que fa a les normes bàsiques relatives a la protecció sanitària de la població i dels treballadors contra els perills que resulten de les radiacions ionitzants.  
7. Llei 14/1986, de 25 d'abril, General de Sanitat.  
8. Reial Decret 922/1987, de 3 de juliol, que regula l'obtenció del títol d'especialista.  
9. Reial Decret 1132/1990, de 14 de setembre, que estableix mesures fonamentals de protecció radiològica de les persones sotmeses a exàmens i tractaments mèdics.  
10. Reial Decret 1466/1990, de 26 d'octubre, estableix el títol universitari oficial de Diplomat en Infermeria i les directrius generals pròpies dels plans d'estudi conduents a la seua obtenció.  
11. Reial Decret 1891/1991, de 30 de desembre, que regula la instal·lació i utilització d'aparells de rajos X amb fins de diagnòstic mèdic.  
12. Reial Decret 53/1992, de 24 de gener, que aprova el Reglament de Protecció Sanitària.  
13. Resolució de 5 de novembre de 1992 del Consell de Seguretat Nuclear, sobre normes a què hauran de subjectar-se l'homologació de cursos o programes que habiliten per a la direcció i operació de les instal·lacions de rajos X amb fins diagnòstics, i l'acreditació directa del personal que exercisca aquestes funcions.  
14. Reial Decret 2071/1995, de 22 de desembre, que estableix els criteris de qualitat en radiodiagnòstic.  
15. Directiva Euratom/29/1996, de 13 de maig, que estableix les normes bàsiques relatives a la protecció sanitària dels treballadors i de la població contra els riscos que resulten de les radiacions ionitzants.  
16. Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny, de protecció de la salut davant els riscos derivats de les radiacions ionitzants en exposicions mèdiques.  
17. Reial Decret 1976/1999, de 23 de desembre, que estableix els criteris de qualitat en radiodiagnòstic.  
18. Reial Decret 783/2001, de 6 de juliol, que aprova el Reglament sobre Protecció Sanitària contra Radiacions Ionitzants.  
19. Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol, de justificació de l'ús per a la protecció radiològica de les persones en ocasió d'exposicions mèdiques.  
20. Reial Decret 1231/2001, de 8 de novembre, pel qual s'aproven els Estatuts Generals de l'Organització Col·legial d'Infermeria d'Espanya, del Consell General i d'Ordenació de l'activitat professional d'Infermeria.  
21. Llei 44/2003, de 21 de novembre, d'Ordenació de les Professions Sanitàries.  
22. Reial Decret 450/2005, de 22 d'abril, sobre Especialitats d'Infermeria.  
23. Instrucció IS-/17/, de 30 de gener, del Consell de Seguretat Nuclear, d'homologació de cursos o programes de formació per al personal que dirigisca el funcionament o opere els equips en les instal·lacions de rajos X amb fins de diagnòstic mèdic i acreditació del personal d'aquestes instal·lacions.  
24. Reial Decret 1985/2009, de 3 de juliol, que aprova el Reglament sobre instal·lació i utilització d'aparells de rajos X amb fins de diagnòstic mèdic.  
Anàlisi jurídica  
Primer. Citada la normativa, tant interna com comunitària, de referència indefugible per a donar una resposta motivada, raonada, raonable i fundada en dret a la qüestió que ha sigut sotmesa a la nostra consideració, resulta evident que estem davant d'una matèria subjecta a constants modificacions, amb la qual els poders legislatiu i executiu pretenen adequar els textos legals al progrés dels coneixements científics en matèria de protecció radiològica aplicada a les exposicions mèdiques.  
En aquesta important tasca de producció normativa, no obstant això, trobem a faltar el rigor jurídic que estimem necessari per a determinar l'esfera de responsabilitat de què, sense cap dubte, resulta creditora la nostra professió infermera en les unitats en què hi ha riscos per radiacions ionitzants. Aquesta falta de rigor jurídic ha conduït, inexorablement, al naixement d'indesitjables conflictes entre el personal d'infermeria i el personal de formació professional de grau superior integrat en aquestes unitats.  
Segon. En l'àmbit concret que ens ocupa, il·lustra de manera molt diàfana aquesta falta de rigor jurídica l'ocupació impròpia de termes com ara «auxiliars», «personal tècnic que col·labore en la utilització de radiacions ionitzants», «personal que opere els equips existents?», «personal implicat en la utilització de rajos X?», «personal sanitari responsable de l'aplicació dels procediments», «plantilla de tècnics experts en protecció radiològica», etc.  
Preocupa en gran manera a aquesta corporació col·legial que amb eixa constant confusió terminològica es pretenia garantir la presència de personal de formació professional i minimitzar el paper inqüestionable que representa la infermeria en les unitats de radiodiagnòstic.  
Tercer. La veritat és que els poders legislatiu i executiu no s'han mostrat respectuosos amb el que representa la nostra professió d'infermeria i amb la formació acadèmica que li ha de servir de base. Així, encara ens trobem que els plans d'estudi conduents a l'obtenció del títol universitari oficial de Diplomat o Grau d'Infermeria segueixen sense fer complir el programa d'estudis per als infermers responsables de cures generals previst en la Directiva 1977/453/CEE, de 27 de juny, en tant que no inclouen, en l'ensenyament teòric i tècnica, la Radiologia.  
Aquesta falta de consideració i respecte degut cap a la infermeria s'ha evidenciat també per la inexplicable falta de desenvolupament de la pràctica totalitat de les especialitats recollides en el Reial Decret 992/1987, de 3 de juliol. Especialitats entre les quals es trobaven Radiologia i Electrologia, dins de les denominades cures especials i no sols és que el Govern decidirà o desenvoluparà l'esdentada especialitat en cures especials, seccions Radiologia i Electrologia, sinó que, finalment, aquest Reial Decret 992/1987, ha sigut derogat amb l'aprovació del Reial Decret 450/2005, de 22 d'abril, i s'han suprimit, a més, les especialitats de Radiologia i Electrologia creades en virtut del Decret 1153/1961, de 22 de juny.  
D'incompliment de la normativa europea és flagrant i perjudica seriosament els interessos de la nostra professió. No és admissible que siga, precisament, el propi Govern espanyol el que ens coarte la possibilitat d'adquirir uns coneixements i un reconeixement acadèmic en matèria de radiologia que la Unió Europea sí ens permet obtindre.  
Ara bé, hem de puntualitzar que aquest reconeixement formatiu del qual es veu afavorit el personal de formació professional no comporta el reconeixement de les competències que corresponen al personal d'infermeria.  
Quart. Si preocupant resulta que l'Estat espanyol no trasllade les directives comunitàries -al que està obligat per imperatiu constitucional-, també és motiu d'intranquil·litat que, quan decideix traslladar aquesta normativa, no siga respectuós amb el que aquesta li marca, i ni tan sols observe els seus propis textos interns.  
Certament, de la lectura dels textos legals interns es desprén una transposició que podem qualificar d'interessada, tributària d'un afavoriment desenraonat, i implícitament desmesurat, a la formació professional en detriment de la infermeria.   
A títol il·lustratiu, no s'explica que la Directiva 97/43/EURATOM establisca que els estats membres fomentaran el que s'introduïsca un curs de protecció radiològica en el programa de formació bàsic de les facultats de medicina i d'odontologia, per a després trobar-nos que la norma interna que, suposadament, trasllada la mateixa diu que «en l'article 7 de la citada Directiva 97/43/EURATOM, es regula la formació en protecció radiològica en els ensenyaments de pregrau en les facultats de Medicina i Odontologia, en les escoles universitàries de Podologia i en les escoles de tècnics superiors en diagnòstic per Imatge i Radioteràpia, així com en les especialitats d'Oncologia Radioteràpica, Radiodiagnòstic i Medicina Nuclear i, en aquelles especialitats mèdiques en què s'utilitzen radiacions ionitzants, i aquesta previsió queda recollida en aquest Reial Decret que, així mateix, contempla la formació continuada en protecció radiològica».  
Es qüestiona aquesta organització col·legial per quina raó en la transposició de la meritada Directiva s'inclou, en matèria de formació en protecció radiològica als tècnics i no se cita, per a res, al personal d'infermeria. Perquè és palès que la Directiva no parla d'escoles de tècnics superiors en Diagnòstic per Imatge i Radioteràpia. Es tracta, simplement, d'una «innovació» del llavors Ministeri de Sanitat i Consum, el qual, s'ha de presumir, ha sigut influenciat per la Formació Professional. La Directiva sempre parla de «professionals habilitats», i, per descomptat, la formació professional no és una titulació que «habilite» per a l'exercici cap d'activitat.  
I no s'explica de manera raonable la referència als tècnics i l'omissió de la infermeria quan el legislador comunitari, en la seua Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny, va substituir el terme «professionals capacitats» pel de «professionals habilitats» per a referir-se, entre altres qüestions, a les persones en què es poden delegar els aspectes pràctics del procediment.  
No és baladí la referència que es fa als «professionals habilitats» si tenim en compte que, de conformitat amb la nostra normativa interna (que sí es mostra en aquest cas respectuosa amb la Directiva), els qui estan habilitats legalment a Espanya per al desenvolupament, amb plena autonomia tècnica i científica, de funcions sanitàries són aquelles persones que posseïxen el títol de Llicenciat en Medicina, Farmàcia, etc., o Diplomat o Grau en Infermeria, Podologia, etc. Regulació aquesta que, d'altra banda, ja es va preveure, quant a la professió d'Infermeria, en el Reial Decret 1231/2001, de 8 de novembre, pel qual s'aprova l'Estatut del Consell General de la Professió d'Infermeria. La titulació de formació professional, tècnic auxiliar o tècnic superior, en cap cas habilita per a l'exercici d'activitat professional de cap classe. Sols cal llegir el que preveu l'apartat 4t, en relació amb l'apartat 1r, de l'article 3r, de l'esmentada Llei d'Ordenació de les Professions Sanitàries per a evidenciar el que assegurem. Perquè, segons aquest precepte, «els tècnics superiors i tècnics a qui es refereix aquest article exerciran la seua activitat professional sanitària d'acord amb les normes reguladores de la formació professional, dels seus distints nivells formatius i de la seua concreta titulació, en el marc del respecte a la competència professional, responsabilitat i autonomia pròpies de les professions sanitàries previstes en els articles 6 i 7 d'aquesta Llei».  
Els titulats en formació professional, tècnic auxiliar o tècnic superior no gaudeixen d'eixa autonomia tècnica i científica reconeguda a les professions sanitàries. I no gaudeixen d'eixes prerrogatives perquè no han rebut la formació sanitària necessària per a això, la qual cosa explica que en l'Ordre del Ministeri de Sanitat i Consum de 14 de juny de 1984, sobre competències i funcions dels tècnics especialistes en Laboratori, Radiodiagnòstic, Anatomia Patològica, Medicina Nuclear i Radioteràpia, de Formació Professional de Segon Grau, branca sanitària, se'ls encomane funcions estrictament col·laboratives i auxiliars.  
Insistim. Per a la formació professional la Llei ha previst l'auxili o col·laboració amb les professions sanitàries, titulades i regulades, per la qual cosa, en cap cas, pot prestar assistència ni cures de cap classe. El tècnic de formació professional haurà d'actuar, si és el cas, a requeriment d'aquells «prescriptors» i «professional habilitat» que concreta la Directiva 97/43/EURATROM. En cap cas pot atendre directament l'usuari i pacient del Sistema Nacional de Salut.  
Aquesta tasca estrictament auxiliar que han d'assumir els tècnics ha sigut avalada per la doctrina pacífica del Tribunal Suprem, per al qual els tècnics d'especialistes no estan capacitats ni poden realitzar les funcions pròpies de la Infermeria. Raonament de què resulta obvi concloure la impossibilitat de delegació de tals funcions de caràcter sanitari en aquest personal.  
Amb més motiu, tan manifesta és la tasca auxiliar que ha de complir el personal de Formació Professional que, segons es desprén de la interpretació realitzada pel Tribunal Constitucional del delicte d'intrusisme, la realització de tals activitats auxiliars per persones no capacitades (que no ostenten eixa formació professional) no implicaria la comissió de tal il·lícit penal perquè l'àmbit del mateix quedaria reservat a aquelles professions que, per incidir sobre béns jurídics de la màxima rellevància -vida, integritat corporal, llibertat i seguretat-, no sols necessiten per al seu exercici la realització d'aquells estudis que requereixen la possessió d'un títol universitari ad hoc, sinó que també mereixen l'especial protecció que garanteix l'instrument penal enfront de tota intromissió que poguera suposar la lesió o posada en perill de tals béns jurídics.  
És més, entén aquesta organització col·legial que el Govern necessitaria, en tot cas, l'empara d'una norma amb rang de Llei -de la qual manca- en el supòsit de pretendre «habilitar» a uns titulats de Formació Professional per a operar aparells que emeten radiacions ionitzants. Perquè ni l'apartat 7é, de l'article 40, de la Llei General de Sanitat, ni l'article 149.1.16a de la Constitució autoritzen el Govern «ampliar» les competències professionals de la titulació de formació professional de segon grau o tècnic superior. Haguera sigut necessària una norma amb rang de Llei per a poder habilitar els citats tècnics de formació professional. I el Govern sabia que un Reial Decret no és norma suficient per a «elevar» el nivell competencial atribuït a la formació professional.  
En conclusió, la meritada referència de la Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny, als «professionals habilitats» i la diferència clarament establida pel nostre legislador entre les «professions sanitàries», a l'exercici de les quals habilita un títol acadèmic, i que gaudeixen de plena autonomia tècnica científica, i la Formació Professional obliga a realitzar una lectura dels textos interns que resulte respectuosa amb aquesta realitat. La imprecisió en què poden incórrer les normes que traslladen les directives comunitàries no comence que el compliment d'aquestes últimes puga ser reclamat pels interessats.  
Servisca com a exemple il·lustratiu d'aquesta nova tasca hermenèutica l'article 2 del Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol; precepte segons el qual «les exposicions mèdiques mencionades en l'article 1 hauran de proporcionar un benefici net suficient, tenint en compte els possibles beneficis diagnòstics o terapèutics que produeixen, inclosos els beneficis directes per a la salut de les persones i per a la societat, enfront del detriment individual que puga causar l'exposició. També es considerarà l'eficàcia, els beneficis i els riscos d'altres tècniques alternatives disponibles que tinguen el mateix objectiu, però no requerisquen una exposició menor». Aquest text fa referència a activitats referides a l'obtenció d'un diagnòstic o una aplicació terapèutica. Activitats que han de ser executades, ja directament ja per delegació, per professionals sanitaris a què es refereixen els articles 6é i 7é de les tantes vegades esmentada Llei, 44/2003. Llei que, insistim, preveu les figures professionals de l'àrea de salut, estructurada en els tècnics en cures auxiliars i tècnics superiors; titulats que, en tot cas, hauran de respectar les competències pròpies dels professionals citats en aquells articles 6é i 7é d'aquesta Llei.  
Cinqué. Informació al pacient. L'esmentada Llei 44/2003, de 21 de novembre, com no podia ser d'una altra manera, considera professions sanitàries, titulades i regulades, aquelles la formació de les quals pregraduada o especialitzada es dirigeix específica i fonamentalment a dotar als interessats dels coneixements, habilitats i actituds pròpies de l'atenció de salut, i que estan organitzades en col·legis professionals oficialment reconeguts pels poders públics, d'acord amb el que preveu la normativa específicament aplicable. Com a conseqüència necessària del reconeixement d'aquest status, i en coherència amb el que estableix el Reial Decret 1231/2001, de 8 de novembre, el legislador reconeix que correspon als professionals d'Infermeria la direcció, avaluació i prestació de les cures d'Infermeria orientats a la promoció, manteniment i recuperació de la salut, així com a la prevenció de malalties i discapacitats.   
Després d'aquest reconeixement exprés, aquesta norma preveu entre els principis generals de la relació entre els professionals sanitaris i les persones ateses per ells el següent: «els professionals tenen el deure de respectar la personalitat, dignitat i intimitat de les persones a la seua atenció i han de respectar la participació d'aquestes en les preses de decisions que els afecten. En tot cas, han d'oferir una informació suficient i adequada perquè aquells puguen exercir el seu dret al consentiment sobre aquestes decisions» (art. 5.1.c) En aquests termes es pronuncia la Llei 41/2002, de 14 de novembre, bàsica reguladora de l'autonomia del pacient i de drets i obligacions en matèria d'informació i documentació clínica, en l'article de la qual 2.6 estableix que tot professional que intervé en l'activitat assistencial està obligat no sols a la correcta prestació de les seues tècniques, sinó al compliment dels deures d'informació i de documentació clínica, i al respecte de les decisions adoptades lliure i voluntàriament pel pacient. Sense majors esforços interpretatius, la normativa exposada responsabilitza al personal d'infermeria del deure a oferir als pacients una informació suficient i adequada sobre les possibles conseqüències que pogueren derivar-se de les cures d'infermeria que li són pròpies.  
Però no sols això. Donada la possibilitat de delegació d'actuacions que contempla aquesta norma en l'article 9.4, coincident amb la delegació a què fa referència la Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny (art. 5.3), entenem que resulta admissible que s'encomane -delegue- al personal d'infermeria la funció d'informar els pacients i obtindre el seu consentiment en ocasió d'actuacions mèdiques.  
Respecte al compliment efectiu d'aquest deure d'informació, cap referència trobem al personal de formació professional. Per tant, quan el Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol, diu que les exposicions mèdiques han d'estar justificades de forma genèrica o individual a fi de protegir la salut davant dels riscos derivats de les radiacions ionitzants en exposicions mèdiques, a qui incumbirà l'obligació d'informar -justificar l'usuari o pacient que es va a veure sotmés a l'actuació d'un tècnic de formació professional que li va a aplicar un procediment conduent a obtindre una o diverses imatges del cos d'aquests pacients o usuaris?- La resposta a aquest interrogant s'extrau de l'argument desenvolupat en paràgrafs precedents.  
Ateses la formació i la plena autonomia en el desenvolupament de les seues funcions sanitàries, aquest deure d'informació recau, necessàriament, en els professionals sanitaris (Medicina i Infermeria). Perquè no és congruent ni raonable que puguen assumir eixa funció informadora tècnics que no tenen atribuïda aquesta competència i manquen, a més, de la necessària formació assistencial. Aquesta tasca informativa, amb la qual es pretén obtindre el consentiment del pacient per a una determinada actuació en l'àmbit de la seua salut, no pot convertir-se en un acte merament formal sinó que ha d'estar rodejada de les màximes garanties.  
Per mode de corol·lari, el professional d'Infermeria és el responsable de «cuidar», legalment parlant, així ho disposa l'article 7é.2.a de la Llei 44/2003, i aquesta funció de «cuidar» inclou la direcció, avaluació i prestació en cada activitat assistencial sobre pacients o usuaris. És obligat admetre-ho així. Eixa competència no està atribuïda al metge; i si està referida a la professió d'Infermeria, per tant, és forçós inferir que haurà d'intervindre l'esmentat professional d'Infermeria en qualsevol de les activitats conduents tant al diagnòstic com al tractament que ha de patir tot usuari i pacient en el Sistema Nacional de Salut, ja que sempre s'ha de presumir que serà necessària la seua participació. Dit en altres termes: no és concebible una actuació sobre un usuari o pacient que no necessite la intervenció d'aquella professió que és la responsable de la direcció, avaluació i prestació de les cures professionals. Al metge li competeix, si és el cas, la prescripció de l'estudi radiològic o el seu tractament; i al professional d'Infermeria, en tots els casos, dur a terme la seua materialització.   
I tot això concebut sota el motle de l'estructura assistencial del Sistema Nacional de Salut, que inclou tant l'activitat assistencial pública com la privada.  
Al contrari, un tècnic no pot decidir si un pacient o usuari està en condicions òptimes per a rebre radiacions ionitzants. Un tècnic no pot responsabilitzar-se que aquest pacient o usuari adopte la postura corresponent a l'exploració mèdica. Un tècnic no pot atendre un pacient o usuari dels serveis sanitaris en supòsits de reaccions adverses, com tampoc és competent per a determinar quina dosi radioactiva és la necessària i convenient per a obtindre la imatge radiològica pretesa.  
En definitiva, l'absència de referència normativa expressa al professional d'Infermeria en el Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol, no podrà ser-ho en detriment del que disposa la lletra a) de l'apartat 2n, de l'article 7é de la Llei 44/2003, bé per la seua especificitat, quant a competències professionals; bé pel seu rang; bé per haver sigut dictada la Llei esmentada després de l'esmentat Reial Decret que trasllada al nostre ordenament jurídic allò que s'ha previst en aquella Directiva 7/43/EURATROM. I no és possible obviar la presència del professional d'Infermeria en cada actuació mèdica, almenys com a regla general, perquè tot usuari pacient que acudeix a una institució sanitària, pública o privada, ha de comptar amb l'assistència de la professió d'Infermeria.  
Vist l'anterior, la Junta de Govern d'aquest Col·legi Oficial d'Infermeria de València, acorda el següent:  
1. Declarar imprescindible la presència dels professionals d'Infermeria en el serveis de Radiodiagnòstic.  
2. Declarar que el personal d'Infermeria, com a professional habilitat, pot realitzar, per indicació del personal mèdic, els aspectes pràctics dels procediments que es desenvolupen en els serveis de Radiodiagnòstic. Per a tal fi podrà sol·licitar la col·laboració o l'auxili del personal de formació professional.  
3. Declarar que el personal d'Infermeria, per indicació del personal mèdic, pot fer complir el deure d'informació establit per la Llei 41/2002, de 14 de novembre, Bàsica Reguladora de l'Autonomia del Pacient i de Drets i Obligacions en Matèria d'Informació i Documentació Clínica, respecte a actuacions mèdiques.  
El present Acord es dicta a València, 23 de novembre de 2010, que firma el secretari d'aquest Col·legi Oficial d'Infermeria de València i dels seus òrgans de govern, i amb el vistiplau del president.  
Contra aquest acord, que és ferm, es podrà presentar recurs d'alçada davant del Consell Valencià de Col·legis d'Infermeria de la Comunitat Valenciana (CECOVA) en el termini d'un mes, comptat a partir de l'endemà de la seua publicació. El recurs haurà de ser interposat davant d'aquest Col·legi que ho elevarà al CECOVA.  
València, 23 de novembre de 2010.- El president: Juan José Tirat Darder. El secretari: Alejandro Sapiña Pérez.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 6442, del 20-01-2011 (2011/138)

RESOLUCIÓN de 23 de diciembre de 2010, de la Junta de Gobierno, sobre la participación del personal de Enfermería en las unidades de radiodiagnóstico.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   6442

Fecha DOGV
:   20-01-2011

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2011/138

CVE


Fecha del documento
:   23-12-2010

Organismo emisor
:   Colegio Oficial de Enfermería de Valencia

Tipo de documento
:   Resolución

Corrección de errores

RESOLUCIÓN de 23 de diciembre de 2010, de la Junta de Gobierno, sobre la participación del personal de Enfermería en las unidades de radiodiagnóstico. [2011/138]  
Antecedentes normativos  
La presente resolución colegial, con la que pretendemos resolver la consulta planteada por diversos colegiados, ha sido adoptada previo estudio de la normativa comunitaria e interna que resulta aplicable al caso, al objeto de dar una respuesta motivada fundada en derecho.  
En este estudio no se han obviado las normas que, en la actualidad, se encuentran derogadas por disposiciones posteriores en tanto en cuanto su contenido, sin lugar a dudas, ha servido como guía interpretativa de los nuevos textos, facilitándonos, además, una visión mas amplia y formada de la materia. Esta normativa que, por afectar de forma directa o de manera tangencial a la cuestión objeto de consulta, ha sido considerada por este Colegio Oficial de Enfermería se concreta en las siguientes normas:  
1. Estatuto del personal sanitario no facultativo de las instituciones sanitarias de la Seguridad Social, aprobado por Orden Ministerial de 26 de abril de 1973.  
2. Directiva 1977/453/CEE, de 27 de junio, de Coordinación de las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas relativas a las actividades de los enfermeros responsables de cuidados generales.  
3. Directiva Euratom/836/1980, de 15 de julio, modifica las directivas que establecen las normas básicas relativas a la protección sanitaria de la población y los trabajadores contra los peligros que resultan de las radiaciones ionizantes.  
4. Orden del Ministerio de Sanidad y Consumo de 14 de junio de 1984, sobre competencias y funciones de los técnicos especialistas de Laboratorio, Radiodiagnóstico, Anatomía Patológica, Medicina Nuclear y Radioterapia, de Formación Profesional de Segundo Grado, rama Sanitaria.   
5. Directiva Euratom/466/8 de 3 de septiembre, que establece las medidas fundamentales relativas a la protección radiológica de las personas sometidas a exámenes y tratamientos médicos.  
6. Directiva Euratom, 467/1984, de 3 de septiembre, que modifica la Directiva 80/836/Euratom en lo que se refiere a las normas básicas relativas a la protección sanitaria de la población y de los trabajadores contra los peligros que resulten de las radiaciones ionizantes.  
7. Ley 14/1986, de 25 de abril, General de Sanidad.  
8. Real Decreto 922/1987, de 3 de julio, que regula la obtención del título de especialista.  
9. Real Decreto 1132/1990, de 14 de septiembre, que establece medidas fundamentales de protección radiológica de las personas sometidas a exámenes y tratamientos médicos.  
10. Real Decreto 1466/1990, de 26 de octubre, establece el título universitario oficial de Diplomado en Enfermería y las directrices generales propias de los planes de estudio conducentes a su obtención.  
11. Real Decreto 1891/1991, de 30 de diciembre, que regula la instalación y utilización de aparatos de rayos X con fines de diagnóstico médico.  
12. Real Decreto 53/1992, de 24 de enero, que aprueba el Reglamento de Protección Sanitaria.  
13. Resolución de 5 de noviembre de 1992 del Consejo de Seguridad Nuclear, sobre normas a que habrán de sujetarse la homologación de cursos o programas que habiliten para la dirección y operación de las instalaciones de rayos X con fines diagnósticos, y la acreditación directa del personal que ejerza dichas funciones.  
14. Real Decreto 2071/1995, de 22 de diciembre, que establece los criterios de calidad en radiodiagnóstico.  
15. Directiva Euratom/29/1996, de 13 de mayo, que establece las normas básicas relativas a la protección sanitaria de los trabajadores y de la población contra los riesgos que resultan de las radiaciones ionizantes.  
16. Directiva Euratom/43/1997, de 30 de junio, de protección de la salud frente a los riesgos derivados de las radiaciones ionizantes en exposiciones médicas.  
17. Real Decreto 1976/1999, de 23 de diciembre, que establece los criterios de calidad en radiodiagnóstico.  
18. Real Decreto 783/2001, de 6 de julio, que aprueba el Reglamento sobre Protección Sanitaria contra Radiaciones Ionizantes.  
19. Real Decreto 815/2001, de 13 de julio, de justificación del uso para la protección radiológica de las personas con ocasión de exposiciones médicas.  
20. Real Decreto 1231/2001, de 8 de noviembre, por el que se aprueban los Estatutos Generales de la Organización Colegial de Enfermería de España, del Consejo General y de Ordenación de la actividad profesional de Enfermería.  
21. Ley 44/2003, de 21 de noviembre, de Ordenación de las Profesiones Sanitarias.  
22. Real Decreto 450/2005, de 22 de abril, sobre Especialidades de Enfermería.  
23. Instrucción IS-/17/, de 30 de enero, del Consejo de Seguridad Nuclear, de homologación de cursos o programas de formación para el personal que dirija el funcionamiento u opere los equipos en las instalaciones de rayos X con fines de diagnóstico médico y acreditación del personal de dichas instalaciones.  
24. Real Decreto 1985/2009, de 3 de julio, que aprueba el Reglamento sobre instalación y utilización de aparatos de rayos X con fines de diagnóstico médico.  
Análisis jurídico  
Primero. Citada la normativa, tanto interna como comunitaria, de referencia insoslayable para dar una respuesta motivada, razonada, razonable y fundada en derecho a la cuestión que ha sido sometida a nuestra consideración, resulta evidente que estamos ante una materia sujeta a constantes modificaciones, con la que los poderes legislativo y ejecutivo pretenden adecuar los textos legales al progreso de los conocimientos científicos en materia de protección radiológica aplicada a las exposiciones médicas.  
En esta importante labor de producción normativa, sin embargo, echamos en falta el rigor jurídico que estimamos necesario para determinar la esfera de responsabilidad de la que, sin lugar a dudas, resulta acreedora nuestra profesión enfermera en las unidades en las que existen riesgos por radiaciones ionizantes. Esta falta de rigor jurídico ha conducido, inexorablemente, al nacimiento de indeseables conflictos entre el personal de enfermería y el personal de formación profesional de grado superior integrado en esas unidades.  
Segundo. En el concreto ámbito que nos ocupa, ilustra de manera muy diáfana esta falta de rigor jurídico el empleo impropio de términos tales como «auxiliares», «personal técnico que colabore en la utilización de radiaciones ionizantes», «personal que opere los equipos existentes?», «personal implicado en la utilización de rayos X?», «personal sanitario responsable de la aplicación de los procedimientos», «plantilla de técnicos expertos en protección radiológica», etc.  
Preocupa sobremanera a esta corporación colegial que con esa constante confusión terminológica se pretenda garantizar la presencia de personal de formación profesional y minimizar el papel incuestionable que representa la enfermería en las unidades de Radiodiagnóstico.  
Tercero. Lo cierto es que los poderes legislativo y ejecutivo no se han mostrado respetuosos con lo que representa nuestra profesión de enfermería y con la formación académica que le debe servir de base. Así, aún nos encontramos con que los planes de estudio conducentes a la obtención del título universitario oficial de Diplomado o Grado de Enfermería siguen sin dar cumplimiento al programa de estudios para los enfermeros responsables de cuidados generales previsto en la Directiva 1977/453/CEE, de 27 de junio, en tanto en cuanto no incluyen, en la enseñanza teórica y técnica, la Radiología.  
Esta falta de consideración y respeto debido hacia la enfermería se ha evidenciado también por la inexplicable falta de desarrollo de la práctica totalidad de las especialidades recogidas en el Real Decreto 992/1987, de 3 de julio. Especialidades entre las que se encontraban Radiología y Electrología, dentro de la denominada cuidados especiales y no solo es que se decidiera por el Gobierno no desarrollar la referida especialidad en cuidados especiales, secciones Radiología y Electrología, sino que, finalmente, ese Real Decreto 992/1987, ha sido derogado con la aprobación del Real Decreto 450/2005, de 22 de abril, suprimiéndose, además, las especialidades de Radiología y Electrología creadas en virtud del Decreto 1153/1961, de 22 de junio.  
El incumplimiento de la normativa europea es flagrante y perjudica seriamente a los intereses de nuestra profesión. No es admisible que sea, precisamente, el propio Gobierno español el que nos coarte la posibilidad de adquirir unos conocimientos y un reconocimiento académico en materia de radiología que la Unión Europea sí nos permite obtener.  
Ahora bien, hemos de puntualizar que ese reconocimiento formativo del que se ve favorecido el personal de formación profesional no conlleva el reconocimiento de las competencias que corresponden al personal de enfermería.  
Cuarto. Si preocupante resulta que el Estado español no trasponga las directivas comunitarias -a lo que está obligado por imperativo constitucional-, también es motivo de intranquilidad que, cuando decide trasponer esa normativa, no sea respetuoso con lo que ésta le marca, y ni siquiera observe sus propios textos internos.  
Ciertamente, de la lectura de los textos legales internos se desprende una trasposición que podemos calificar de interesada, tributaria de un favorecimiento irrazonable, e implícitamente desmedido, a la formación profesional en detrimento de la enfermería.   
A título ilustrativo, no se explica que la Directiva 97/43/EURATOM establezca que los estados miembros fomentarán el que se introduzca un curso de protección radiológica en el programa de formación básico de las facultades de medicina y de odontología, para luego encontrarnos con que la norma interna que, supuestamente, transpone la misma dice que «en el artículo 7 de la citada Directiva 97/43/EURATOM, se regula la formación en protección radiológica en las enseñanzas de pregrado en las facultades de Medicina y Odontología, en las escuelas universitarias de Podología y en las escuelas de técnicos superiores en Diagnóstico por Imagen y Radioterapia, así como en las especialidades de Oncología Radioterápica, Radiodiagnóstico y Medicina Nuclear y, en aquellas especialidades médicas en que se utilicen radiaciones ionizantes, quedando recogida esta previsión en el presente Real Decreto que, asimismo, contempla la formación continuada en protección radiológica».  
Se cuestiona esta organización colegial por qué razón en la trasposición de la meritada Directiva se incluye, en materia de formación en protección radiológica a los técnicos y no se cita, para nada, al personal de enfermería. Porque es patente que la Directiva no habla de escuelas de técnicos superiores en diagnóstico por imagen y radioterapia. Se trata, simplemente, de una «innovación» del entonces Ministerio de Sanidad y Consumo, el cual, se ha de presumir, ha sido influenciado por la Formación Profesional. La Directiva siempre habla de «profesionales habilitados», y, desde luego, la formación profesional no es una titulación que «habilite» para el ejercicio de actividad alguna.  
Y no se explica de manera razonable la referencia a los técnicos y la omisión de la enfermería cuando el legislador comunitario, en su Directiva Euratom/43/1997, de 30 de junio, sustituyó el término «profesionales capacitados» por el de «profesionales habilitados» para referirse, entre otras cuestiones, a las personas en que se pueden delegar los aspectos prácticos del procedimiento.  
No es baladí la referencia que se hace a los «profesionales habilitados» si tenemos en cuenta que, de conformidad con nuestra normativa interna (que sí se muestra en este caso respetuosa con la Directiva), quienes están habilitados legalmente en España para el desarrollo, con plena autonomía técnica y científica, de funciones sanitarias son aquellas personas que poseen el título de Licenciado en Medicina, Farmacia, etc., o Diplomado o Grado en Enfermería, Podología, etc. Regulación esta que, por otra parte, ya se previó, en cuanto a la profesión de Enfermería, en el Real Decreto 1231/2001, de 8 de noviembre, por el que se aprueba el Estatuto del Consejo General de la Profesión de Enfermería. La titulación de formación profesional, técnico auxiliar o técnico superior, en ningún caso habilita para el ejercicio de actividad profesional de clase alguna. Baste leer lo que prevé el apartado 4º, en relación con el apartado 1º, del artículo 3º, de la citada Ley de Ordenación de las Profesiones Sanitarias para evidenciar lo que aseguramos. Porque, según este precepto, «los técnicos superiores y técnicos a los que se refiere este artículo ejercerán su actividad profesional sanitaria de acuerdo con las normas reguladoras de la formación profesional, de sus distintos niveles formativos y de su concreta titulación, en el marco del respeto a la competencia profesional, responsabilidad y autonomía propias de las profesiones sanitarias contempladas en los artículos 6 y 7 de esta Ley».  
Los titulados en formación profesional, técnico auxiliar o técnico superior no gozan de esa autonomía técnica y científica reconocida a las profesiones sanitarias. Y no gozan de esas prerrogativas porque no han recibido la formación sanitaria necesaria para ello, lo que explica que en la Orden del Ministerio de Sanidad y Consumo de 14 de junio de 1984, sobre competencias y funciones de los técnicos especialistas en Laboratorio, Radiodiagnóstico, Anatomía Patológica, Medicina Nuclear y Radioterapia, de Formación Profesional de Segundo Grado, rama sanitaria, se les encomiende funciones estrictamente colaborativas y auxiliares.  
Insistimos. Para la Formación Profesional la Ley ha previsto el auxilio o colaboración con las profesiones sanitarias, tituladas y reguladas, por lo que, en ningún caso, puede prestar asistencia ni cuidados de clase alguna. El técnico de formación profesional deberá actuar, en su caso, a requerimiento de aquellos «prescriptores» y «profesional habilitado» que concreta la Directiva 97/43/EURATROM. En ningún caso puede atender directamente al usuario y paciente del Sistema Nacional de Salud.  
Esta labor estrictamente auxiliar que deben asumir los técnicos ha sido avalada por la doctrina pacífica del Tribunal Supremo, para el que los técnicos de especialistas no están capacitados ni pueden realizar las funciones propias de la Enfermería. Razonamiento del que resulta obvio concluir la imposibilidad de delegación de tales funciones de carácter sanitario en este personal.  
A mayor abundamiento, tan manifiesta es la labor auxiliar que debe cumplir el personal de Formación Profesional que, según se desprende de la interpretación realizada por el Tribunal Constitucional del delito de intrusismo, la realización de tales actividades auxiliares por personas no capacitadas (que no ostenten esa formación profesional) no implicaría la comisión de tal ilícito penal porque el ámbito del mismo quedaría reservado a aquellas profesiones que, por incidir sobre bienes jurídicos de la máxima relevancia -vida, integridad corporal, libertad y seguridad-, no sólo necesitan para su ejercicio la realización de aquellos estudios que requieren la posesión de un título universitario ad hoc, sino que también merecen la especial protección que garantiza el instrumento penal frente a toda intromisión que pudiere suponer la lesión o puesta en peligro de tales bienes jurídicos.  
Es más, entiende esta organización colegial que el Gobierno necesitaría, en todo caso, el amparo de una norma con rango de Ley -de la que carece- en el supuesto de pretender «habilitar» a unos titulados de Formación Profesional para operar aparatos que emiten radiaciones ionizantes. Porque ni el apartado 7º, del artículo 40, de la Ley General de Sanidad, ni el artículo 149.1.16ª de la Constitución autorizan al Gobierno «ampliar» las competencias profesionales de la titulación de formación profesional de segundo grado o técnico superior. Hubiera sido precisa una norma con rango de Ley para poder habilitar a los citados técnicos de formación profesional. Y el Gobierno sabía que un Real Decreto no es norma suficiente para «elevar» el nivel competencial atribuido a la formación profesional.  
En conclusión, la meritada referencia de la Directiva Euratom/43/1997, de 30 de junio, a los «profesionales habilitados» y la diferencia claramente establecida por nuestro legislador entre las «profesiones sanitarias», a cuyo ejercicio habilita un título académico, y que gozan de plena autonomía técnica científica, y la Formación Profesional obliga a realizar una lectura de los textos internos que resulte respetuosa con esta realidad. La imprecisión en que pueden incurrir las normas que trasponen las directivas comunitarias no empiece a que el cumplimiento de estas últimas pueda ser reclamado por los interesados.  
Sirva como ejemplo ilustrativo de esta nueva labor hermenéutica el artículo 2 del Real Decreto 815/2001, de 13 de julio; precepto según el cual «las exposiciones médicas mencionadas en el artículo 1 deberán proporcionar un beneficio neto suficiente, teniendo en cuenta los posibles beneficios diagnósticos o terapéuticos que producen, incluidos los beneficios directos para la salud de las personas y para la sociedad, frente al detrimento individual que pueda causar la exposición. También se considerará la eficacia, los beneficios y los riesgos de otras técnicas alternativas disponibles que tengan el mismo objetivo, pero no requieran una exposición menor». Este texto hace referencia a actividades referidas a la obtención de un diagnóstico o una aplicación terapéutica. Actividades que han de ser ejecutadas, ya directamente ya por delegación, por profesionales sanitarios a que se refieren los artículos 6º y 7º de las tantas veces citada Ley, 44/2003. Ley que, insistimos, prevé las figuras profesionales del área de salud, estructurada en los técnicos en cuidados auxiliares y técnicos superiores; titulados que, en todo caso, deberán respetar las competencias propias de los profesionales citados en aquellos artículos 6º y 7º de la misma Ley.  
Quinto. Información al paciente. La citada Ley 44/2003, de 21 de noviembre, como no podía ser de otra manera, considera profesiones sanitarias, tituladas y reguladas, aquellas cuya formación pregraduada o especializada se dirige específica y fundamentalmente a dotar a los interesados de los conocimientos, habilidades y actitudes propias de la atención de salud, y que están organizadas en colegios profesionales oficialmente reconocidos por los poderes públicos, de acuerdo con lo previsto en la normativa específicamente aplicable. Como consecuencia necesaria del reconocimiento de ese status, y en coherencia con lo establecido en el Real Decreto 1231/2001, de 8 de noviembre, el legislador reconoce que corresponde a los profesionales de Enfermería la dirección, evaluación y prestación de los cuidados de Enfermería orientados a la promoción, mantenimiento y recuperación de la salud, así como a la prevención de enfermedades y discapacidades.   
\*\*\*Tras este reconocimiento expreso, esta misma norma prevé entre los principios generales de la relación entre los profesionales sanitarios y las personas atendidas por ellos el siguiente: «Los profesionales tienen el deber de respetar la personalidad, dignidad e intimidad de las personas a su cuidado y deben respetar la participación de los mismos en las tomas de decisiones que les afecten. En todo caso, deben ofrecer una información suficiente y adecuada para que aquéllos puedan ejercer su derecho al consentimiento sobre dichas decisiones» (art. 5.1.c) En los mismos términos se pronuncia la Ley 41/2002, de 14 de noviembre, básica reguladora de la autonomía del paciente y de derechos y obligaciones en materia de información y documentación clínica, en cuyo artículo 2.6 establece que todo profesional que interviene en la actividad asistencial está obligado no sólo a la correcta prestación de sus técnicas, sino al cumplimiento de los deberes de información y de documentación clínica, y al respeto de las decisiones adoptadas libre y voluntariamente por el paciente. Sin mayores esfuerzos interpretativos, la normativa expuesta responsabiliza al personal de enfermería del deber de ofrecer a los pacientes una información suficiente y adecuada sobre las posibles consecuencias que pudieran derivarse de los cuidados de enfermería que le son propios.  
Pero no sólo eso. Dada la posibilidad de delegación de actuaciones que contempla esta misma norma en su artículo 9.4, coincidente con la delegación a que hace referencia la Directiva Euratom/43/1997, de 30 de junio (art. 5.3.), entendemos que resulta admisible que se encomiende -delegue- al personal de enfermería la función de informar a los pacientes y obtener su consentimiento con ocasión de actuaciones médicas.  
Respecto al cumplimiento efectivo de este deber de información, ninguna referencia encontramos al personal de formación profesional. Por tanto, cuando el Real Decreto 815/2001, de 13 de julio, dice que las exposiciones médicas deben estar justificadas de forma genérica o individual con objeto de proteger la salud frente a los riesgos derivados de las radiaciones ionizantes en exposiciones médicas, ¿a quién incumbirá la obligación de informar -justificar al usuario o paciente que se va a ver sometido a la actuación de un técnico de formación profesional que le va a aplicar un procedimiento conducente a obtener una o varias imágenes del cuerpo de esos pacientes o usuarios?- La respuesta a este interrogante se extrae del argumento desarrollado en párrafos precedentes.  
Dadas su formación y su plena autonomía en el desarrollo de sus funciones sanitarias, este deber de información recae, necesariamente, en los profesionales sanitarios (Medicina y Enfermería). Porque no es congruente ni razonable que puedan asumir esa función informadora técnicos que no tienen atribuida esa competencia y carecen, además, de la necesaria formación asistencial. Esta labor informativa, con la que se pretende obtener el consentimiento del paciente para una determinada actuación en el ámbito de su salud, no puede convertirse en un acto meramente formal sino que debe estar rodeada de las máximas garantías.  
Por modo de corolario, el profesional de Enfermería es el responsable de «cuidar», legalmente hablando, así lo dispone el artículo 7º.2.a de la Ley 44/2003, y esta función de «cuidar» incluye la dirección, evaluación y prestación en cada actividad asistencial sobre pacientes o usuarios. Es obligado admitirlo así. Esa competencia no está atribuida al médico; y si está referida a la profesión de Enfermería, por tanto, es forzoso inferir que tendrá que intervenir el citado Profesional de Enfermería en cualquiera de las actividades conducentes tanto al diagnóstico como al tratamiento que debe sufrir todo usuario y paciente en el Sistema Nacional de Salud, puesto que siempre se ha de presumir que será necesaria su participación. Dicho en otros términos: no es concebible una actuación sobre un usuario o paciente que no precise la intervención de aquella profesión que es la responsable de la dirección, evaluación y prestación de los cuidados profesionales. Al médico le compete, en su caso, la prescripción del estudio radiológico o su tratamiento; y al profesional de Enfermería, en todos los casos, llevar a cabo su materialización.   
Y todo ello concebido bajo el molde de la estructura asistencial del Sistema Nacional de Salud, que incluye tanto la actividad asistencial pública como la privada.  
Por el contrario, un técnico no puede decidir si un paciente o usuario está en condiciones óptimas para recibir radiaciones ionizantes. Un técnico no puede responsabilizarse de que ese paciente o usuario adopte la postura correspondiente a la exploración médica. Un técnico no puede atender a un paciente o usuario de los servicios sanitarios en supuestos de reacciones adversas, como tampoco es competente para determinar qué dosis radiactiva es la necesaria y conveniente para obtener la imagen radiológica pretendida.  
En definitiva, la ausencia de referencia normativa expresa al profesional de Enfermería en el Real Decreto 815/2001, de 13 de julio, no podrá serlo en detrimento de lo dispuesto en la letra a) del apartado 2º, el artículo 7º, de la Ley 44/2003, bien por su especificidad, en cuanto a competencias profesionales; bien por su rango; bien por haber sido dictada la Ley citada con posterioridad al mentado Real Decreto que traslada a nuestro ordenamiento jurídico lo previsto en aquella Directiva 7/43/EURATROM. Y no es posible obviar la presencia del profesional de Enfermería en cada actuación médica, al menos como regla general, porque todo usuario paciente que acude a una institución sanitaria, pública o privada, tiene que contar con la asistencia de la profesión de Enfermería.  
Visto lo anterior, la Junta de Gobierno de este Colegio Oficial de Enfermería de Valencia acuerda lo siguiente:  
1. Declarar imprescindible la presencia de los profesionales de Enfermería en lo servicios de Radiodiagnóstico.  
2. Declarar que el personal de Enfermería, como profesional habilitado, puede realizar, por indicación del personal médico, los aspectos prácticos de los procedimientos que se desarrollan en los servicios de Radiodiagnóstico. Para tal fin podrá solicitar la colaboración o el auxilio del personal de formación profesional.  
3. Declarar que el personal de Enfermería, por indicación del personal médico, puede dar cumplimiento al deber de información establecido por la Ley 41/2002, de 14 de noviembre, Básica Reguladora de la Autonomía del Paciente y de Derechos y Obligaciones en Materia de Información y Documentación Clínica, respecto a actuaciones médicas.  
El presente Acuerdo se dicta en Valencia, 23 de noviembre de 2010, que firma el secretario de este Colegio Oficial de Enfermería de Valencia y de sus órganos de gobierno, con el visto bueno del presidente del mismo.  
Contra el presente Acuerdo, que es firme, se podrá presentar recurso de alzada ante el Consejo Valenciano de Colegios de Enfermería de la Comunidad Valenciana (CECOVA) en el plazo de un mes, contado a partir del día siguiente de la publicación del mismo. El recurso deberá ser interpuesto ante este Colegio que lo elevará al CECOVA.  
Valencia, 23 de noviembre de 2010.- El presidente: Juan José Tirado Darder. El secretario: Alejandro Sapiña Pérez.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML