Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4619, del 30-10-2003 (2003/11235)

RESOLUCIÓ de 14 d'octubre de 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor de l'església arxiprestal de Santa Caterina d'Alzira, i s'acorda també la convalidació de l'expedient relatiu a la declaració com a Bé d'Interés Cultural a favor del conjunt històric d'Alzira (València) i s'obri període d'informació pública.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4619

Data del DOGV
:   30-10-2003

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/11235

CVE


Data del document
:   14-10-2003

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Alzira](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [patrimoni arquitectònic](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 14 d'octubre de 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor de l'església arxiprestal de Santa Caterina d'Alzira, i s'acorda també la convalidació de l'expedient relatiu a la declaració com a Bé d'Interés Cultural a favor del conjunt històric d'Alzira (València) i s'obri període d'informació pública. [2003/11235]
  
Vist l'expedient que es troba en esta Direcció General, relatiu a la declaració del conjunt històric de la Vila d'Alzira, incoat per resolució de la Direcció General del Patrimoni Artístic, Arxius i Museus del Ministeri d'Educació i Ciència, de data 1 de desembre de 1977 (BOE núm. 313, de 31/12/1977), i que compta amb l'informe favorable de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, de 20 de maig de 1983.
  
Vistos els informes tècnics emesos, en què es proposa la continuació de l'expedient, així com la incoació d'expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, de l'església arxiprestal de Santa Caterina d'Alzira.
  
Atés que la resolució de 2 de març del 2000, de la Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic (DOGV núm. 3.722, de 3/4/2000) establix els requisits per a la convalidació d'informes i la resta de tràmits produïts en els procediments sobre declaració de Béns d'Interés Cultural incoats amb anterioritat a l'entrada en vigor de Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Esta Direcció General, en l'exercici de les atribucions que li atorga el Reglament Orgànic i Funcional de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, aprovat per Decret 115/2000, d'11 de juliol, resol:
  
Primer
  
Incoar expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de monument, a favor de l'església arxiprestal de Santa Caterina, d'Alzira.
  
Segon
  
Fer saber que, segons el que disposa l'article 24.4 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la incoació d'un expedient per a la declaració d'un Bé d'Interés Cultural, determinarà, respecte del bé afectat, l'aplicació immediata i provisional del règim de protecció previst en l'esmentada llei.
  
Tercer
  
Pel que fa a l'expedient de declaració del conjunt històric, en virtut del que preveu l'apartat primer A.1 de la Resolució de 2 de març del 2000 d'esta Direcció General, i en aplicació d'esta, procedir a la convalidació de l'informe favorable de la Reial Acadèmia de San Fernando, de 20 de maig de 1983.
  
Quart
  
En aplicació del que disposa l'article 73 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, modificada per Llei 4/1999, de 13 de gener, de Règim Jurídic de les Administracions Públiques i del Procediment Administratiu Comú, i a fi de complir allò que s'ha exigit en l'apartat e) de l'article 28.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, acumular ambdós expedients per a la tramitació conjunta. Així mateix, i amb el propòsit d'omplir l'expedient amb aquelles determinacions que es preveuen en l'esmentat article 28 per a la declaració, s'han incorporat a l'expedient informes relatius a:
  
- Valors del bé i descripció detallada d'este.
  
- Règim específic del subsòl de l'àmbit del conjunt.
  
- Normes de protecció en l'àmbit del conjunt.
  
- Relació d'immobles compresos en el conjunt, que tenen la consideració de Bé d'Interés Cultural per si mateixos, així com els seus entorns de protecció i parts integrants, pertinences i accessoris.
  
- Relació d'immobles compresos en el conjunt, mereixedors de la consideració de Bé de Rellevància Local, i entorns de protecció si s'estima procedent.
  
Quint
  
En compliment d'allò que es preceptua en l'article 27.2 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, notificar la present resolució als interessats i a l'Ajuntament d'Alzira.
  
Sext
  
Que, d'acord amb el que es disposa en l'article 27.3 de la Llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva.
  
Sèptim
  
D'acord amb el que preveu l'article 27.6 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, obrir un període d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present Resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, Servici de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, Avinguda de Campanar, número 32, de València.
  
València, 14 d'octubre de 2003.- El director general de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià: David Serra Cervera.
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
1.Denominació:
  
Conjunt Històric La Vila. S'hi troba situada l'església arxiprestal de Santa Caterina?.
  
2. Localització:
  
a) Comunitat Autònoma. Comunitat Valenciana
  
b) Província. València
  
c) Municipi. Alzira
  
3. Delimitació:
  
Justificació de la delimitació:
  
La delimitació s'establix en funció dels criteris següents:
  
- Topogràfics i paisatgístics, incloent-hi l'antic meandre del Xúquer, on es troba ubicada la ciutat, el qual en conforma el perfil característic i ha sigut l'origen d'esta.
  
- Arqueològics, en funció dels antecedents històrics que auguren previsibles troballes.
  
- Patrimonials i urbanístics, amb la inclusió dels immobles i espais urbans necessaris per a garantir la correcta tutela del conjunt.
  
Definició literal de la delimitació, grafiada en el plànol adjunt:
  
Origen: intersecció de la línia que envolta l'emplaçament de la muralla exterior, situada en el carrer de Luis Suñer, cantó amb la ronda d'Algemesí, amb l'eix de la ronda d'Algemesí, punt A.
  
Sentit: Horari.
  
Línia de delimitació: Des de l'origen, la línia recorre l'eix de la ronda d'Algemesí, rodeja la parcel·la cadastral núm. 13.717.; s'introduïx en l'illa cadastral núm.14.705 travessant les parcel·les 01, 02 i 03, seguix una línia paral·lela a l'alineació de l'illa que recau a l'avinguda de Blasco Ibáñez a una distància de 25 m d'esta; gira i prosseguix per una paral·lela a l'alineació que dóna a l'avinguda Sants Patrons, travessa la parcel·la núm. 04 a una distància d'aquella de 25 m i recorre les parts posteriors de les parcel·les 05, 06, 07; creua el carrer Bdo. Montalvá i s'introduïx en l'illa núm. 14.695, travessa les parcel·les 01 i 02 i recorre les parts posteriors de les parcel·les números 06 i 05; creua el carrer Major de Santa Caterina i travessa parcel·la núm. 01 de l'illa núm. 14.696 per la prolongació de la part posterior de la parcel·la núm. 05 de l'illa cadastral núm. 14.695; continua per les parts posteriors de les parcel·les números 04 i 03 de l'illa 14.696; creua el carrer Calderón de la Barca, incorpora les parcel·les 01, 02, 03, 08 d'esta illa, creua la 06 pel centre de la seua mitgera nord i inclou així mateix la núm. 07; creua el carrer Costa i recorre les parts posteriors de les parcel·les que donen al carrer Faustino Blasco de la parcel·la núm. 14.672 i creua la núm. 04, seguix la prolongació de la part posterior de la parcel·la núm. 16 d'esta illa, continua per l'eix de l'avinguda Luis Suñer, i rodeja l'emplaçament de la muralla exterior, fins al punt d'origen.
  
4. Descripció:
  
Basada principalment en el text de B. Montagud ?Catálogo de Monumentos y Conjuntos de la Comunidad Valenciana?, Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, 1983.
  
Evolució històrica.
  
El riu Xúquer al seu pas per Alzira forma un meandre que, ja fossilitzat, va ser on es degué assentar el primer poblament humà. La possible insularitat va quedar reforçada per l'aportació de les rambles i torrenteres del Barxeta, del Casella i de l'Estret.
  
Ibn Khaldum definia la població alzirenya com un dels més típics exemples de les ciutats assentades a la vora del riu, generalment a la riba o en una revolta a manera d'illa fluvial per a millorar-ne la defensa. Julián Ribera puntualitza que el seu nom procedix de l'abreviació d'Al-Yazirat Suquar (l'illa del Xúquer) i ha experimentat al llarg de més de set-cents anys una escassa transformació. En la documentació de l'Arxiu Municipal es lligen estes veus: Aliasire, Algezire, Aliazire, Algesira, Aliazira, Algezira, Alcira y Alzira.
  
A pesar d'haver-se localitzat en prospeccions i sondejos algunes restes preislàmiques i alguna notícia documental, no es pot deduir res sobre un primer assentament sobre el futur solar de la Vila, ja que l'existència evident d'un poblament estructurat com a vila urbana data dels temps islàmics, sense concreció cronològica inicial.
  
Al-Himayari assenyalava que ?era una illa fluvial d'Al-Andalus prop de Xàtiva, situada a 18 milles de València?; documentació repetida que fa referència a fets d'armes i a l'existència de poetes, filòsofs o historiadors de renom a l'Al-Andalus: Ibn Jafaya, Ibn Al-Zaqqaq, o Ben Tomlus. De la seua topografia urbana ens han arribat notícies que fan referència a les seues defenses emmurallades, mesquites, banys i llocs de transacció econòmica. Escolano, copiant cronicons anteriors, assenyalava que ?és plaça de les fortes del regne pel seu lloc natural, el qual, com a cabalós riu, l'envolta i ni pot ser minat ni assaltat. Els seus fonaments i parets pareixen fets de betum i pertrets eterns, perquè ni el temps ni els perpetus embats del riu tan poderós hi han obert cap portell?.
  
Del llibre del Repartiment s'inferix l'existència de dos mesquites si més no, la de l'Alcassaba i la Major, junt amb tres cases de banys, terrisseries i certs llocs de transacció econòmica. A excepció d'un fragment de circuit emmurallat, no subsistix res d'estes arquitectures, i en 1947 es van demolir els últims banys que en quedaven a la vora del mur i de la plaça del Sufragi, compostos de diverses estances, que es configuraven de manera semblant als de Palma, Ronda o València.
  
En 1243, la Vila d'Alzira es va entregar per un pacte al rei, el senyor Jaume I. El primer assentament cristià s'hi va efectuar sobre les primeres torres fortalesa i, pocs anys després, arran d'una revolta, els musulmans alzirenys van ser expulsats del recinte emmurallat.
  
De la topografia urbana de la vila foral es guarda documentació referent a dos esglésies i a un lloc de transaccions econòmiques. L'església de Santa Maria, lloc citat per la Crònica Reial: ?E si nos moriem en aquell endemig en Algezira, ens soterrasem en Sancta Maria d'Algezira?. És un temple de reconquista, de planta rectangular, murs llisos i coberta a dos aigües. Per causa del deteriorament de la guerra civil de 1936 va ser enderrocat en 1957. Enfront de la plaça Major s'alça l'església de Santa Caterina, de nau basilical, volta de creueria i teulada a dos aigües, Posteriorment a la seua construcció va patir grans remodelacions. L'almodí o estança porticada, construït per a les transaccions comercials, es va alçar sobre el solar d'un altre d'anterior en 1375, i va ser substituït en 1587 per una nova llotja, enderrocada en 1872. Els ponts gòtics de la Calçada (Sant Gregori) i del Raval (Sant Bernat) van ser enderrocats respectivament en 1921 i 1967.
  
Entre els agents més actius de la degradació de la Vila es troba el Xúquer. Es coneixen fortes avingudes des de 1320, amb cites que parlen de la destrucció de 900 cases (1437), 22 inundacions en un any (1590), 80 pams de nivell d'aigües (1632), destrucció de tots els ponts (1709), 4 metres de nivell en els carrers (1864) o la recent crescuda de 1982, en la qual tota la població es va vore afectada amb nivells de 3 a 5,5 metres. En 1900 i 1960 es van adoptar plans de defensa que van suposar la demolició del pont de Sant Gregori, la conversió del braç mort del llit que rodejava la Vila, la demolició del pont de Sant Bernat i la urbanització de les avingudes Suñer i Sants Patrons.
  
La desamortització va suposar la supressió del monestir hospital de les Llúcies, i la guerra civil de 1936, l'incendi de tots els temples i llocs de culte de la ciutat.
  
En el segle XX, la Vila viu l'eufòria modernista possibilitada per la prosperitat proporcionada als terratinents amb l'exportació de cítrics. Els edificis assumixen en les seues fatxades els ideals de la burgesia amb elements ornamentals d'arrels agràries: taronges, tarongina, cistelles de fruits, junt amb altres elements forans.
  
Anàlisi i desenrotllament urbà
  
La planta de la Vila, condicionada per l'orografia, s'inscriu aproximadament en un triangle, amb un pinacle apuntant al Xúquer i la base arredonida cap al raval, i s'estructura entorn de la diagonal del carrer Major. Esta part, després de superar el pont i les seues defenses, de l'església de Santa Maria, continua per l'hospital i convent de Santa Llúcia, per l'ermita de Sant Roc, la Casa Consistorial, la plaça de Santa Caterina i els accessos al pont del raval. El camí de ronda propiciava el pas exterior a les muralles, camí d'Algemesí, mentre que el flanc oposat quedava cenyit per les muralles.
  
Encara perviu en la seua toponímia i traçat viari la intricada, estreta i laberíntica traça de carrerons i placetes: plaça del Forn, de Morera, del Carbó, del Sufragi, del Pou i de Casasús i els carrers de Saludador, Salineria, Graner, Carnissers, Arcs, Hostal, etc.
  
En els anys de la postguerra es va propiciar una arbitrarietat constructiva i la pèrdua de mansions pairals iniciada ja en 1899, quan es va decidir enderrocar les muralles, les portades i les arcades i facilitar els eixamplaments. La tendència a alçar vivendes en altura va propiciar la demolició dels immobles que recauen als carrers més amples, i es varen obrir així mateix les places de Casasús i la unió de les de Sufragi-Carbó.
  
El terraplenament del primitiu llit mort del riu Xúquer, que voreja la Vila obriria les perspectives de construcció d'una gran avinguda. Així, es va demolir l'obstacle que representava el pont de Sant Bernat per a traçar el primer tram (Sants Patrons). La Vila s'anava despoblant dels habitants més acomodats, que buscaven les torres de les avingudes. També la riuada de 1982, que va arrasar les plantes baixes i els primers pisos, va forçar l'abandó dels seus propietaris.
  
Edificació. Tipologia
  
Les vivendes tradicionals de la Vila estructuraven la seua fatxada en tres unitats delimitades: planta baixa, amb una àmplia portalada que permetia l'accés del carro, i un finestral rectangular protegit amb una reixa de forja llisa. Primera planta, amb dos o tres finestrals amb balconet de fusta, i l'andana, amb finestres redones o quadrades. A la planta baixa es trobava l'estança, que servia de corredor per a les cavalleries fins a l'estable, flanquejada per un dormitori, una llar menjador i la cuina. Al fons es trobava l'estable i, dalt, un graner.
  
A la planta segona hi havia sovint els dormitoris dels fills, i quedava reservada la tercera a l'andana, on s'emmagatzemaven les collites o es va cultivar el cuc de seda. Una senzilla coberta de teula àrab a dos aigües recolzava en una poderosa biga mestra de mobila.
  
Valors objecte de protecció del conjunt històric d'Alzira
  
En l'actualitat, Alzira posseïx un considerable nombre de valuosos edificis singulars, tant religiosos com civils. Són nombroses les cases que posseïxen elements d'interés en fatxades i en interiors per tot el recinte urbà, a pesar de les transformacions patides i de la destrucció o dany d'estos elements escassament apreciats, quan no considerats com a un obstacle per a l'evolució.
  
La trama urbana medieval també és de gran interés i reflectix l'evolució històrica de la Vila.
  
Des del punt de vista arqueològic, és un conjunt de summa importància perquè conserva importants restes d'èpoques anteriors que van resultar soterrades amb els recreixements del sòl que es van efectuar per a protegir les edificacions dels desbordaments periòdics del riu Xúquer.
  
ANNEX II
  
Béns d'Interés Cultural i delimitació dels seus entorns de protecció.
  
1. Enumeració
  
Els Béns d'Interés Cultural del conjunt històric d'Alzira, els ja reconeguts i el proposat en este document són:
  
1.1. Cinturó murari i Casa Reial (Disposició addicional 1a, Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià)
  
A través dels plans viaris de 1864 i 1870, junt amb les restes que en subsistixen, se'n pot inferir el traçat originari. Enfront de la bifurcació dels camins que conduïxen a Algemesí i Alberic s'alçaven les fortificacions defensives del pont de la Calçada, que permetia l'accés a la fortalesa, al castellet de Sant Pere, i a la població. Per la seua esquerra, flanquejant la rambla, l'actual ronda d'Algemesí, amb mur i set torrasses fins a arribar a l'eixida del carrer Salineries (375 metres). D'allí al carreró de D. Bernardo, quatre torrasses (195 metres). Passat el carrer de Carnissers s'arriba al carrer Major i a les obres defensives del pont del Raval (Sant Agustí - Sant Bernat); d'este tram tan sols subsistixen dos torrasses, engolides pels edificis i ubicades en els números 1 i 50 de la Ronda.
  
Des del pont i paral·lelament al carrer de la Llotja (actual Faustino Blasco) s'arriba al mercat municipal. Fins a la recent riuada de 1982 en subsistien dos torrasses, excloses del pla de restauració de les muralles de 1973. A partir del carrer Saludador es manté l'únic sector que encara es conserva, amb una extensió de 255 metres de muralla i huit torrasses. La seua construcció data originàriament dels primers segles islàmics, i està construïda amb pedra de cudols forjats amb calç i arena i encofrats amb fusta. A pesar del terraplenament actual, les torrasses tenen una altura de 7 a 10 metres i 6 metres la muralla, la grossària de la qual és d'1,20 metres.
  
La muralla es perd a l'altura de la casa quarter de la Guàrdia Civil, i hi ha un tram de mur soterrat que s'unix a la vora de l'obra de l'església de Santa Maria amb el Castellet de Sant Pere.
  
La muralla va donar refugi als habitants de la Vila durant accions bèl·liques (Alfons el Bataller, el Cid, els almohades, el rei en Jaume, Germanies i conteses civils) i durant els desbordaments del riu.
  
Perduda la seua valoració estratègica i una vegada autoritzada al llarg de segle XIX la construcció de vivendes sobre els merlets, la seua importància va desaparéixer en 1899 amb l'acord d'enderrocament per a propiciar els eixamplaments.
  
La restauració de 1975 es va limitar a enderrocar part de les ?cases penjades?, en va estucar els paraments, va reconstruir artificiosament mitja torre i va deixar sobreviure la llacuna fangosa que les envolta en època de pluges. En 1982 es van iniciar obres de drenatge i infraestructura del parc.
  
Adossada a la muralla s'ha descobert recentment l'anomenada Casa Reial o de l'Olivera, restes arqueològiques de la torrassa adossada a la muralla, que va ser residència alçada per Jaume I entre l'alcassaba, situada al nord-oest, i la resta del conjunt murallat. Esta casa es troba situada a les parcel·les números 22 i 23 de l'illa cadastral núm. 10.700.
  
1.2. Casa Consistorial (Declarat 17-12 €1930. BOE 18-12-1930) (núm. inscripció en el Registre de Béns d'Interés Cultural del Ministeri d'Educació, Cultura i Esports R-I-51-0000355)
  
Pertany a l'arquitectura civil gòtica renaixentista i es troba al carrer Major. Està flanquejada per les principals mansions pairals i prop dels temples de Santa Maria i de Santa Caterina.
  
Llorente (1889) assenyalava que els jurats l'havien adquirida als marquesos de Santiago per a destinar-la a casa consistorial, hipòtesi controvertida i sense confirmació documental. En 1929, Elías Tormo redactà un informe a fi d'incoar expedient de declaració de Monument Històricoartístic, on ressenya la cronologia aportada per l'arxiver municipal Vicente Pelufo. Assenyala que en 1549 ja estaven els fonaments i l'estructura base conclosos, i dóna la data de 1603 per a l'escala i la galeria superior. L'artífex principal va ser Jaume Piquer, auxiliat dels pedrapiquers Guillem Torres i Joan Lemosín, i s'hi menciona Miquel Joan i Cosme Rodríguez com a mestres en tàpies, i Cosme Castany com a fuster.
  
La fatxada reflexa contradiccions estilístiques, com ara la ubicació en el primer cos d'elements renaixentistes i en el segon de gòtics, tot i que és més admissible la transició barroca del tercer cos. El portal d'accés emmarca la llum d'un arc de mig punt enquadrat a l'estil dòric entre semipilastres adossades en l'arrabà sobre astràgals rematats per capitells sobris. Una semipilastra corba a la manera d'arquivolta emmarca l'arc amb motlura central de bossell. Exempt dels anteriors elements, corre un fris amb mètopes llises, tríglifs i goles. La cornisa, seccionada actualment pel descens de l'escut de la vila que corona la portada, mostra l'heràldica tradicional de la ciutat: corona reial i clau sobre fons barrat.
  
Els dos finestrals de la primera planta, bessons i simètrics en la seua ubicació en el parament de carreus, són flanquejats per pilastres ornades en el centre del fust per rombes motlurats i rematats per capitells compostos i coronats per sengles cornises.
  
El segon cos s'emmarca entre dos cornises, amb tres finestrals que recauen en les verticals de les obertures de la planta inferior. El tercer cos, sobrepassada la cornisa, està construït amb rajoles de fang cuit i argamassa. S'hi obrin 14 arcs d'obra amb motlura ornamental. Un arquitrau llis sustenta la cornisa, on recau el vessant de la coberta de teula àrab.
  
Des del carrer de Sant Roc s'accedix a l'interior, a un ampli vestíbul d'alta sostrada, que inclou els dos finestrals del fals entresòl del primer cos, el qual està cobert per onze bigues de llarg tram (6m) que intercalen xicotets revoltons. L'eixida al pati de la planta baixa és fa a través d'un arc rebaixat, ample i alt, que s'alça sobre sengles pilastres de pedra. Pel pis alt corre una galeria superior, que és una obra posterior, que cenyix la primera planta. La primera planta s'inscriu en un quadrat entorn del pati a on s'accedix a través d'una escala recolzada. En esta planta es troba el saló consistorial amb un interessant teginat, obra de Pedro Gibado. El sòl ceràmic es configura per l'alternança de peces quadrades blanques i negres. La fusteria és obra de Cosme Castany, i és la millor porta amb cassetons d'influència mudèjar a base de rombes. Comunica amb el despatx de l'alcaldia, amb teginat modernista, sòcol i fris modelat, i una porta amb atlants, esfinxs i l'escut de la ciutat sobre llinda. Tancant el pati hi ha a l'entorn del corredor quatre dependències habilitades com a oficines municipals.
  
Al saló consistorial es custodien interessants fons artístics: un retaule d'altar barroc amb una taula pintada per Vicente Requena en 1597, un retrat d'Isabel II, pintat per Antonio M. Esquivel en 1834, una sèrie de huit quadres del pintor alcireny Teodoro Andreu Santamans (1870-1935), escultures de sant Agustí i una Inmaculada, llaurades en fusta policromada, procedents dels antics convents de Sant Agustí i Sant Francesc.
  
En el despatx de l'alcalde es troben L'apostolat, fragment de predel·la d'un retaule gòtic del taller del mestre de Vilafermosa; el Martiri de sant Bernat, oli de l'escola de Maella o Vergara; Bodegons al·legòrics a la caça i a la pesca, de José Parra; un bust de marbre de José Parra, llaurat per Casterá Masiá; quatre olis del pintor local Vicent Palau Gómez (1871-1936), deu panells al·legòrics sobre la història de la ciutat. Els premis de pintura Teodoro Andreu han propiciat l'adquisició d'obra contemporània, constant en els fons treballs de Joan Verdú, Vicent Marco, Adrià Pina, Enric Solves i Fernando Boscá.
  
A la segona planta s'ubica l'arxiu municipal. Els fons documentals arranquen cronològicament del segle XIV i comprenen notícies dels 42 municipis que van dependre administrativament de la vila d'Alzira. L'Aureum Opus, còdex miniat (1354-1391) i meravellosament il·lustrat, constituïx un valuós exemplar d'ordenances.
  
1.2.a). Parts integrants, pertinences i accessoris que complementen la declaració de la Casa Consistorial, de conformitat amb el que disposa l'article 28.2 c) de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià:
  
Parts integrants:
  
Escultures:
  
- Finestral goticomudèjar a l'actual oficina del cadastre, que conté en miniatura de fusta tallada un personatge i flors en octaedre i als costats escuts d'Alzira. És del s. XVI-XVII i obra de Pedro Castany.
  
- Teginat gòtic de fusta tallada amb cassetons hexaèdrics dels segles XVI'XVII, obra de Pedro Gibado, que és el sostre del saló de sessions.
  
?- Àngels amb fruites i l'escut d'Alzira, que són decoracions barroques d'estuc tallat, del segles XVII - XVIII, de Bernat Fluixà, ubicat a la porta d'accés al saló de sessions.
  
- Medalló al·legòric del testament de Jaume I, estuc tallat dels segles XVII - XVIII, atribuït a Bernat Fluixà i ubicat al coronamet superior de la porta d'accés al saló de sessions.
  
- Fris historicista de màscares en baix relleu amb imatges grotesques i de fantasia amb orles vegetals, una talla de fusta de principis del s. XX, situada en parament en el despatx de l'Alcaldia.
  
?- Porta d'alcaldia amb cassetons hexaèdrics, figures antropomòrfiques, arquitrau clàssic i escut d'Alzira de fusta tallada, de principis del s. XX i situat a l'actual comunicació amb secretaria.
  
Retaules
  
- Retaule de Sant Silvestre: St. Silvestre; St. Gregori; St. Àngel i dos àngels. És tremp sobre taula, realitzat en 1597, pel pintor Vicente Requena en el Saló Consistorial.
  
Pertinences i accessoris:
  
Pintures
  
- Una antiga predel·la de retaule gòtic titulada Apostolat, de tremp sobre taula obra del Mestre de Vilafermosa amb pintures sobre Sant Felip; Sant Jaume el Major, St. Joan; St. Tomàs; Sant Jaume el Menor; St. Andreu i St. Bartolomé, en el despatx de l'Alcaldia.
  
- Dos obres titulades Bodegó de caça i Bodegó de pesca formen una parella d'ovals d'oli sobre llenç de m. del s. XIX atribuïts al pintor acadèmic José Felipe Parra Piquer, que figuren en el despatx de l'alcaldia.
  
- L'obra del Martiri de Sant Bernat i les seues germanes Maria i Gràcia és un oli sobre llenç academicista de principis del s. XIX que figura en el despatx de l'alcaldia.
  
- El Retrat de l'autor teatral Francisco Palanca, oli sobre llenç de finals del s. XIX l'autor del qual va ser Ignacio Pinazo Camarlench.
  
Còdexs
  
- El còdex medieval ca. 1354-1391 Auream Opus de 338 pàgines dels privilegis reials a Alzira pels reis Jaume I; Pere III; Alfons III; Jaume II; Alfons IV i Pere IV. Té sis pàgines miniades entre lletres capitulares. Es troba en el despatx de l'alcaldia.
  
Escultures
  
- Una talla polícroma de St. Agustí, que es troba en la testera del saló de sessions. Procedix dels béns desamortitzats del convent dels agustins.
  
- Una Immaculada Concepció de mitjans del s. XVIII atribuïda a Vergara. Procedix del convent de Santa Bàrbara, desamortitzat i derruït.
  
- Un bust del pintor Tomás Parra, un retrat en marbre de principis del s. XX, obra d'Enrique Castera Masiá, que es troba en el despatx de l'Alcaldia.
  
1.3. L'església arxiprestal de Santa Caterina.
  
(Basat en l'estudi previ de Pascual Vernich, Conselleria de Cultura, Educació i Ciència 1985).
  
L'església arxiprestal de Santa Caterina és una importantíssima mostra de l'arquitectura gòtica religiosa de l'època de Reconquista que evoluciona a través del temps i s'adapta a noves demandes funcionals i estilístiques. Es troba situada en la plaça de la Constitució (abans, de Santa Caterina) juxtaposada a l'eix que travessava la Vila i que partia des del pont de Sant Gregori fins al de Sant Agustí i sobre el qual es trobaven l'església del Crist, l'hospital i convent de Santa Llúcia i l'ajuntament.
  
En el llibre del Repartiment ja es mencionen les donacions fetes per Jaume I a favor dels habitants de la Vila en la plaça de Santa Caterina o en la seua contornada. També entre els 52 beneficis eclesiàstics establits a Santa Caterina i Santa Maria d'Alzira en el segle XVIII alguns es referixen a almoines penitencials dels segles XIII i XIV.
  
Este temple es va alçar sobre el solar de la mesquita major, amb planta basilical i l'estructura gòtica, i va ser remodelat en 1531 reutilitzant els contraforts. Subsistixen elements gòtics:
  
- Contraforts i restes d'arcs torals.
  
- Capella major amb estructura de carreus i gàrgola exterior.
  
- Primitiva sagristia (arrasada en 1936) amb arc ogival de 17 dovelles, capitells fitomòrfics i arc carpanell.
  
- Torre campanar amb arcs ogivals, mènsules, motlures i bossells.
  
En 1681 es produïx la reedificació total de l'església, tal com consta en el document Memoria de las capitulaciones y obra que se han de hacer y ejecutar en la villa de Alzira como es reedificar la iglesia de Santa Catalina mártir de dicha Villa, conforme a la planta y perfil de Juan Pérez. Només aquells elements que podrien servir de sustentació a l'obra nova van ser aprofitats; tota la resta van ser enderrocats.
  
A partir d'esta reedificació es configura l'actual església, que ocupa la mateixa planta que l'antic temple d'una sola nau basilical coberta per arcs de mig punt com a arcs torals que la subdividixen i capelles laterals entre contraforts. La coberta de la nau és a dos aigües. Estilísticament es troba dins d'un eclecticisme neoclàssic barroc, la millor mostra del qual és la portada barroca de la plaça de Santa Caterina, realitzada per Gaspar Dies, molt semblant a la de Sant Andreu, de València. Llaurada en pedra, s'alça sobre un alt cos de bases rectangulars del qual part sobre l'estilobat la basa de la columna helicoïdal salomònica i amb soga a tres filades de llorer que repten fins al collarí amb capitell compost i rematat sobre l'àbac d'un segon cos amb arquitrau de tres mènsules i ornament vegetal. Un frontó allindat és ornat amb l'escut al·legòric de la santa. Sobre esta part hi ha un coronament pinacular amb frontó semicircular i talla de la titular en el nínxol. En l'últim cos figura l'escut de la vila. La corniseta semicircular del coronament és flanquejada per testos grossos i esferes pètries. En 1702 Tomás Vergara, escultor de València, rep l'encàrrec dels retaules per a les capelles laterals de la dita església.
  
En 1776 es nomena una comissió perquè es reconega el terreny per a formalitzar la nova construcció de la capella de la comunió sobre el solar del desaparegut cementeri, situat als peus de l'església. L'obra es construïx segons un projecte de l'arquitecte Vicente Gascó, de València.
  
L'espai el conforma una cúpula amb envans que descansa sobre el tambor format per arcs torals i petxines esfèriques en els angles, tot això assentat sobre les pilastres que suporten els arcs de mig punt. El tractament estètic continua el llenguatge neoclàssic barroc de tot l'interior de l'església. En 1821 s'acorda l'emplaçament de la sagristia de la nova capella de la comunió, que se situa omplint el buit entre esta i el campanar gòtic, culminant així l'absorció de la torre fins llavors separada de l'església. La mitja taronja de la cúpula acusa el volum en l'exterior i es corona amb un cupulí, recoberts ambdós per teula moruna corbada.
  
En 1876, davant dels alarmants danys que presentava la cúpula, es va demanar un informe a l'arquitecte municipal José Camaña. La cúpula mostrava lesions en tots els segments menys en el del nord. En els elements inferiors no es nota res. Són tres els elements greument ressentits, les petxines, el cos de llums i les voltes de la cúpula a causa d'una mala execució. La proposta acceptada va ser l'eliminació de la cúpula i el cupulí, que van ser substituïts per una coberta a dos aigües sobre cintres de fusta i ferro que descansen sobre pilastres de rajola.
  
En la guerra civil de 1936 el temple va ser incendiat i es van perdre, junt amb el valuós arxiu, els fons escultòrics i pictòrics revalorats per les obres custodiades després de la desamortització, procedents dels monestirs de la Murta, dels franciscans i dels caputxins.
  
L'eclèctic temple presenta una planta basilical amb contraforts marcats i altars en els nínxols, amb una prolongació en els peus per l'additament d'un cos inscrit en creu grega, invertida la seua planta, ara testera. La cúpula va ser pintada inicialment per l'artista local Tomás Parra i, després de la guerra civil de 1936, per Gil. La primitiva testera queda flanqueada per descomunals columnes salomòniques i monumentals terracotes dels sants de la Pedra (Abdó i Senén), sant Cristòfol i sant Roc. En 1962 es va realitzar en el presbiteri un retaule neobarroc l'autor del qual va ser Elías Cuñat, que mostra les imatges reliquiaris dels patrons titulars de la ciutat. J. Cabañes (1946-47) en va pintar la volta, remarcada per parelles d'arcs torals amb escenes al·legòriques de la història d'Alzira. Sanz Castellanos va pintar en 1975 llenços monumentals al·legòrics a la vida de sant Bernat. En el presbiteri es mostra una gran tela de F. Camilo Sant Fèlix de Cantalice. Entre les escultures sobreïx una Maternitat barroca, molt arruïnada per la riuada de 1982, i les obres d'Antonio Ballester: Immaculada, Sant Antoni, i el pas processional Sant Sepulcre. Octavi Vicent té un Ecce homo.
  
1.3 a) Elements que integren l'immoble.
  
La nau principal.
  
La sagristia.
  
La capella de la Comunió.
  
El campanar.
  
L'arxiu i els espais annexos.
  
La capella de la Mare de Déu de la Murta.
  
1.3.b) Parts integrants, pertinences i accessoris, de l'església parroquial de Santa Caterina Màrtir, de conformitat amb el que disposa l'article 28.2 c) de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Parts Integrants
  
Escultures i relleus
  
- La gàrgola amb cap de felí pertanyent a la construcció original d'església gòtica medieval. Del s. XIV, situada a l'exterior en fatxada.
  
- L'escut d'Alzira amb dos àngels majors, tallat en estuc, en alt relleu i policromat barroc, així com l'àngel xiquet de 1681 i la gran petxina de pelegrí, obres de Juan Bautista Pérez Castiel.
  
- Sant Abdó i Sant Senén, escultures realitzades en 1681, ambdós en argila policromada. Les de santa Apol·lònia, santa Bàrbara, així com sant Cristòfol i sant Roc, també d'argila, totes estes barroques de finals del segle XVII. Formen part de la decoració constructiva barroca en el nivell de mènsules i cornises interiors de l'església.
  
- D'especial interés i considerat de gran valor és el conjunt en talla de pedra, obra de Gaspar Dies, de 1692: la portada barroca de Santa Caterina, que dóna a la plaça de la Constitució, amb un parell de columnes salomòniques en el primer cos, un nínxol i una imatge de santa Caterina en el segon, i amb un coronament superior de frontó corb i un relleu de l'escut de la vila d'Alzira.
  
Campanas:
  
- Campana ?Senyalera de Missa?.
  
- Campana ?Puríssima?.
  
Pertinences i accessoris.
  
Orfebreria
  
- Custòdia barroca de plata sobredaurada amb caboixons d'esmalt blau realitzada per Diego de Toledo en 1649.
  
- Salpasser de repujat, gerra baptismal i safata cisellades, s. XVII, de plata en el seu color.
  
- Un calze de plata i una naveta de plata ambdós, de Miguel Orrico de la segona mitat del s. XIX.
  
- Calze de plata sobredaurada, repujat de la segona mitat del segle XIX, de Sanz.
  
- Tres corones, totes del s. XVIII, de plata repujada.
  
- Dos calzes de plata del segle XIX.
  
Pintures
  
- L'oli sobre tela, obra barroca destacada de 3,75 m2 de Francisco Camilo (1615-71) titulat Sant Fèlix de Cantalice.
  
Escultures
  
- Crist jacent, anònim, tallat amb estuc i policromat del s. XVIII
  
- Dos bustos reliquiaris: un, d'un sant franciscà, i un altre, d'un bisbe, de plata en el seu color, ambdós del segle XVIII.
  
Els béns referenciats consten com a inventariats per la Generalitat Valenciana amb els números compresos entre SVI - C0009000001026 i el SVI - C0009000001059.
  
1.4. Els escuts protegits per la Disposició Addicional 2a de la Llei de Patrimoni Històric Espanyol i per la Disposició Addicional 1a de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Relació, no exahustiva, d'edificacions on es localitzen:
  
- Edifici, carrer de Sant Roc, núm. 8, escut nobiliari.
  
- Edifici, carrer de Sant Roc, núm. 13, escut nobiliari.
  
- Església del convent de Santa Llúcia, carrer de Santa Llúcia, núm. 26, escut de la ciutat.
  
- Palau Casasús, plaça Casasús, núm. 3, escut nobiliari.
  
2. Justificació de les delimitacions d'entorn proposades
  
La delimitació dels entorns de protecció dels monuments del conjunt històric s'establix en funció dels criteris següents:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, on qualsevol intervenció que s'hi realitze pot afectar-lo, tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el BIC i que en constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'aquell o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la seua percepció.
  
3. Delimitació dels entorns de protecció dels monuments.
  
Es procedix a descriure els entorns de protecció i s'adjunta un plànol amb la seua delimitació gràfica.
  
3.1. Delimitació de l'entorn de protecció de l'Ajuntament.
  
Origen: cantó de l'illa cadastral núm. 12.700 que dóna als carrers de Josep Dolz i de les Salineries, punt A.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, la línia es dirigix cap a l'est per les fatxades de l'illa cadastral núm. 12.700 que donen al carrer de les Salineries fins a creuar la plaça de la Morera i rodejar les parcel·les 09, 10 i 11 de l'illa núm. 12.706. Creua el carrer de l'Ensenyanca i prosseguix per les fatxades de les parcel·les núm. 02 i 03 de l'illa núm. 12.694. Torna a creuar el carrer de l'Ensenyanca i travessa l'illa cadastral núm. 13.693 per les mitgeres entre les parcel·les núm. 24 i 25 i núm. 19 i 20. Creua el carrer de Carcos i rodeja la parcel·la núm. 15 de l'illa núm. 13.695. Seguix per la fatxada de la parcel·la núm. 02 d'esta illa fins a la intersecció amb la prolongació de la part posterior de la parcel·la núm. 01 de l'illa cadastral núm. 13.696 per on prosseguix cap al sud. Creua el carrer del Doctor Ros i continua per les fatxades núm. 10, 09 i 08 de l'illa núm. 13.690 i travessa la plaça de la Constitució per la prolongació de l'alineació de la fatxada de la parcel·la núm. 08 fins a la seua intersecció amb l'illa núm. 12.691. Es dirigix cap al sud rodejant esta illa fins al seu cantó sud-oest. Des d'este cantó travessa la plaça del Sufragi en paral·lel amb l'alineació oest de la plaça fins a la fatxada de la parcel·la núm. 06 de l'illa núm. 12.689. Recorre esta fatxada cap a l'oest, creua el carrer del Mur i continua per la fatxada de la parcel·la núm. 05 de l'illa núm. 11.696. S'introduïx per la mitgera entre les parcel·les núm. 02 i 05 en esta illa i continua per les mitgeres entre les parcel·les números 02 i 09, i 01 i 09. Continua per la fatxada de la parcel·la núm. 01 d'esta illa i creua la plaça Carbó per a travessar l'illa núm. 11.695 per la mitgera entre les parcel·les núm. 5, 6 i 9. Recorre les fatxades de les parcel·les núm. 05, 04 i 01 de l'illa que donen al carrer d'Albornoz i creua la Travessia Albornoz fins a la intersecció amb l'illa núm. 11.694. Gira a l'oest per les fatxades d'esta illa que donen a la travessia Albornoz, creua el carrer de Sant Roc i continua cap al nord per les fatxades de les illes núm. 03, 04, 05 i 06 de l'illa núm. 12.700 fins a arribar a l'origen del punt A.
  
3.2. Delimitació de l'entorn de protecció del cinturó murari.
  
Perímetre exterior:
  
Origen: intersecció de la prolongació de la mitgera entre les parcel·les 01 i 02 de l'illa cadastral 10.700 amb el bord sud de la ronda d'Algemesí, punt C.
  
Sentit: antihorari.
  
Línia delimitadora:
  
Des de l'origen la línia prosseguix per la vora de la ronda d'Algemesí i rodeja el tram aïllat de la muralla exterior; continua incorporant la ronda d'Algemesí. La línia gira al nord per a incloure l'illa cadastral núm. 13.717; continua pels eixos dels carrers Piera Azorín i Dr. Elisardo. Gira al sud i incorpora les illes 13.704, 14.691, 14.690 i 13.686. Contínua per l'eix del carrer Faustino Blasco i per l'eix de l'avinguda de Luis Suñer, gira cap al nord i incorpora les illes 12.686, 12.681 i 12.689, s'introduïx en esta última per la mitgera entre les parcel·les 05 i 06, contínua pel límit sud del carrer del Mur. Creua el carrer de Santa Caterina i prosseguix per les fatxades nord i oest de l'illa 10.696; gira i continua per una paral·lela a l'avinguda de Luis Suñer fins a la prolongació de la mitgera entre les parcel·les 01 i 02 de l'illa 10.700 i continua per aquella fins al punt d'origen C.
  
Perímetre interior nord
  
Origen: intersecció de la mitgera entre les parcel·les números 13 i 14 de l'illa cadastral núm. 09.710 amb la paral·lela a l'alineació exterior de la dita illa situada a una distància de 10 metres cap al seu interior, punt B.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, la línia recorre la mitgera entre les parcel·les números 13 i 14 de l'illa núm. 09.710, creua el carrer Major de Santa Maria, gira cap a l'oest pel límit sud d'este carrer, s'introduïx en l'illa 10.700 per la mitgera entre les parcel·les 01 i 02 i gira per la paral·lela a la fatxada de la parcel·la núm. 01 que dóna al carrer Major, que dividix esta en dos parts iguals. Contínua per una paral·lela situada a 10 m del perímetre interior de la carrer d'Algemesí fins al punt d'origen.
  
Perímetre interior est
  
Origen: intersecció entre l'eix de la plaça de la Morera i la prolongació de l'alineació sud de l'illa cadastral núm. 12704, punt A.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora: Des de l'origen, punt A, la línia incorpora les parcel·les 10, 09, 08, 07, 06 i 05 i contínua per les parts posteriors de les parcel·les 03 i 04 de l'illa núm. 12.704. Creua el carrer Bernat d'Entreca i continua per una línia paral·lela i situada a 20 m, de les alineacions de les illes 13.704, 14.691, 14.686, que donen al carrer de Santa Teresa.
  
Gira al sud pel límit sud de la parcel·la núm. 01 de la parcel·la núm. 13.686, creua el carrer dels Sants i recorre les fatxades sud de les parcel·les 15 i 01 de l'illa 13.681. Gira al nord per les fatxades 01 i 02 de l'illa 13.681 i incorpora les parcel·les números 07, 11 i 12 de l'illa 13.689. Creua el carrer de la Sang i s'introduïx en l'illa 12.686 entre les parcel·les 04 i 05 per a continuar cap al nord-est per una línia paral·lela a l'alineació de l'avinguda Luis Suñer situada a 25 m d'esta, fins a la fatxada de la parcel·la núm. 07 de l'illa 12.689. Gira per esta fatxada, i per la núm. 09 torna a reprendre una paral·lela a l'avinguda de Luis Suñer fins a la parcel·la núm. 05 de l'illa 11.696. Gira per la fatxada cap al sud, i per la fatxada sud d'esta i de la núm. 10, travessa el carrer d'Albornoz i prosseguix per la mitgera sud de les parcel·les núm. 18 i 22 de l'illa núm. 11.691. Travessa el carrer Santa Caterina, voreja l'illa núm.11.699 i s'introduïx en l'illa núm. 10.700 entre les parcel·les números 33 i 44, prosseguix per la mitgera entre les parcel·les 33 i 34 i la fatxada de la parcel·la núm. 32. Gira per la mitgera entre les parcel·les números 29 i 30 i 31 i continua per les fatxades de les parcel·les números 29 i 28. Creua el carrer Major de Santa Maria fins a arribar a una paral·lela a l'alineació sud de la ronda d'Algemesí situada a 15 m d'esta, prosseguint per esta fins al punt d'origen.
  
3.3.Delimitació de l'entorn de protecció d'església de Santa Caterina:
  
Origen: intersecció de l'eix del carrer de la Sang amb l'eix del carrer Salvador Enguix, punt A.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, la línia s'introduïx en l'illa cadastral núm. 12.689 per la mitgera entre les parcel·les números 02 i 03 i recorre les parts posteriors de les parcel·les números 02, 10, 09 i 07 d'esta illa. Envolta la plaça del Sufragi i el carrer del Mur i s'introduïx en l'illa núm. 11.696, recorre les parts posteriors de les parcel·les números 05, 02 i 01; envolta la plaça del Carbó i la de Casasús. Continua per l'eix del carrer de l'Ensenyanca i travessa l'illa núm. 13.693 entre les parcel·les números 24 i 25 i 19 i 20. Creua el carrer de Carcos i incorpora la parcel·la núm. 15 de l'illa núm. 13.695 i la núm. 01 de l'illa núm. 13.696. Creua el carrer del Doctor Ros i s'introduïx en l'illa núm. 13.690 entre les parcel·les 09 i 10 i recorre les parts posteriors de les parcel·les 09, 08, 07, continua per l'eix del carrer de Chulvi i creua l'illa cadastral núm. 12.684 entre les illes 04 i 05, 03 i 06 i 09 i 01 fins al punt d'origen.
  
3.4. Delimitació de l'entorn dels escuts.
  
Es considera l'entorn de l'escut la fatxada on està ubicat.
  
ANNEX III
  
Béns de rellevància local
  
Relació de les edificacions més destacades del nucli històric d'Alzira propostes com a Béns de Rellevància Local que han de ser inscrits en la Secció 2a de l'Inventari General del Patrimoni General del Patrimoni Cultural (art. 46 del la Llei del Patrimoni Cultural Valencià), sense perjuí d'altres que puguen ser incorporades justificadament en el detall del Catàleg Urbanístic en el moment oportú:
  
Es consideren Béns de Rellevància Local les edificacions més representatives de la història i de l'arquitectura d'Alzira. No se'ls delimita entorn de protecció per estar inclosos en el conjunt històric.
  
- Monestir de Santa Llúcia: antic monestir i primitiu hospital municipal, del qual subsistix la portada renaixentista de l'església, la nau i el claustre.
  
- Casa al carrer de Sant Roc núm. 16: portada gòtica del segle XV, i la resta, del segle XIX. Antiga ermita de Sant Roc i casa d'interés.
  
- Palau Casasús: palau senyorial del segle XVII, de tres plantes. Hi ha arcs gòtics en la planta baixa.
  
- Edifici de vivendes en el carrer Major i carrer de Santa Teresa, núm.1: edifici de vivendes historicista de caràcter neorenaixentista. Construït en 1934.
  
ANNEX IV
  
Normativa de protecció del conjunt històric, monuments, béns de rellevància local i entorns de protecció.
  
Conjunt històric
  
Article 1
  
Segons el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció necessitarà, amb caràcter previ a la concessió de llicència o aprovació municipal, l'autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport; la dita autorització s'ajustarà als criteris establits en l'article 39 de l'esmentada llei i a les determinacions d'esta normativa que en aplicació d'aquella es concreten per a este àmbit.
  
Article 2
  
L'article anterior regirà transitòriament fins a l'aprovació del preceptiu Pla Especial de Protecció, o siga convalidat, si és procedent, el planejament urbanístic del mateix abast i rigor, als efectes de l'article 34.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 3
  
El règim d'intervencions patrimonialment admissibles en els béns seleccionats en el present decret per al seu reconeixement com a Béns de Rellevància Local garantirà la protecció integral dels seus valors d'acord amb el que disposa l'art. 50 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per als béns així reconeguts. Això sense perjuí de l'obligació municipal d'adaptar el contingut del seu Catàleg de Béns i Espais Protegits a l'efecte d'incloure estos immobles amb l'expressada qualificació, fet que implicarà la plena aplicació d'allò que s'ha preceptuat en l'esmentat article.
  
Article 4
  
Totes les intervencions requeriran, per a la seua autorització patrimonial, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Este últim aspecte serà avaluat pel tècnic municipal, del sospesat informe del qual l'Ajuntament podrà derivar la no necessitat d'autorització prèvia en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la correcta conservació, bon ús i habitabilitat interior dels immobles que no tinguen reconeixement individualitzat de Bé d'Interés Cultural o Bé de Rellevància Local, i que, per plantejament, tècnica i abast no suposen posar en perill els valors de l'edifici, en si mateix i/o en la seua contribució als valors generals de l'àmbit protegit.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i hi adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
Amb les úniques excepcions que la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià establix, i que justificadament pogueren ser invocades, i mentres no es proveïsca del planejament a què fa referència l'articule 2 de la present normativa, les intervencions atendran transitòriament a la normativa del Pla General d'Alzira publicada en el Butlletí Oficial de la Província de València, de 5 de juliol del 2002, amb les complementacions següents:
  
- Es garantirà l'edificació substitutòria en els derrocaments d'immobles, i es condiciona la concessió de la llicència de derrocament a l'obtenció prèvia de l'edificació.
  
- En el planejament a què fa referència l'article 2 d'esta normativa s'haurà de resoldre la trobada entre les parts posteriors dels edificis situats en la subzona RCH/27 amb la resta de les subzones que confronten.
  
- En els edificis impropis de caràcter substantiu, el règim de fora d'ordenació que regix per a estos s'atindrà a la definició següent: ?Es regirà pel règim de fora d'ordenació i se'ls aplicarà les ordenances d'esta normativa en els supòsits que concloga la seua vida útil, es pretenguen obres de reforma de transcendència equiparable a la reedificació, en cas de remodelació amb eliminació de plantes o substitució voluntària d'aquells?.
  
- Les alineacions que configuren l'illa en la capçalera de l'església de Santa Caterina que donen al carrer de Sant Roc hauran de ser mantingudes, mentre no es justifique el contrari en el planejament especial a què fa referència l'article 2 d'esta normativa.
  
Article 6
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreci de l'escena o paisatge urbà dels monuments, el seu entorn i el conjunt en general, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o plantació d'arbres, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de similar caràcter i conseqüències, hauran de sotmetre's a l'autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga una autorització expressa.
  
Monuments
  
Article 7
  
Caldrà atindre's al que disposa la secció segona, Règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III, títol II de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de monument.
  
Article 8
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat per l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorns de monuments
  
Article 9
  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei, en els entorns dels monuments ?encara que estiguen dotats d'una planificació patrimonialment validada- qualsevol actuació requerirà l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport excepte en els supòsits previstos en l'article 4 de la normativa present, que també s'aplicarà en estos àmbits.
  
Article 10
  
Mentres no es proveïsca a estos entorns del planejament específic a què fa referència l'art. 34 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, regirà, amb caràcter transitori, la normativa determinada en el present decret per al conjunt històric o la que, en substitució d'esta, dispose el planejament patrimonial aprovat per a aquell. La Conselleria de Cultura, Educació i Esport podrà, a la vista del nivell de detall d'este últim document, eximir a l'Ajuntament de l'obligatorietat de redactar documents planificadors específics per a estos àmbits.
  
Béns de Rellevància Local
  
Article 11
  
Caldrà atindre's al que disposa la Secció Primera, dels Béns de Rellevància Local, del capítol IV, títol II de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana del Patrimoni Cultural Valencià aplicable als Béns de Rellevància Local.
  
Article 12
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat per l'article 50 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Béns mobles
  
Article 13
  
Caldrà atindre's al que disposa la secció tercera, del capítol III, títol II de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns mobles d'interés cultural.
  
Disposicions generals
  
Article 14
  
Totes les actuacions i obres que suposen l'alteració del subsòl del conjunt quedaran subjectes al que disposa el títol III de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià i requeriran la prèvia intervenció arqueològica
  
Article 15
  
La contravenció del que preveu la present normativa determinarà la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en la Llei del Patrimoni Cultural Valencià i la resta de lleis que s'apliquen.
  
ANNEX V
  
Documentació gràfica



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4619, del 30-10-2003 (2003/11235)

RESOLUCIÓN de 14 de octubre de 2003, de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano, de la Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte de la Generalitat Valenciana, por la que incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con la Categoría de Monumento, a favor de la Iglesia Arciprestal de Santa Catalina de Alzira, se acuerda la convalidación del expediente relativo a la declaración como Bien de Interés Cultural a favor del Conjunto Histórico de Alzira (Valencia) y se abre periodo de información pública.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4619

Fecha DOGV
:   30-10-2003

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2003/11235

CVE


Fecha del documento
:   14-10-2003

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Alzira](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [patrimonio arquitectónico](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 14 de octubre de 2003, de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano, de la Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte de la Generalitat Valenciana, por la que incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con la Categoría de Monumento, a favor de la Iglesia Arciprestal de Santa Catalina de Alzira, se acuerda la convalidación del expediente relativo a la declaración como Bien de Interés Cultural a favor del Conjunto Histórico de Alzira (Valencia) y se abre periodo de información pública. [2003/11235]
  
Visto el expediente obrante en esta Dirección General, relativo a la declaración del Conjunto Histórico de la Vila de Alzira, incoado por resolución de la Dirección General del Patrimonio Artístico, Archivos y Museos del Ministerio de Educación y Ciencia, de fecha 1 de diciembre de 1977 (BOE nº 313 de 31/12/1977), y que cuenta con informe favorable de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, de 20 de mayo de 1983.
  
Vistos los informes técnicos emitidos, en los que se propone la continuación del expediente, así como la incoación de expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, de la Iglesia Arciprestal de Santa Catalina de Alzira.
  
Considerando que la resolución de 2 de marzo de 2000 de la Dirección General de Promoción Cultural y Patrimonio Artístico (DOGV nº 3722 de 3/4/2000) establece los requisitos para la convalidación de informes y demás trámites producidos en los procedimientos sobre declaración de Bienes de Interés Cultural incoados con anterioridad a la entrada en vigor de Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Esta Dirección General, en el ejercicio de las atribuciones que le otorga el Reglamento Orgánico y Funcional de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte aprobado por Decreto 115/2000, de 11 de julio, resuelve:
  
Primero
  
Incoar expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con la categoría de monumento, a favor de la Iglesia Arciprestal de Santa Catalina de Alzira.
  
Segundo
  
Hacer saber que, según lo dispuesto en el artículo 24.4 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, la incoación de un expediente para la declaración de un Bien de Interés Cultural, de terminará, respecto del bien afectado, la aplicación inmediata y provisional del régimen de protección previsto en la citada Ley.
  
Tercero
  
En lo que respecta al expediente de declaración del conjunto histórico, en virtud de lo previsto en el apartado Primero A.1 de la Resolución de 2 de marzo de 2000 de esta Dirección General, y en aplicación de la misma, proceder a la convalidación del Informe favorable de la Real Academia de San Fernando de 20 de mayo de 1983.
  
Cuarto
  
En aplicación de lo dispuesto en el artículo 73 de la Ley 30/1992, de 26 de noviembre, modificada por Ley 4/1999, de 13 de enero, de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común, y a fin de dar cumplimiento a lo exigido en el apartado e) del artículo 28.2 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, acumular ambos expedientes para su tramitación conjunta. Asimismo y con el propósito de cumplimentar el expediente con aquellas determinaciones que se prevén en el citado artículo 28 para la declaración, se ha incorporado al expediente informes relativos a:
  
- Valores del bien y descripción detallada del mismo.
  
- Régimen específico del subsuelo del ámbito del Conjunto.
  
- Normas de protección en el ámbito del Conjunto.
  
- Relación de inmuebles comprendidos en el Conjunto que tienen la consideración de Bien de Interés Cultural por sí mismos, así como sus entornos de protección y partes integrantes, pertenencias y accesorios.
  
- Relación de inmuebles comprendidos en el Conjunto merecedores de la consideración de Bien de Relevancia Local, y entornos de protección si se estimase procedente.
  
Quinto
  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.2 de la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano, notificar la presente resolución a los interesados y al Ayuntamiento de Alzira.
  
Sexto
  
Que, de acuerdo con lo que dispone el artículo 27.3 de la Ley, se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva.
  
Séptimo
  
Conforme a lo previsto en el artículo 27.6 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, abrir un período de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano, Servicio de Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental, de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, Avenida de Campanar, número 32, de Valencia.
  
Valencia, 14 de octubre de 2003.- El director general de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano: David Serra Cervera.
  
ANEXO I
  
Datos sobre el bien objeto de la declaracion.
  
1. Denominación:
  
Conjunto Histórico La Vila. En el mismo se encuentra situada la Iglesia Arciprestal de Santa Catalina.
  
2. Localización:
  
a) Comunidad Autónoma. Comunidad Valenciana
  
b) Provincia. Valencia
  
c) Municipio. Alzira
  
3. Delimitación:
  
Justificación de la delimitación:
  
La delimitación se establece en función de los siguientes criterios:
  
- Topográficos y paisajísticos, incluyendo el antiguo meandro del Júcar donde se halla ubicada la ciudad, que conforma su perfil característico, y que ha sido origen de la misma.
  
- Arqueológicos, en función de los antecedentes históricos que auguran previsibles hallazgos.
  
- Patrimoniales y urbanísticos, con la inclusión de los inmuebles y espacios urbanos necesarios para garantizar la correcta tutela del conjunto.
  
Definición literal de la delimitación, grafiada en el plano adjunto:
  
Origen: intersección de la línea que envuelve el emplazamiento de la muralla exterior situada en la calle de Luis Suñer, esquina con la Ronda de Algemesí, con el eje de la Ronda de Algemesí, punto A.
  
Sentido: Horario.
  
Línea delimitadora: Desde el origen la línea recorre el eje de la Ronda de Algemesí, envuelve la parcela catastral nº 13717. Se introduce en la manzana catastral nº14705 atravesando las parcelas 01, 02 y 03 siguiendo una línea paralela a la alineación de la manzana recayente a la avenida Blasco Ibáñez a una distancia de 25 m de la misma. Gira y prosigue por una paralela a la alineación recayente a la avenida Santos Patronos, atravesando la parcela nº 04 a una distancia de aquella de 25 m y recorriendo las traseras de las parcelas 05, 06, 07. Cruza la calle Bdo. Montalva y se introduce en la manzana nº 14695 atravesando las parcelas 01 y 02 y recorriendo las traseras de las parcelas números 06 y 05. Cruza la calle Mayor de Santa Catalina y atraviesa parcela nº 01 de la manzana nº 14696 por la prolongación de la trasera de la parcela nº 05 de la manzana catastral nº 14695. Continúa por las traseras de las parcelas números 04 y 03 de la manzana 14696. Cruza la calle Calderón de la Barca, incorpora las parcelas 01, 02, 03, 08 de esta manzana, cruza la 06 por el centro de su medianera norte, e incluye asimismo la nº 07. Cruza la calle Costa y recorre las traseras de las parcelas recayentes a la calle Faustino Blasco de la parcela nº 14672 cruzando la nº 04 siguiendo la prolongación de la trasera de la parcela nº 16 de esta manzana, continúa por el eje de la avenida Luis Suñer, envolviendo el emplazamiento de la muralla exterior, hasta el punto de origen.
  
4. Descripción:
  
Basada principalmente en el texto de B. Montagud. Catálogo de Monumentos y Conjuntos de la Comunidad Valenciana. Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, 1983.
  
Evolución histórica.
  
El río Júcar a su paso por Alzira forma un meandro, que ya fosilizado, fue donde se debió asentar el primer poblamiento humano. La posible insularidad quedó reforzada por el aporte de las ramblas y torrenteras del Barcheta, del Casella y del Estret.
  
Ibn Khaldum definía a la población alzireña como uno de los más típicos ejemplos de las ciudades asentadas junto al río, generalmente a su vera o en una curva a manera de isla fluvial para su mejor defensa. Julián Ribera puntualiza que su nombre procede de la abreviación de Al-Yazirat Suquar (La isla del Júcar) habiendo esperimentado por espacio de más de setecientos años escasa transformación. En la documentación del Archivo Municipal se leen estas voces: Aliasire, Algezire, Aliazire, Algesira, Aliazira, Algezira, Alcira y Alzira.
  
Pese a la localización en catas y sondeos de restos preislámicos y alguna noticia documental nada se puede deducir acerca de un primer poblamiento sobre el futuro solar de la ?Vila?, datando de los tiempos islámicos ?sin concreción inicial cronológica- la evidente existencia de un poblamiento estructurado como villa urbana.
  
Al-Himayari señalaba que ?era una isla fluvial de Al-Andalus cerca de Játiva, situada a 18 millas de Valencia- constando documentación que hace referencia a hechos de armas y a la existencia de poetas, filósofos o historiadores de renombre en Al-Andalus: Ibn Jafaya, Ibn Al-Zaqqaq, o Ben Tomlus. De su topografía urbana nos han llegado noticias que hacen referencias a sus defensas muradas, mezquitas, baños y lugares de transacción económica. Escolano, copiando cronicones anteriores señalaba que ?es plaza de las fuertes del reino por su natural sitio, el cual como caudaloso río le rodea ni puede ser minado ni asaltado. Sus cimientos y paredes parecen hechas de betún y pertrechos eternos, pues ni el tiempo ni los perpétuos embates del río tan poderoso han abierto portillo en ella?.
  
Del libro del Repartiment se infiere la existencia de al menos dos mezquitas, la de la Alcazaba y la Mayor, junto a tres casas de baños, alfares y ciertos lugares de transacción económica. Con excepción de un fragmento de circuito murado nada subsiste de estas arquitecturas, habiéndose demolido en 1947 los últimos baños subsistentes junto al muro y a la plaza del Sufragio compuesto de varias estancias que se configuraban de manera similar a los de Palma, Ronda o Valencia.
  
En 1243 se entregó la ?Vila- de Alzira por pacto al rey don Jaime. El primer asentamiento cristiano se efectuó sobre las primeras torres fortaleza, expulsándose a raíz de una revuelta pocos años después a los musulmanes alzireños del recinto amurallado.
  
De la topografía urbana de la ?villa foral- se guarda documentación referente a dos iglesias y a un lugar de transacciones económicas. La iglesia de Santa María, lugar citado por la Crónica Real: ?E si nos moriem en aquell endemig en Algezira, nos soterrasem en Sancta María de Algezira?; templo de reconquista de planta rectangular, muros lisos y cubierta a dos vertientes. Tras el deterioro de la guerra civil de 1936 fue demolida en 1957. Frente a la plaza Mayor se alza la iglesia de Santa Catalina, de nave basilical, bóveda de crucería y tejado a dos aguas, posteriormente a su construcción sufrió grandes remodelaciones. El Almudín o estancia porticada construida con destino a las transacciones comerciales se alzó sobre el solar de uno primitivo en 1375, siendo sustituido en 1587 por una nueva lonja, demolida en 1872. Los puentes góticos de la Calzada (San Gregorio) y del Arrabal (San Bernardo) fueron derruidos respectivamente en 1921 y 1967.
  
Entre los agentes más activos de la degradación de la Vila se encuentra el Júcar. Se datan fuertes avenidas desde 1320, constatándose citas que hablan de la destrucción de 900 casas (1437), 22 inundaciones en un año (1590), 80 palmos de nivel de aguas (1632), destrucción de todos los puentes (1709), 4 metros de nivel en las calles (1864) o la reciente de 1982 en la que toda la población se vió afectada con niveles de 3 y 5,5 metros. En 1900 y 1960 se adoptaron planes de defensa que supusieron la demolición del puente de San Gregorio, la conversión del brazo muerto del cauce que envolvía la villa, la demolición del puente de San Bernardo y la urbanización de las avenidas Suñer y Santos Patronos.
  
La desamortización supuso la supresión del monasterio hospital de Las Lucías y la guerra civil de 1936 el incendio de todos los templos y lugares de culto de la ciudad.
  
En el siglo XX, la Vila vive la euforia modernista posibilitada por la prosperidad proporcionada a los terratenientes con la exportación de agrios. Los edificios asumen en sus fachadas los ideales de la burguesía con elementos ornamentales de raigambre agraria: naranjas, azahar, cestos de frutos, junto con otros elementos foráneos.
  
Análisis y desarrollo urbano
  
La planta de la Vila, condicionada por la orografía se inscribe aproximadamente en un triángulo, con un pináculo apuntando al Júcar y base redondeada hacia el arrabal, estructurándose en torno a la diagonal de la calle Mayor. Partía ésta, tras superar el puente y sus defensas, de la iglesia de Santa María, continuando por el hospital y convento de Lucías, ermita de San Roque, Casa Consistorial, plaza de Santa Catalina y accesos al puente del arrabal. El camino de ronda propiciaba el paso exterior a las murallas, camino de Algemesí, mientras que el flanco opuesto quedaba ceñido por las murallas.
  
Todavía pervive en su toponimia y trazado viario la intrincada, estrecha y laberíntica traza de callejones y plazuelas: plaza del Horno, Morera, Carbón, Sufragio, Pozo y Casasús y calles de Saludador, Salinería, Granero, Carniceros, Arcos, Mesón etc.
  
En los años de la posguerra se propició una arbitrariedad constructiva y pérdida de mansiones solariegas iniciada ya en 1899 cuando se decide derribar las murallas, portadas y arcadas y facilitar los ensanches. La tendencia a levantar viviendas en altura propició la demolición de los inmuebles que recaen a las calles de mayor anchura, abriéndose así mismo las plazas de Casasús y la unión de las de Sufragio-Carbón.
  
El terraplenado del primitivo cauce muerto del río Júcar, que bordea La Vila, abrirá las perspectivas de construcción de una gran avenida, demoliéndose el obstáculo del puente de San Bernardo para trazar el primer tramo (Santos Patronos). La Vila se iba despoblando de los habitantes más acomodados que buscaban las torres de las avenidas. También la riada de 1982 que arrasó las plantas bajas y primeros pisos forzó el abandono de sus propietarios.
  
Edificación. Tipología
  
Las viviendas tradicionales de ?La Vila- estructuraban su fachada en tres unidades delimitadas: Planta baja, con amplio portalón que permitía el acceso del carro y ventanal rectangular protegido con reja de forja lisa. Primera planta con dos o tres ventanales con balconcillo de madera y la andana con ventanas redondas o cuadradas. En planta baja se encontraba la estancia que servía de pasillo para las caballerías hasta el establo, flanqueado por un dormitorio, una chimenea comedor y la cocina. En el fondo se encontraba la cuadra y en su alto un granero.
  
En la planta segunda se ubicaban frecuentemente los dormitorios de los hijos, quedando reservada la tercera a ?andana?, donde se almacenaban las cosechas o se cultivó el gusano de la seda. Una sencilla cubierta de teja árabe, a dos aguas se apoyaba en una poderosa viga maestra de mobila.
  
Valores objeto de protección del Conjunto Histórico de Alzira
  
En la actualidad, Alzira posee un considerable número de valiosos edificios singulares tanto religiosos como civiles. Son numerosas las casas que poseen elementos de interés en fachadas y en interiores por todo el recinto urbano, a pesar de las transformaciones sufridas y de la destrucción o daño de tales elementos escasamente apreciados, cuando no considerados como obstáculo para la evolución.
  
La trama urbana medieval también es de gran interés reflejando la evolución histórica de la villa.
  
Desde el punto de vista arqueológico es un conjunto de suma importancia, pues conserva importantes restos de épocas anteriores que resultaron enterrados con los recrecimientos del suelo que se efectuaron para proteger las edificaciones de los desbordamientos periódicos del río Júcar.
  
ANEXO II
  
Bienes de Interés Cultural y delimitación de sus entornos de protección.
  
1. Enumeración
  
Los Bienes de Interés Cultural del Conjunto Histórico de Alzira, los ya reconocidos y el propuesto en este documento, son:
  
1.1. Cinta muraria y Casa Real (Disposición adicional 1ª Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano)
  
A través de los planos viarios de 1864 y 1870, junto a los restos que subsisten se puede inferir el trazado originario. Frente a la bifurcación de los caminos que conducen a Algemesí y Alberique se alzaban las fortificaciones defensivas del puente de la Calzada que permitía el acceso a la Fortaleza ?Castellet de San Pere- y a la población. Por su izquierda flanqueando la rambla (actual ronda de Algemesí) con muro y siete torreones hasta alcanzar la salida de la calle Salinería (375 metros). De allí a la calleja de D. Bernardo, cuatro torreones (195 metros). Pasada la calle de Carniceros se alcanza la calle Mayor y las obras defensivas del puente del Arrabal (San Agustín ?San Bernardo); de este tramo tan solo subsisten dos torreones embebidos en viviendas y ubicados en los números 1 y 50 de la Ronda.
  
Desde el puente y paralelamente a la calle de la Lonja (actual Faustino Blasco) se alcanza el Mercado Municipal. Hasta la reciente riada de 1982 subsistían dos torreones (excluidos del plan de restauración de las murallas de 1973). A partir de la calle Saludador se mantiene el único sector perviviente, con una extensión de 255 metros de muralla y ocho torreones. Su construcción data originariamente de los primeros siglos islámicos estando construida con mampuesto de cantos rodados fraguados con cal y arena y encofrados con madera. Pese al terraplenado actual, presentan una altura los torreones de 7-10 metros y 6 metros para la muralla, siendo su espesor de 1,20 metros.
  
La muralla se pierde a la altura de la casa cuartel de la guardia Civil, existiendo un tramo de muro enterrado, uniéndose junto a la obra de la iglesia de Santa María con el ?Castellet de San Pere?.
  
La muralla prestó refugio a los habitantes de La Vila en acciones bélicas (Alfonso el Batallador, Cid Campeador, almohades, Rey Don Jaime, Comunidades, Germanías y contiendas civiles) y frente a los desbordamientos del río.
  
Perdida su valoración estratégica y autorizándose a lo largo de siglo XIX la construcción de viviendas sobre las almenas, culminó en 1899 con el acuerdo de derribo de las mismas para propiciar los ensanches.
  
La restauración de 1975 se limitó a demoler parte de las ?casas colgadas?, estucar los paramentos, reconstruir artificiosamente media torre y dejar perviviente la cenagosa laguna que las cerca en época de lluvias. En 1982 se iniciaron obras de drenaje e infraestructura del parque.
  
Adosada a la muralla se ha descubierto recientemente la llamada Casa Real o de l'Olivera, restos arqueológicos del torreón, adosado a la muralla, que fue residencia levantada por Jaime I entre la alcazaba, situada al noroeste, y el resto del conjunto amurallado. Se encuentra situada en las parcelas números 22 y 23 de la manzana catastral nº 10700.
  
1.2. Casa Consistorial (Declarado 17-12 €1930. BOE 18-12-1930) (nº inscripción en el Registro de Bienes de Interés Cultural del Ministerio de Educación, Cultura y Deportes R-I-51-0000355)
  
Pertenece a la arquitectura civil gótica renacentista y se sitúa en el ?carrer major?, flanqueada por las principales mansiones solariegas, y cerca de los templos de Santa María y Santa Catalina.
  
Llorente (1889) señalaba que los Jurados la habían adquirido a los Marqueses de Santiago, con destino a casa consistorial, hipótesis controvertida y sin confirmación documental. En 1929, Elías Tormo, redacta un informe a fin de incoar expediente de declaración de Monumento histórico artístico, reseñando la cronología aportada por el archivero municipal Rvdo. D. Vicente Pelufo. Señala que en 1549 ya estaban los cimientos y estructura base concluidos, dándose la fecha de 1603 para la escalera y la galería superior. El artífice principal fue Jaume Piquer, auxiliado de los picapedreros Guillem Torres y Joan Lemosin, mencionándose como maestros en tapias a Miquel Joan y a Cosme Rodriguez, siendo Cosme Castany el carpintero.
  
La fachada refleja contradicciones estilísticas como la ubicación en el primer cuerpo de elementos renacentistas y en el segundo góticos, siendo más admisible la transición barroca del tercero. El portal de acceso enmarca la luz de un arco de medio punto recuadrado a lo dórico entre semipilastras adosadas en el alfiz sobre baquetones rematados por sobrios capiteles. Una semipilastra curva a la manera de arquivolta enmarca el arco con moldura central de bocel. Exento de los anteriores elementos corre un friso con metopas lisas, triglifos y golas. La cornisa seccionada actualmente por el descenso del escudo de la villa corona la portada, mostrando la heráldica tradicional de la ciudad: corona real, llave sobre fondo barrado.
  
Los dos ventanales de la primera planta, gemelos y simétricos en su ubicación en el paramento de sillares, son flanqueados por pilastras ornadas en el centro de su fuste por moldurados rombos y rematados por capiteles compuestos y coronados por sendas cornisas.
  
El segundo cuerpo se enmarca entre dos cornisas, con tres ventanales que recaen en las verticales de los vanos de la planta inferior. El tercer cuerpo, rebasada la cornisa, está construido con ladrillos de barro cocido y tendel. En el se abren 14 arcos de albañilería con moldura ornamental. Un liso arquitrabe sustenta la cornisa, donde recae el faldón de la cubierta de teja árabe.
  
Al interior se accede desde la calle San Roque a un amplio zaguán de alta techumbre incluyendo los dos ventanales del falso entresuelo del primer cuerpo y cubierto por once vigas de largo tramo (6m), que intercalan pequeñas bovedillas. La salida al patio de la planta baja se logra a través de un ancho y alto arco rebajado que se alza sobre sendas pilastras de piedra. En el piso alto, corre una galería superior que ciñe la primera planta, siendo una obra posterior. La primera planta se inscribe en un cuadrado en torno al patio al que se accede a través de una escalera acodada. En ella se encuentra el salón consistorial con un interesante artesonado obra de Pedro Gibado. El solado cerámico se configura por la alternancia de piezas cuadradas blancas y negras. La carpintería es obra de Cosme Castany, siendo la mejor puerta con casetones mudejarizantes a base de rombos. Comunica con el despacho de la alcaldía, con artesonado modernista, zócalo y friso modelado y puerta con atlantes, bichas y escudo de la ciudad sobre dintel. Cerrando el patio se encuentran en torno al pasillo cuatro dependencias habilitadas como oficinas municipales.
  
En el salón consistorial se custodian interesantes fondos artísticos: retablo altar barroco con tabla pintada por Vicente Requena en 1597, retrato de Isabel II, pintado por Antonio Mª Esquivel en 1834, antología de ocho lienzos del pintor alcireño Teodoro Andreu Santamans (1870-1935), esculturas de san Agustín e Inmaculada, labradas en madera policromada, procedentes de los antiguos conventos de San Agustín y San Francisco.
  
En el despacho alcaldía se encuentran El apostolado, fragmento de predela de retablo gótico del taller del maestro de Villahermosa. Martirio de san Bernardo, óleo de la escuela de Maella o Vergara. Bodegones alegóricos a la caza y a la pesca, de José Parra. Busto de mármol de José Parra, labrado por Casterá Masiá. Cuatro óleos del pintor local Vicente Palau Gómez (1871-1936), diez paneles alegóricos a la historia de la ciudad. Los premios de pintura Teodoro Andreu han propiciado la adquisición de obra contemporánea constando en los fondos trabajos de Joan Verdú, Vicent Marco, Adriá Pina, Enric Solves y Fernando Boscá.
  
En la segunda planta se ubica el archivo municipal. Los fondos documentales arrancan cronológicamente del siglo XIV abarcando noticias de los 42 municipios que dependieron administrativamente de la villa de alzira. El ?Aureum Opus?, códice miniado (1354-1391) constituye un valioso ejemplar de ordenanzas primorosamente ilustrado.
  
1.2.a). Partes integrantes, pertenencias y accesorios que complementan la declaración de la Casa Consistorial de conformidad con lo dispuesto en el artículo 28.2 c) de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano:
  
Partes integrantes:
  
Esculturas:
  
- Ventanal gótico - mudéjar en la actual oficina del catastro que contiene en miniatura de madera tallada un personaje y flores en octaedro y a los lados escudos de Alzira. Es del s. XVI-XVII y obra de Pedro Castany.
  
- Artesonado gótico de madera tallada con casetones hexaédricos, de los siglos XVI'XVII, obra de Pedro Gibado que es techo del salón de sesiones
  
- Angeles con frutas y el escudo de Alzira que son decoraciones barrocas de estuco tallado, siglos XVII - XVIII, de Bernardo Fluixá, ubicado en la puerta de acceso al salón de sesiones.
  
- Medallón alegórico del testamento de Jaime I estuco tallado, siglos XVII - XVIII, atribuido a Bernardo Fluixá y ubicado en el remate superior de la puerta en puerta de acceso al salón de sesiones
  
- Friso historicista de máscaras en bajo relieve con imágenes grotescas y de fantasía con orlas vegetales, una talla de madera de principios del s. XX, situada en paramento en el despacho de la Alcaldía.
  
- Puerta de alcaldía con casetones hexaédricos, figuras antropomórficas arquitrabe clásico y escudo de Alzira de madera tallada, de principios del s. XX y situado en la actual comunicación con secretaría.
  
Retablos
  
- Retablo de san Silvestre: S. Silvestre; S. Gregorio; Sto. Angel y dos angeles. Es temple sobre tabla, realizado en 1597, por el pintor Vicente Requena en el Salón Consistorial.
  
Pertenencias y accesorios:
  
Pinturas
  
- Una antigua predela de retablo gótico titulada Apostolado, de temple sobre tabla obra del Maestro de Villahermosa con pinturas sobre San Felipe; Santiago Mayor, San Juan; S. Tomás; Santiago Menor; San Andrés y S. Bartolomé en el despacho de la Alcaldía.
  
- Dos obras tituladas Bodegón de caza y Bodegón de pesca forman una pareja de óvalos de óleo sobre lienzo de m. del s. XIX atribuídos al pintor acádemico José Felipe Parra Piquer y que figuran en el despacho de la alcaldía.
  
- La obra del Martirio de San Bernardo y sus hermanas María y Gracia es un óleo sobre lienzo academicista de p. del s. XIX que figura en el despacho de la alcaldía.
  
- El Retrato del autor teatral Francisco Palanca óleo sobre lienzo de f. del s. XIX cuyo autor fue Ignacio Pinazo Camarlench.
  
Códices
  
- El códice medieval ca. 1354-1391 Auream Opus de 338 págs. de los privilegios reales a Alzira por los reyes Jaime I; Pere III; Alfons III; Jaume II; Alfons IV y Pere IV. Cuenta con seis páginas miniadas entre letras capitulares. Se encuentra en el despacho de la alcaldía.
  
Esculturas
  
- Una talla polícroma de San Agustín que se encuentra en el testero del salón de sesiones. Procede de los bienes desamortizados del Convento de los agustinos.
  
- Una Inmaculada Concepción de œ del s. XVIII atribuida a Vergara. Procede del desamortizado y derruído Convento de Santa Bárbara.
  
- Un busto del pintor Tomás Parra es un retrato en mármol de p. del s. XX obra de Enrique Castera Masiá que se encuentra en el despacho de la Alcaldía.
  
1.3. La Iglesia Arciprestal de Santa Catalina.
  
(Basado en el estudio previo de Pascual Vernich, Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia 1985).
  
La iglesia arciprestal de Santa Catalina es una importantísima muestra de la arquitectura gótica religiosa de la época de Reconquista que evoluciona através del tiempo adaptándose a nuevas demandas funcionales y estilísticas. Se encuentra situada en la plaza de la Constitución (antes de Santa Catalina) yuxtapuesta al eje que atravesaba La Vila y que partía desde el puente de San Gregori hasta el de San Agustín y sobre el que se encontraban la iglesia del Cristo, el hospital y convento de Santa Lucía y el ayuntamiento.
  
En el libro del Repartiment ya se mencionan las donaciones hechas por Jaime I a favor de los habitantes de La Vila en la plaza de Santa Catalina o en sus alrededores. También entre los 52 beneficios eclesiásticos establecidos en Santa Catalina y Santa María de Alzira en el siglo XVIII algunos se refieran a limosnas penitenciales de los siglos XIII y XIV.
  
Se levantó sobre el solar de la mezquita mayor, con planta basilical y estructura gótica, fue remodelada en 1531 reutilizándose los contrafuertes. Subsisten elementos góticos:
  
- Contrafuertes y restos de arcos torales.
  
- Capilla mayor con estructura de sillares y gárgola exterior.
  
- Primitiva sacristía (arrasada en 1936) con arco ojival de 17 dovelas, capiteles fitomórficos y arco carpanel.
  
- Torre campanario con arcos ojivales, ménsulas, molduras y boceles.
  
En 1681 se produce la reedificación total de la iglesia tal como consta en el documento ?Memoria de las capitulaciones y obra que se han de hacer y ejecutar en la villa de Alzira como es reedificar la iglesia de Santa Catalina mártir de dicha Villa, conforme a la planta y perfil de Juan Pérez?. Solo aquellos elementos que podrían servir de sustentación a la obra nueva van a ser aprovechados, todo el resto fue derribado.
  
Viste de esta reedificación se configura la actual iglesia, ocupando la misma planta que el antiguo templo de una sola nave basilical cubierta por arcos de medio punto como arcos torales que la subdividen y capillas laterales entre contrafuertes. La cubierta de la nave es a dos aguas. Estilísticamente se encuentra dentro de un eclecticismo neoclásico barroco del que es la mejor muestra la portada barroca de la plaza de Santa Catalina realizada por Gaspar Dies, muy similar a la de San Andrés de Valencia. Labrada en piedra se alza sobre alto cuerpo de bases rectangulares del que parte sobre el estilobato la basa de la columna helicoidal salomónica y con soga a tres hiladas de laurel, que reptan hasta el collarino con capitel compuesto y remate sobre el ábaco de un segundo cuerpo con arquitrabe de tres ménsulas y ornato vegetal. Un frontón adintelado es ornado con escudo alegórico de la Santa. Sobre esta parte un remate pinacular con frontón semicircular y talla de la titular en el nicho. El último cuerpo sitúa el escudo de la villa. La cornisilla semicircular de remate es flanqueada por macetones y pétreas esferas. En 1702 Tomás Vergara, escultor de Valencia, recibe el encargo de los retablos para las capillas laterales de dicha iglesia.
  
En 1776 se nombra una comisión para que se reconozca el terreno para formalizar la nueva construcción de la capilla de la Comunión sobre el solar del desaparecido cementerio situado a los pies de la iglesia. La obra se construye según proyecto del arquitecto Vicente Gascó de Valencia.
  
El espacio lo conforma una cúpula tabicada que descansa sobre el tambor formado por arcos torales y pechinas esféricas en los ángulos, todo ello asentado sobre las pilastras que soportan los arcos de medio punto. El tratamiento estético continúa el lenguaje neoclásico barroco de todo el interior de la iglesia. En 1821 se acuerda el emplazamiento de la sacristía de la nueva capilla de la Comunión que se sitúa llenando el hueco entre esta y el campanario gótico, culminando así la absorción de la torre hasta entonces separada de la iglesia. La media naranja de la cúpula acusa su volumen al exterior y se corona con un cupulín recubiertos ambos por teja moruna curvada.
  
En 1876, ante los alarmantes daños que presentaba la cúpula fue requerido informe del arquitecto municipal José Camaña. La cúpula muestra lesiones en todos sus segmentos menos en el del norte. En los elementos inferiores nada se nota, son tres los elementos gravemente resentidos, las pechinas, el cuerpo de luces y las bóvedas de la cúpula debido a una mala ejecución. La propuesta aceptada fue la eliminación de la cúpula y cupulín y su sustitución por una cubierta a dos aguas sobre cerchas de madera y hierro que descansan sobre pilastras de ladrillo.
  
En la guerra civil de 1936 el templo fue incendiado perdiéndose junto al valioso archivo los fondos escultóricos y pictóricos revalorizados por las obras custodiadas tras la desamortización, y procedentes de los monasterios de la Murta, Franciscanos y Capuchinos.
  
El ecléctico templo presenta planta basilical, con marcados contrafuertes y altares en los nichos, con prolongación en sus pies por el aditamento de un cuerpo inscrito en cruz griega, invertida su planta, ahora testero. La cúpula fue pintada inicialmente por el artista local Tomás Parra y tras la guerra civil de 1936 por Gil. El primitivo testero queda flanqueado por descomunales columnas salomónicas y monumentales terracotas de los santos de la Piedra (Abdón y Senén), san Cristóbal y san Roque. En el presbiterio se labró en 1962 un retablo neobarroco cuyo autor fue Elías Cuñat que muestra las imágenes relicarios de los patronos titulares de la Ciudad. J. Cabañes (1946-47) pintó la bóveda, remarcada por pares de arcos torales con escenas alegóricas de la historia de Alzira. Sanz Castellanos pintó en 1975 monumentales lienzos alegóricos a la vida de san Bernardo. En el presbiterio se muestra una gran tela de F. Camilo ?San Felix Cantalicio?. Entre las esculturas sobresale una ?Maternidad- barroca muy arruinada por la riada de 1982, y las obras de Antonio Ballester: ?Inmaculada?, ?San Antonio?, y el paso procesional ?Santo Sepulcro?. Octavio Vicent tiene un ?Ecce Homo?.
  
1.3 a) Elementos que integran el inmueble.
  
La nave principal.
  
La sacristía.
  
La capilla de la Comunión.
  
El campanario.
  
El archivo y los espacios anexos.
  
La capilla de la Virgen de la Murta.
  
1.3.b) Partes integrantes, pertenencias y accesorios, de la Iglesia Parroquial de Santa Catalina Mártir, de conformidad con lo dispuesto en el artículo 28.2 c) de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Partes Integrantes
  
Esculturas y relieves
  
- La gárgola con cabeza de felino perteneciente a la construcción original de iglesia gótica medieval. Del s. XIV situada al exterior en fachada.
  
- El escudo de Alzira con dos ángeles mayores tallado en estuco en altorelieve y policromado barroco, así como el angel niño de 1681 y la gran venera obras de Juan Bautista Pérez Castiel.
  
- San Abdón y San Senent esculturas labradas en 1681ambas en arcilla policromada. Las de Sta. Apolonia, Sta. Bárbara así como tambien los San Cristóbal y San Roque tambien de arcilla todas ellas barrocas de f. del s. XVII. Forman parte de la decoración constructiva barroca en el nivel de ménsulas y cornisas interiores de la iglesia.
  
- De especial y considerado de gran valor es el conjunto en talla de piedra obra de Gaspar Dies en 1692: la portada barroca de Sta. Catalina recayente a la plaza Constitución con par de columnas salomónicas en el primer cuerpo y nicho e imagen de Santa Catalina en el segundo y con remate superior de frontón curvo y relieve del escudo Villa de Alzira.
  
Campanas:
  
- Campana ?Senyalera de Missa?.
  
- Campana ?Puríssima?.
  
Pertenencias y accesorios.
  
Orfebrería
  
- Custodia barroca de plata sobredorada con cabujones de esmalte azul realizada por Diego de Toledo en 1649.
  
- Hisopo de repujado, jarra bautismal y bandeja cinceladas, s. XVII de plata en su color.
  
- Un cáliz de plata y naveta de plata ambas de Miguel Orrico de la 2ª œ s. XIX.
  
- Cáliz de plata sobredorada, repujado de 2ª œ del s. XIX por Sanz.
  
- Tres coronas todas del s. XVIII de plata repujadas.
  
- Dos cálices de plata de s. XIX.
  
Lienzos
  
- El óleo sobre lienzo obra barroca destacada de 3,75 m2 de Fco. Camilo (1615-71) titulado San Félix de Cantalicio.
  
Esculturas
  
- Cristo yacente anónimo tallado con estuco y policromado de s. XVIII
  
- Dos bustos relicarios: uno de Sto. franciscano y otro de Sto. obispo de plata en su color ambos del s. XVIII.
  
Los bienes referenciados constan como inventariados por la Generalitat Valenciana con los números comprendidos entre SVI - C0009000001026 y el SVI - C0009000001059.
  
1.4. Los escudos protegidos por la Disposición Adicional 2ª de la Ley de Patrimonio Histórico Español y por la Disposición Adicional 1ª de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Relación, no exahustiva, de edificaciones donde se localizan:
  
- Edificio, calle San Roc nº 8. Escudo nobiliario.
  
- Edificio, calle San Roc nº 13. Escudo nobiliario.
  
- Iglesia del Convento de Santa Lucía, Calle Santa Lucía nº 26. Escudo de la ciudad.
  
- Palacio Casasús. Plaza Casasús nº 3. Escudo nobiliario.
  
2. Justificación de las delimitaciones de entorno propuestas
  
La delimitación de sus entornos de protección de los monumentos del Conjunto Histórico se establece en función de los siguientes criterios:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
3. Delimitación de los entornos de protección de los monumentos.
  
Se procede a describir los entornos de protección y se adjunta plano con la delimitación gráfica de los mismos.
  
3.1. Delimitación del entorno de protección del Ayuntamiento.
  
Origen: esquina de la manzana catastral nº 12700 recayente a las calles de Josep Dolz y de La Salineries, punto A.
  
Sentido: horario.
  
Línea delimitadora: desde el origen, punto A, la línea se dirige a este por las fachadas de la manzana catastral nº 12700 recayentes a la calle de La Salineries hasta cruzar la plaza de La Morera y envolver las parcelas 09, 10 y 11 de la manzana nº 12706. Cruza la calle de L'Ensenyanca y prosigue por las fachadas de las parcelas nº 02 y 03 de la manzana nº 12694. Vuelve a cruzar la calle de L'Ensenyanca y atraviesa la manzana catastral nº 13693 por las medianeras entre las parcelas nº 24 y 25 y nº 19 y 20. Cruza la calle de Carcos y envuelve la parcela nº 15 de la manzana nº 13695. Sigue por la fachada de la parcela nº 02 de esta manzana hasta la intersección con la prolongación de la trasera de la parcela nº 01 de la manzana catastral nº 13696 por la que prosigue a sur. Cruza la calle del Doctor Ros y continúa por las fachadas nº 10, 09 y 08 de la manzana nº 13690 y atraviesa la plaza de La Constitución por la prolongación de la alineación de la fachada de la parcela nº 08 hasta su intersección con la manzana nº 12691. Se dirige hacia el sur envolviendo esta manzana hasta la esquina sudoeste de ésta. Desde esta esquina atraviesa la plaza del Sufragi en paralelo con la alineación oeste de la plaza hasta la fachada de la parcela nº 06 de la manzana nº 12689. Recorre esta fachada hacia oeste, cruza la calle Del Mur y continúa por la fachada de la parcela nº 05 de la manzana nº 11696. Se introduce por la medianera entre las parcelas nº 02 y 05 en esta manzana y continúa por las medianeras entre las parcelas números 02 y 09, y 01 y 09. Continúa por la fachada de la parcela nº 01 de esta manzana y cruza la plaza Carbó para atravesar la manzana nº 11695 por la medianera entre las parcelas nº 5, 6 y 9. Recorre las fachadas de las parcelas nº 05, 04 y 01 de la manzana recayentes a la calle de Albornoz y cruza Travesía Albornoz hasta su intersección con la manzana nº 11694. Gira a oeste por las fachadas de esta manzana recayentes a la Travesía Albornoz, cruza la calle Sant Roco y continúa a norte por las fachadas de las manzanas nº 03, 04, 05 y 06 de la manzana nº 12700 hasta llegar al origen punto A.
  
3.2. Delimitación del entorno de protección de la Cinta muraria.
  
Perímetro exterior:
  
Origen: intersección de la prolongación de la medianera entre las parcelas 01 y 02 de la manzana catastral 10700 con el borde sur de la calle Ronda de Algemesí, punto C.
  
Sentido: antihorario.
  
Línea delimitadora:
  
Desde el origen la línea prosigue por el borde de la Ronda de Algemesí y envolviendo el tramo aislado de la muralla exterior, continúa incorporando la Ronda de Algemesí. La línea gira a norte para incluir la manzana catastral nº 13717, continuando por los ejes de las calles Piera Azorín y Dtr. Elisardo. Gira a sur incorporando las manzanas 13704, 14691, 14690 y 13686. Continua por el eje de la calle Faustino Blasco y por el eje de la avenida de Luis Suñer, gira a norte e incorpora las manzanas 12686, 12681 y 12689, se introduce en esta última por la medianera entre las parcelas 05 y 06, continua por el linde sur de la calle del Mur. Cruza la calle de Santa Catalina y prosigue por las fachadas norte y oeste de la manzana 10696, para girar y continuar por una paralela a la avenida Luis Suñer hasta la prolongación de la medianera entre las parcelas 01 y 02 de la manzana 10700 y continuar por ella hasta el punto de origen C.
  
Perímetro interior norte
  
Origen: intersección de la medianera entre las parcelas números 13 y 14 de la manzana catastral nº 09710 con la paralela a la alineación exterior de dicha manzana situada a una distancia de 10 metros hacia el interior de la misma, punto B.
  
Sentido: horario.
  
Línea delimitadora: desde el origen, la línea recorre la medianera entre las parcelas números 13 y 14 de la manzana nº 09710, cruza la calle Major de Santa María. Gira hacia el oeste por el linde sur de esta calle, se introduce en la manzana 10700 por la medianera entre las parcelas 01 y 02 y gira por la paralela a la fachada de la parcela nº 01 recayente a la calle Major que divide a ésta en dos partes iguales. Continua por una paralela situada a 10 m del perímetro interior de la calle Ronda de Algemesí hasta el punto de origen.
  
Perímetro interior este
  
Origen: intersección entre el eje de la plaza de la Morera y la prolongación de la alineación sur de la manzana catastral nº 12704, punto A.
  
Sentido: horario.
  
Línea delimitadora: Desde el origen, punto A la línea incorpora las parcelas 10, 09, 08, 07, 06 y 05 y continua por las traseras de las parcelas 03 y 04 de la manzana nº 12704. Cruza la calle Bernat de Entreca y continúa por una línea paralela y situada a 20 m, de las alineaciones de las manzanas 13704, 14691, 14686, recayentes a la calle Santa Teresa.
  
Gira al sur por el linde sur de la parcela nº 01 de la parcela nº 13686, cruza el calle Dels Sants y recorre las fachadas sur de las parcelas 15 y 01 de la manzana 13681. Gira a norte por las fachadas 01 y 02 de la manzana 13681 e incorpora las parcelas números 07, 11 y 12 de la manzana 13689. Cruza la calle de la Sang y se introduce en la manzana 12686 entre las parcelas 04 y 05 para continuar a nordeste por una línea paralela a la alineación de la avenida Luis Suñer situada a 25 m de la misma, hasta la fachada de la parcela nº 07 de la manzana 12689. Gira por esta fachada y por la nº 09 vuelve a retomar una paralela a la avenida de Luis Suñer hasta la parcela nº 05 de la manzana 11696. Gira por la fachada hacia el sur y por la fachada sur de ésta y de la nº 10, atraviesa la calle de Albornoz y prosigue por la medianera sur de las parcelas nº 18 y 22 de la manzana nº 11691. Atraviesa la calle Santa Catalina, bordea la manzana nº11699 y se introduce en la manzana nº 10700 entre las parcelas números 33 y 44, prosigue por la medianera entre las parcelas 33 y 34 y la fachada de la parcela nº 32. Gira por la medianera entre las parcelas números 29 y 30 y 31 y continúa por las facjhadas de las parcelas números 29 y 28. Cruza la calle Mayor de Santa María hasta alcanzar una paralela a la alineación sur de la Ronda de Algemesí situada a 15 m de la misma, prosiguiendo por ésta hasta el punto de origen.
  
3.3.Delimitación del entorno de protección de Iglesia de Santa Catalina:
  
Origen: intersección del eje de la calle de La Sang con el eje de la calle Salvador Enguix, punto A.
  
Sentido: horario.
  
Línea delimitadora: desde el origen la línea se introduce en la manzana catastral nº 12689 por la medianera entre las parcelas números 02 y 03 y recorre las traseras de las parcelas números 02, 10, 09 y 07 de esta manzana. Envuelve la plaza del Sufragi y la calle del Mur y se introduce en la manzana nº 11696 recorriendo las traseras de las parcelas números 05, 02 y 01. Envuelve la plaza del Carbó y la de Cassasús. Continúa por el eje de la calle Ensenyanca y atraviesa la manzana nº 13693 entre las parcelas números 24 y 25 y 19 y 20. Cruza la calle de Carcos e incorpora la parcela nº 15 de la manzana nº 13695 y la nº 01 de la manzana nº 13696. Cruza la calle del Doctor Ros y se introduce en la manzana nº 13690 entre las parcelas 09 y 10 y recorre las traseras de las parcelas 09, 08, 07, continúa por el eje de la calle de Chulvi y cruza la manzana catastral nº 12684 entre las manzanas 04 y 05, 03 y 06 y 09 y 01 hasta el punto de origen.
  
3.4. Delimitación del entorno de los Escudos.
  
Se considera el entorno del escudo la fachada donde está ubicado.
  
ANEXO III
  
Bienes de relevancia local
  
Relación de las edificaciones más destacadas del casco histórico de Alzira, propuestas como Bienes de Relevancia Local que deben ser inscritos en la Sección 2ª del Inventario General del Patrimonio General del Patrimonio Cultural (art. 46 del la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano), sin perjuicio de otras que justificadamente en la pomenorización del Catálogo Urbanístico, puedan ser incorporadas en su momento:
  
Se consideran Bienes de Relevancia Local las edificaciones más representativas de la historia y arquitectura de Alzira. No se les delimita entorno de protección por estar incluidos en el Conjunto Histórico.
  
- Monasterio de Santa Lucía: antiguo monasterio y primitivo hospital municipal, del que subsiste la portada renacentista de la iglesia, la nave y el claustro.
  
- Casa en la calle San Roque nº 16: portada gótica del siglo XV y el resto del siglo XIX. Antigua ermita de San Roque y Casa de Empeño.
  
- Palacio Casasús: palacio señorial del s. XVII, de tres plantas. Se encuentran arcos góticos en la planta baja.
  
- Edificio de viviendas en la calle Mayor y calle Santa Teresa nº1: edificio de viviendas historicista de carácter neorrenacentista. Construido en 1934.
  
ANEXO IV
  
Normativa de protección del conjunto histórico, monumentos, bienes de relevancia local y entornos de protección.
  
Conjunto histórico
  
Artículo 1
  
A tenor de lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998 de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano cualquier intervención precisará, con carácter previo a la concesión de licencia o aprobación municipal, la autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte; dicha autorización se ajustará a los criterios establecidos en el artículo 39 de la citada Ley y las determinaciones de esta normativa que en aplicación de la misma se concretan para este ámbito.
  
Artículo 2
  
El artículo anterior regirá transitoriamente hasta la aprobación del preceptivo Plan Especial de Protección o sea convalidado, si procede, el planeamiento urbanístico del mismo alcance y rigor, a los efectos del artículo 34.2 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 3
  
El régimen de intervenciones patrimonialmente admisibles en los bienes seleccionados en el presente decreto para su reconocimiento como Bienes de Relevancia Local garantizará la protección integral de sus valores en consonancia con lo dispuesto en el art. 50 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, para los bienes así reconocidos. Ello sin perjuicio de la obligación municipal de adaptar el contenido de su Catálogo de Bienes y Espacios Protegidos a los efectos de incluir estos inmuebles con la expresada calificación, hecho que implicará la plena aplicación de lo preceptuado en el citado artículo.
  
Artículo 4
  
Todas las intervenciones requerirán, para su autorización patrimonial, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Este último aspecto será evaluado por el técnico municipal de cuyo sopesado informe el Ayuntamiento podrá derivar la innecesariedad de autorización previa en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la correcta conservación, buen uso y habitabilidad interior de los inmuebles que no tengan reconocimiento individualizado de Bien de Interés Cultural o Bien de Relevancia Local, y que, por planteamiento, técnica y alcance no supongan poner en peligro los valores del edificio, en sí mismo y/o en su contribución a los valores generales del ámbito protegido.
  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, en el plazo de 10 días, la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo 5
  
Con las únicas salvedades que la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano establece, y que justificadamente pudieran ser invocadas, y en tanto no se provea del planeamiento a que hace referencia el articulo 2 de la presente normativa, las intervenciones atenderán transitoriamente a la normativa del Plan General de Alzira publicada en el Boletín Oficial de la Provincia de Valencia de 5 de julio de 2002, con las siguientes complementaciones:
  
- Se garantizará la edificación sustitutoria en los derribos de inmuebles, condicionándose la concesión de la licencia de derribo a la previa obtención de la de edificación.
  
- En el planeamiento a que hace referencia el artículo 2 de esta normativa se deberá resolver el encuentro entre las traseras de los edificios situados en la subzona RCH/27 con el resto de las subzonas colindantes.
  
- En los edificios impropios de carácter sustantivo, el régimen de fuera de ordenación que rige para ellos se atendrá a la siguiente definición: ?Se regirá por el régimen de fuera de ordenación y les será de aplicación las ordenanzas de esta normativa en los supuestos que concluya su vida útil, se pretendan obras de reforma de trascendencia equiparable a la reedificación, en caso de remodelación con eliminación de plantas o sustitución voluntaria de los mismos?.
  
- Las alineaciones que configuran la manzana en la cabecera de la iglesia de Santa Catalina recayentes a la calle San Roc deberán ser mantenidas, en tanto no se justifique lo contrario en el planeamiento especial al que hace referencia el artículo 2 de esta normativa.
  
Artículo 6
  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano de los monumentos, su entorno y el conjunto en general, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
  
Monumentos
  
Artículo 7
  
Se atendrá a lo dispuesto en la Sección Segunda, Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del Capítulo III, Título II de la Ley 4/1998 de 11 de junio, de la Generalitat Valenciana del Patrimonio Cultural Valenciano aplicable a la categoría de Monumento.
  
Artículo 8
  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Entornos de monumentos
  
Artículo 9
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley, en los entornos de los Monumentos ?aún cuando sean dotados de una planificación patrimonialmente validada- cualquier actuación requerirá la autorización previa de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte salvo en los supuestos contemplados en el artículo 4 de la presente normativa, que también será de aplicación en estos ámbitos.
  
Artículo 10
  
En tanto en cuanto no se provea a estos entornos del planeamiento específico a que hace referencia el art. 34 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, regirá, con carácter transitorio, la normativa determinada en el presente decreto para el Conjunto Histórico o la que, en sustitución de ella, disponga el planeamiento patrimonial aprobado para el mismo. La Conselleria de Cultura, Educación y Deporte podrá, a la vista del nivel de detalle de este último documento, eximir al Ayuntamiento de la obligatoriedad de redactar documentos planificadores específicos para estos ámbitos.
  
Bienes de Relevancia Local.
  
Artículo 11
  
Se atendrá a lo dispuesto en la Sección Primera, De los Bienes de Relevancia Local, del Capítulo IV, Título II de la Ley 4/1998 de 11 de junio, de la Generalitat Valenciana del Patrimonio Cultural Valenciano aplicable a los Bienes de Relevancia Local.
  
Artículo 12
  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 50 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Bienes muebles
  
Artículo 13
  
Se atendrá a lo dispuesto en la Sección Tercera, del Capítulo III, Título II de la Ley 4/1998 de 11 de junio, de la Generalitat Valenciana del Patrimonio Cultural Valenciano, relativa al régimen de los bienes muebles de interés cultural.
  
Disposiciones generales
  
Artículo 14
  
Todas las actuaciones y obras que supongan la alteración del subsuelo del conjunto quedarán sujetas a lo dispuesto en el Título III de la Ley 4/98, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano y requerirán la previa intervención arqueológica
  
Artículo 15
  
La contravención de lo previsto en la presente normativa, determinará la responsabilidad de sus causantes en los términos establecidos en la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano y demás Leyes que sean de aplicación.
  
ANEXO V
  
Documentación gráfica



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML