Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 7958, del 16-01-2017 (2016/10160)

RESOLUCIÓ de 15 de desembre de 2016, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, a Polinyà de Xúquer, i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7958

Data del DOGV
:   16-01-2017

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2016/10160

CVE


Data del document
:   15-12-2016

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 15 de desembre de 2016, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, a Polinyà de Xúquer, i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública. [2016/10160]  
Vist l'informe emés pels serveis tècnics de la Direcció General de Cultura d'aquesta conselleria i la resta d'antecedents que es troben en l'expedient, favorables a la declaració com a bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, situada al terme municipal de Polinyà de Xúquer (València).  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, aquesta Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, en allò que és matèria de la seua competència, resol:  
  
Primer  
Incoar expedient per a la declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, situada al terme municipal de Polinyà de Xúquer (València), i encomanar-ne la tramitació a la Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria.  
  
Segon  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'n les parts integrants perquè siga perfectament identificat, delimitar-ne l'entorn de protecció, assenyalar els béns de rellevància local que hi existeixen i fixar les normes de protecció del bé i del seu entorn en els annexos que s'adjunten a aquesta resolució.  
  
Tercer  
En compliment del que s'estableix en l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, notificar aquesta resolució a l'Ajuntament de Polinyà de Xúquer i a les persones interessades, i fer-los saber que, de conformitat amb el que estableixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4, de la llei, la realització de qualsevol intervenció en el monument o en el seu entorn haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura i Patrimoni abans de realitzar-la i, si és el cas, de l'atorgament de la llicència municipal, quan aquesta siga preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què es refereix aquesta incoació, de conformitat amb el que estableix l'article 36.2 de la llei esmentada.  
  
Quart  
Aquesta incoació, d'acord amb el que estableix l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les actuacions esmentades quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden també suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es resoldran després de la declaració.  
No obstant això, la Direcció General de Cultura i Patrimoni podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció establides en aquesta resolució, no perjudiquen manifestament els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que, per causa major o per interés general, hagen de realitzar-se inajornablement.  
  
Cinqué  
D'acord amb el que preveuen l'article 83 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, i l'article 27.6 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, sotmetre l'expedient incoat a tràmit d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació d'aquesta resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura i Patrimoni, situada a l'avinguda de la Constitució, núm. 284, de València.  
  
Sisé  
Que, en compliment del que disposa l'article 27.3 de la llei, es notifique aquesta resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural, dependent de l'Administració general de l'Estat, perquè hi siga anotada preventivament, i al Registre de la Propietat, amb el mateix fi.  
  
Seté  
Que aquesta resolució i els seus annexos es publiquen en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 15 de desembre de 2016.- El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport: Vicent Marzà Ibáñez.  
  
  
ANNEX I  
Descripció del bé objecte de la declaració  
 i determinació dels seus valors  
  
1. Denominació  
Principal: Casa del Lloc de Sinyent  
Secundària: Granja de Sinyent  
  
2. Descripció:  
Immoble objecte de la declaració  
La casa de Sinyent es troba situada a la partida del Gual, al terme municipal de Polinyà de Xúquer, polígon 1, parcel·la 63. Confronta al sud amb la carretera CV 505, al nord i a l'oest amb camps de cultiu, i a l'est amb una carretera privada.  
Es tracta d'un conjunt d'edificacions de cronologia diversa entre les quals en destaca una, la que, per la seua tipologia constructiva i els seus valors formals, es pot assegurar que es remunta a principis del segle XIV. La Casa del Lloc de Sinyent, per la llotja que posseeix a la planta baixa, gaudeix de la consideració preventiva de bé de rellevància local, en virtut de l'atribució que efectua la disposició addicional cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, per la qual es va modificar Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià; a més, a causa de la presència d'espilleres als murs, podria arribar a considerar-se com un edifici fortificat i, per tant, protegit des de la promulgació del Decret de 22 d'abril de 1949, de protecció dels castells espanyols, i hui declarat bé d'interés cultural per la disposició addicional primera de la Llei 4/1998, esmentada més amunt. No obstant això, per la seua importància històrica i tipològica com a edifici del gòtic civil amb llotja del segle XIV, un decret del Consell ha de resoldre la seua declaració monumental amb caràcter singular, la qual ha de contindre totes les mencions determinatives preceptives amb vista a la tutela integral dels valors detectats.  
  
  
Cronologia  
Des del Llibre del repartiment, diverses fonts apunten al fet que l'alqueria de Sinyent pertanyia al terme del castell de Corbera; el 15 de març de 1248 es va lliurar aquest castell a Raimon de Rocafull, més cinc-cents sous per a mantindre'l. Al juny de 1248, el rei Jaume I va fer donació a la néta de Ferrera de Tordera, com a heretat franca, d'un dels habitatges a l'Alcúdia i de tres jovades a Sinyent.  
Una dada rellevant pot ser la recaptació del senyoriu de Corbera, l'any 1263, tal com comenta Salvador Vercher, «molt per damunt de l'explotació dels monopolis (forns, molins, barca?)», que afirma posteriorment que «altres privilegis reials seran el forn de Riola, del qual s'obtindran uns beneficis de setze sous i mig i la ?barcha de corbera?, açò és, el pas que feia viable la comunicació amb el marge esquerre del Xúquer. De les tres possibles ubicacions per a la barca, Polinyà, Riola o Fortaleny, pareix que el pas se situava en la primera. El pas de persones i mercaderies o ramats reportava uns guanys considerables, avaluades en 510 sous.»  
L'emplaçament de la barca de Corbera (que més tard es denominaria «barca d'Albalat» i es vincularia a aquest municipi) coincideix amb el de la Casa de Sinyent i justificaria aquesta construcció. Era habitual el pas del riu per zones denominades «guals», i curiosament així es denomina la partida en què es troba la Casa de Sinyent, per on la poca profunditat del riu permetia el pas a peu o a cavall. Quan això no era possible, es travessava en barca. Durant el regnat de Jaume I es va tindre cura que els possibles usos de l'aigua del Xúquer no impediren navegar-lo, per la qual cosa és lògic pensar que es reduïren les opcions de trobar zones de pas del riu a peu. Analitzant la implantació urbana del municipi d'Albalat, es detecta que el nucli històric està orientat cap a la Casa de Sinyent. És a partir de la construcció del pont de Ferro, el 1918, quan el municipi s'amplia amb una trama ortogonal al carrer del Pont.  
Com hem vist, hi ha nombrosos topònims que verifiquen l'existència del pas: la partida del gual, on es troba la casa; el carrer de la Barca, el més pròxim al riu del centre històric, o el nom mateix del municipi, Al-Bãlat, que en àrab significa «calçada o paviment de pedra» i que denota la importància històrica d'aquest pas del riu Xúquer.  
  
Quant a les construccions actuals, el nucli més antic es remuntaria a les primeres dècades del segle XIV. En aquesta època, Pedro Fernández Campredó havia adquirit les diverses terres que integraven l'alqueria de Sinyent a diversos particulars, tal com indica Vicente Gascó. Segons el seu testament, atorgat davant del notari de València Mateo Plana el 23 de març de 1326, facultava els seus marmessors a vendre tots els seus béns per a satisfer, amb els diners obtinguts, les disposicions de la seua última voluntat.  
Els marmessors van organitzar una subhasta pública i van vendre a Raimon Font, per 34.600 lliures, els béns següents:  
- L'alqueria de Sinyent, amb un hort contigu i un colomer.  
- Tres molins almàsseres amb l'obrador i la caldera per a fer oli.  
- Quatre cases contigües a l'alqueria, situades al terme de Corbera, que llavors confrontava amb dos camins públics i amb terres del mateix testador per dues parts, i nou peces de terra bresca, vinya.  
- Determinades cases amb cinc peces de terra vinya i oliverar al terme d'Alcudiola i al terme general de Corbera.  
- Seixanta-cinc sous anuals de cens amb lluïsme i fadiga, que diversos emfiteutes responien al testador. També van vendre els marmessors a Raimon Font un forn per a coure pa, situat al lloc de Cinyent, tingut antigament al domini major i directe del rei (reialenc) i el temps de la venda, al senyor de Corbera, al cens d'una masmudina, pagadora el dia de Nadal de cada any, per 300 sous anuals. I un hort censit al rei, renda anual de tres sous, pagat per Nadal per 60 sous.  
Tot consta en escriptura davant de Pere Font, a València, el 13 de maig de 1328, i per l'escriptura de presa de possessió de Raimon Font, autoritzat per aquest notari, el 15 de maig de 1328. Després, davant de Domingo de Viazcarra, el 13 de febrer de 1330, Raimon Font reconeix que les compres fetes al seu nom eren per al Reial Monestir de la Mare de Déu de la Valldigna. Algunes de les finques i possessions adquirides eren béns de reialenc, i altres estaven censades a nom de l'infant Joan, senyor del castell de Corbera. En aquest últim document, el rei Alfons i el seu germà es mostren d'acord amb les adquisicions i les alliberen del pagament a què estaven obligades.  
Entre 1344 i 1346, els llocs del terme de Corbera sitis a l'extrem més occidental, com ara Polinyà, l'Alcúdia, Sinyent i Moncada, havien iniciat un plet amb el rector de l'església parroquial d'Ariola i Corbera, Lorenzo de San Hipólito, a causa d'una segregació parroquial que reclamaven els feligresos d'aquelles alqueries, El bisbe de València va comissionar Guillem de Gamir, i el 1353 es va arribar a l'acord de construir una església a Polinyà, sota l'advocació del Corpus Christi.  
  
Al gener de 1418, el rei Alfons el Magnànim compleix la seua promesa manifestada en les Corts del Regne i reincorpora al patrimoni reial la Baronia de Corbera i li atorga el títol de Vila i Honor de Corbera.  
El 1494, els comtes de Carlet adquireixen Albalat, a la qual, en el document de venda, s'observa que s'ha annexat el lloc de Segreny i es transmet la venda de la barca per a travessar el riu, la qual apareixerà després en l'escut de la vila:  
«la qual venda fa ab los dits càrrechs e en la dita venda recitades, fa venda del dret de que lo dit espectable compte tenia y li pertania en la barca, que tenia i ara te en lo riu Xúquer, e dret de barcatje, y ab lo dret de la cèquia que pren el riu que es diu dels ulls e lo deret de la cèquia Real, tant com ne pertañia y pertany al dit espectable compte»  
Ignacio Matoses apunta que hi ha un expedient, del 21 de març de 1752, en l'arxiu de la Vila i Honor de Corbera, denominat «Acuerdo sobre que se fijen los Caminos o Caminasos de la calzada de Llaurí y el de Sinyent que va de la Barca de Albalat a Corbera» que narra l'interés per mantindre el camí que va de Corbera a la barca d'Albalat lliure de cultius de moreres i oliveres, que l'havien envaït.  
Un altre expedient del mateix arxiu, assenyalat per Matoses, datat el 28 d'abril de 1781, tracta sobre la destitució i nomenament de la guàrdia de la Granja i explica el requeriment d'ús d'alguatzil zelador de la granja de Sinyent, que és pròpia del monestir de la Valldigna, per a evitar la tala d'arbres que s'havia produït amb l'anterior càrrec. Destaca un dels arguments que sostenen la petició «considerando su merced fuese de mucha conveniencia para conservar el paso del Barco de Albalat que suele verse muy peligroso por las talas y hurtos que se hacen y pasan a dicha villa de Albalat a vender leña y frutos [...]»  
  
Arran de la desamortització de Mendizábal, el 1842, Pasqual Maupoey, comerciant d'origen francés, adquireix la granja de Sinyent per 129.000 reals, tal com descriu Joan Brins.  
  
Descripció de l'immoble:  
La casa primitiva:  
La Casa de Sinyent està ubicada al bell mig de l'horta de Polinyà, junt a la carretera que comunica Sueca amb Alzira, a l'altura d'Albalat de la Ribera. A la casa original se li van afegir en èpoques posteriors diversos cossos annexos que configuren l'actual pati.  
Com a tal implantació en un medi agrícola, no pot dubtar-se que es tracta d'un dels edificis del gòtic civil d'ús productiu més important de les terres valencianes, encara que no se'n conega en profunditat la història. A falta d'un estudi que permeta la realització d'exploracions dels murs, l'anàlisi estratigràfica dels murs i les pertinents actuacions arqueològiques, podem fer una aproximació de l'arquitectura de l'edifici gràcies a les referències d'immobles que comparteixen sistemes constructius i funcionals semblants i que per referències històriques i geogràfiques hagen pogut tindre diversos aspectes en comú.  
  
El seu origen exacte és incert. Serveix com a referència, tal com indica l'arquitecte i professor Federico Iborra, «la presència d'una petita columneta de pedra de Girona amb capitell de palmes, si bé hi ha discrepància entre alguns autors que consideren aquests elements del segle XIII i altres que remeten a una cronologia posterior al 1315, en tot cas molt primerenca».  
Això suggereix una datació entre el segle XIII i el XIV, la qual cosa coincidiria amb l'alqueria primitiva propietat de Pedro Fernández Campredó o, més probablement, amb una reedificació de nova planta després de l'adquisició pels monjos de la Valldigna. De la seua cronologia ens parla la seua estructura, ja que en la façana de la planta baixa apareix tota una successió d'arcs apuntats, que defineixen el perímetre de tot el cos i que estan cegats en l'actualitat per fàbrica irregular de rajola i de pedres o ocults per la presència d'una edificació annexa. Arcs semblants es conserven en una de les edificacions secundàries de l'alqueria del Moro, a València, la qual cosa confirmaria un ús agrícola de caràcter públic, potser un almodí o un lloc de mercat. En tot cas, la història ens indica que els canvis en la destinació de l'edifici signifiquen una funcionalitat variable que, al seu torn, caracteritzaria els seus aspectes formals.  
L'edifici principal es compon de dos crugies recolzades sobre els murs de la façana i el mur de tàpia que defineix el nucli. La planta és simètrica, i en els accessos se subratlla l'eix de simetria amb una variació de la directriu d'aquests arcs respecte a la resta de l'estructura porticada.  
La planta superior manifesta en l'alçat principal el caràcter senyorial de les estances, amb tres finestres gòtiques traçades amb mainell llavorat, de les quals només en queda una completa. Pel nombre de portes i les credences conservades al mur intermedi, pot afirmar-se que inicialment aquesta crugia es va dividir en tres habitacions iguals, un poc més coherent amb la presència de diversos monjos o llecs que amb una residència senyorial, on sol haver-hi una sala major i un dormitori annex.  
L'alçat posterior és molt interessant quant a la composició. La simetria trasllada tot el pes cap als extrems, on els arcs són de major llum i fletxa. La transmissió de càrregues dels arcs de la planta superior als de la planta inferior no porta una correlació entre suports o entre suport i clau, sinó que marca una clara diferència entre ambdues plantes i dóna a la superior el caràcter d'una galeria pròpiament residencial. L'existència d'un buit d'aquesta galeria de menor amplària suggereix que era el punt de desembarcament d'una escala exterior.  
Dels forjats originals es conserven els boquets de suport, la qual cosa fa pensar que serien cassetonats de fusta, substituïts en alguna època per mal estat o per canvi funcional. La mateixa motivació produiria l'alteració del sistema constructiu a la coberta, previsiblement plana en origen, que es reconstrueix a dues aigües amb posterioritat. Les cornises de rajola permeten situar aquesta reforma al segle XVIII o ja al XIX.  
En l'interior, tal com descriu I. Matoses, s'ha localitzat un fragment de l'escala de caragol original i vestigis dels fingits especejaments de carreu decorats amb florons al parament. A més, hi ha altres elements com els festejadors de les finestres, que remarquen el caràcter senyorial de la planta superior.  
L'edifici va estar fortificat en algun moment, com demostren les espitlleres que encara es conserven en la coronació del mur, i que permetrien la defensa des de la terrassa. També hi ha unes peces de pedra junt amb una finestreta que van poder servir com a portaestendards.  
  
Edificacions adossades  
El conjunt es complementa amb quatre volums adossats, que configuren un volum global en forma de «u» on s'ubica el pati d'origen més tardà (segle XVII o XVIII), els quals responien a les necessitats dels diferents usos de l'immoble (alqueria, fonda, magatzem agrícola...). Són edificacions d'estructura portant composta per murs de càrrega sobre els quals recolzen jàsseres de fusta i forjats de bigueta i revoltó. Dues d'aquestes edificacions es van adossar successivament a l'oest de la principal, amb la seua mateixa alineació exterior i profunditat interior; la primera es va cobrir a dues aigües, com aquesta, i la segona a una aigua que aboca cap a l'exterior. La primera presenta diversos nivells de reduïda altura amb buits cegats,i es pot relacionar amb la cria de cucs de seda, encara que l'estructura apareix amortitzada amb la construcció del forjat actual en la segona mitat del segle XVIII, com delaten els buits esbocats oberts després.  
  
Les altres dues edificacions, de planta rectangular allargada, ocupen els flancs oest i est del pati: la primera, amb dues plantes però de menor altura, ho fa en tota la seua profunditat i es cobreix a dues aigües, mentre que la segona, més curta, es cobreix a una aigua que aboca cap a l'interior. La resta i el costat nord, que també va arribar a incorporar un vessant adossat cap a l'interior, de caràcter més subsidiari, i aparentment sense interés, es tanquen per mitjà d'un mur d'aparell irregular que completa la conformació del pati. Una part important d'aquestes estructures seria fruit d'una actuació duta a terme el 1801, com es delata en la llinda de la porta.  
Al nord-est de parcel·la, i confrontant amb el riu, es troba l'edificació del motor, amb entrada d'aigües directa des del riu, que posseeix un fumeral industrial de rajola de principis del segle XX, bé de rellevància local genèric segons la disposició addicional cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, per la qual es va modificar la Llei 4/1998, d'11 de juny, de patrimoni cultural valencià, l'assignació provisional de la qual mereix elevar-se a definitiva, atés el seu valor.  
  
3. Parts integrants  
- la casa principal i les edificacions adossades  
- el mur perimetral  
  
  
ANNEX II  
Delimitació literal de l'entorn de protecció  
  
Delimitació de l'entorn afectat  
  
Justificació de la delimitació proposada  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consisteix a establir una àrea envolupant basada en els aspectes següents:  
- Topogràfics i paisatgístics, amb la inclusió de la finca agrícola on es troba ubicada la casa, el seu paisatge immediat en l'àmbit contextual i visual de la propietat i finques adjacents, els accidents geogràfics vinculats com la ribera dreta i el llit del riu Xúquer i, si és el cas, els vials circumdants i concurrents de la xarxa tradicional de camins des d'on històricament es facilitava i produïa la contemplació normal de l'àrea.  
  
- Arqueològics, amb la incorporació de les àrees contigües susceptibles de troballes relacionades amb la casa, l'antiga alqueria o Lloc de Sinyent.  
La delimitació resultant és un recinte geomètric en què la congruència historicocontextual de l'àmbit preval patrimonialment sobre la realitat física més o menys conjuntural que en l'actualitat puga presentar el seu interior. Des d'aquesta premissa cal valorar la presència dins de l'entorn de grans hivernacles situats davant de la casa, a l'altre costat de la carretera. Suposen una incidència paisatgística de primer ordre, negativa per temps indefinit, situació que, pel fet de tractar-se d'unes instal·lacions d'elevat cost i en ple ús, implantades en un moment previ a la valoració patrimonial del lloc, només és sostenible mentre tinguen la deguda cobertura legal en el pla urbanístic i sectorial que els incumbisca, per la qual cosa, en aquest cas, serà admissible mantenir-les sense admetre's l'augment de superfície ocupada o l'ampliació dels seus volums.  
D'altra banda, l'aplicació d'un criteri protector que siga conseqüent amb els valors d'una implantació arquitectònica d'aquest tipus en un medi agrícola, condueix a proscriure, amb caràcter general, qualsevol edificació o instal·lació que modifique o altere el paisatge agrari tradicional que els és propi o que genere anòmales interposicions visuals respecte del bé protegit. Per això, com en el cas anterior, tan sols serà patrimonialment admissible la conservació de les edificacions ja existents i la possible implantació en parcel·les no preedificades d'aquelles construccions auxiliars que, en forma de casetes d'apers de grandària mínima, siguen necessàries al servei de les explotacions agrícoles tradicionals, i, excepcionalment, la implantació limitadora (restringida a subàrees visualment menys compromeses i de manera regulada en ocupació, escala i formalització) de noves edificacions o instal·lacions que es justifiquen com a estrictament indispensables per al desenvolupament d'investigacions agronòmiques i les consegüents produccions agrícoles en les seues mateixes parcel·les, tot això sempre que el marc urbanístic i sectorial aplicable no ho impedisca.  
  
Descripció de la línia delimitadora  
Origen: intersecció de les parcel·les 98 i 9015 del polígon 1 amb el riu Xúquer, al terme municipal de Polinyà de Xúquer.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora: des de l'origen la línia recorre la llinda de les de les parcel·les 98 i 9015  
del polígon 1 per a posteriorment travessar la carretera d'Alzira a Sueca i discórrer per la llinda de les parcel·les 0001 i 0002 del polígon. Continua per les llindes de les parcel·les 220 i 63 fins a arribar al marge nord del camí vell d'Alzira, on canvia de direcció.  
Recorre el marge nord del camí vell d'Alzira fins a la intersecció d'aquest amb les parcel·les 137 i 140, on canvia de direcció per a continuar per la llinda d'aquestes dues parcel·les en línia recta fins a arribar a la carretera d'Alzira a Sueca.  
Travessa la carretera i discorre pel marge entre la parcel·la 63 i les parcel·les 66, 64, 90, 88 i 86. Quan arriba a la intersecció dels marges de les parcel·les 63, 86 i 81 canvia de direcció i continua pel marge entre les parcel·les 124 i 63. Contínua entre els marges de la parcel·la 59 b i les parcel·les 62 a i b, fins a arribar al marge sud del riu Xúquer. Discorre per l'eix del riu Xúquer, coincident amb la línia de límit del terme municipal, fins al punt d'origen.  
Comprén les següents parcel·les cadastrals: 62, 63, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 102, 138, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 149, 150, 151, 152, 153, 154, 160 i 161 del polígon 1; i les 1 i 63 del polígon 2.  
  
  
ANNEX III  
Normativa de protecció del monument i el seu entorn  
  
Monument  
Article 1. Règim del monument  
S'atindrà al que disposa la secció segona, «Règim dels béns immobles d'interés cultural», del capítol III, del títol II de la Llei 4/1998 d'11 de Juny, del patrimoni cultural valencià aplicable a la categoria de monument.  
  
Article 2. Usos permesos al monument  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i el gaudi patrimonial del bé, i que contribuïsquen a la consecució d'aquests fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que disposa l'article 18 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.  
  
Entorn de protecció  
Article 3. Règim d'intervencions en l'entorn de protecció  
De conformitat amb allò que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, qualsevol intervenció de transcendència patrimonial que pretenga realitzar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Aquesta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establits en aquesta normativa, i per a allò que no preveu aquesta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris establits en els articles 38 i 39 de la llei esmentada. Aquesta normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla especial de protecció del monument i el seu entorn, i aquest obtinga la validació patrimonial.  
La proposta d'intervenció haurà de definir amb precisió el seu abast i anar acompanyada de la documentació tècnica oportuna que permeta la seua avaluació patrimonial. També haurà d'especificar la ubicació parcel·lària, així com adjuntar les fotografies que permeten constatar  
la situació de partida i la projectada i la seua transcendència patrimonial.  
  
Article 4. Preservació de la silueta paisatgística i arquitectònica  
A fi de preservar el paisatge històric del monument i el context que li és propi, els terrenys mantindran la seua destinació agrícola en les facetes d'explotació tradicional i investigació agrària, fora de perill de processos d'urbanització i d'edificació aliens. Per això, en aquelles edificacions i instal·lacions existents en aquest àmbit que puguen acreditar la seua cobertura legal dins del marc urbanístic i sectorial aplicable, no es permetrà l'augment del seu volum edificat o instal·lat, i es limitaran les actuacions permeses a les operacions de manteniment i conservació, així com les desitjables de reversió a l'estat agrícola i paisatgístic previ a la seua implantació. Transitòriament, mentre subsistisquen, a fi de temperar l'efecte visual negatiu de l'agrupació d'hivernacles i construccions situats enfront del monument a la zona sud de l'entorn, els espais i explotacions agrícoles que les precedeixen hauran de mantindre o d'incorporar plantacions d'arbratge fruiter de fulla perenne, en dus o més filades com a mínim.  
Justificadament es permetrà l'alçament de casetes d'apers al servei de les explotacions agrícoles que en l'actualitat no compten amb construccions edificades per a qualsevol ús, segons un còmput d'edificabilitat de 0,006 m²t/m²sòl, fins a ocupar una superfície màxima de 24 m² amb una altura màxima reguladora de 3 m sobre la rasant.  
  
Excepcionalment, quan així ho permeta el marc urbanístic i sectorial aplicable i hi haja justificació expressa que aquestes són estrictament indispensables per al desenvolupament d'investigacions o experimentacions agronòmiques i les consegüents produccions agrícoles que se'n deriven, seran admissibles construccions i instal·lacions agrícoles d'aparença corpòria associades a parcel·les de superfície superior als 10.000 m² la ubicació de les quals siga visual i paisatgísticament menys compromesa. Transitòriament, a l'espera que el futur pla especial, amb les seues eines tècniques de més precisió, puga arbitrar, si és el cas, altres enclavaments i formes d'ocupació que es mostren compatibles amb els valors del lloc, ha d'establir-se com a determinació cautelar la limitació dels possibles emplaçaments al sector nord-oest de l'entorn, a l'extrem nord de la subparcel·la «a» de la parcel·la 63, amb una ocupació màxima de sòl del 10 %, una altura reguladora màxima de 4 m sobre la rasant i amb la plantació de dues o més filades d'arbratge fruiter de fulla perenne a manera d'envolupant vegetal.   
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'estima de l'escena o paisatge del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais per actuacions d'enjardinament o arbratge, ús productiu, provisió de mobiliari, millora urbanitzadora i assignació d'ús i ocupacions de les carreteres i camins que travessen l'àmbit de l'entorn, etc., o com podria ser-ho també l'afecció per implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant aparença i conseqüències, hauran de sotmetre's a l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat al·ludits abans.  
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en l'escena, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.  
  
Article 5. Patrimoni arqueològic  
En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció serà d'aplicació el règim tutelar establit en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.  
  
Article 6. Béns de rellevància local  
En l'àmbit de l'entorn es localitza un fumeral industrial que té la consideració de bé de rellevància local amb la categoria d'espai etnològic d'interés local. Fins que no s'incloga aquest fumeral en el Catàleg Municipal de Béns i Espais Protegits, amb l'expressa tipificació protectora de bé de rellevància local, se li aplicarà el règim tutelar que articula el Decret 62/2011, de 20 de maig, del Consell, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 7958, del 16-01-2017 (2016/10160)

RESOLUCIÓN de 15 de diciembre de 2016, de la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, por la que se incoa el expediente de declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, en Polinyà de Xuquer, y se somete el expediente incoado a trámite de información pública.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   7958

Fecha DOGV
:   16-01-2017

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2016/10160

CVE


Fecha del documento
:   15-12-2016

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 15 de diciembre de 2016, de la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, por la que se incoa el expediente de declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, en Polinyà de Xuquer, y se somete el expediente incoado a trámite de información pública. [2016/10160]  
Visto el informe emitido por los Servicios Técnicos de la Dirección General de Cultura de esta Conselleria y demás antecedentes obrantes en el expediente, favorables a la declaración como bien de interés cultural, con categoría de monumento a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, situada en el término municipal de Polinyà de Xúquer (Valencia).  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, esta conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, en lo que es materia de su competencia, resuelve:  
  
Primero  
Incoar expediente para la declaración de bien de interés cultural, con categoría de monumento, a favor de la Casa del Lloc de Sinyent, situada en el término municipal de Polinyà de Xúquer (Valencia), encomendando su tramitación a la Dirección General de Cultura y Patrimonio de esta conselleria.  
  
Segundo  
De conformidad con lo dispuesto en el art. 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir el mismo, sus partes integrantes para su más perfecta identificación, así como delimitar su entorno de protección, señalar los bienes de relevancia local existentes en el mismo y fijar las normas de protección del bien y su entorno en los anexos que se adjuntan a la presente resolución.  
  
Tercero  
En cumplimiento de lo preceptuado en el art. 27.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano notificar esta resolución al Ayuntamiento de Polinyà de Xúquer y a los interesados y hacerle saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36 en relación con el 27.4 de la Ley, la realización de cualquier intervención en el Monumento o en su entorno deberá ser autorizada preceptivamente por la Dirección General de Cultura y Patrimonio con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando esta resulte preceptiva así como cualquier cambio de uso en el inmueble al que se refiere la presente incoación de conformidad con lo que establece art. 36.2 de la mencionada ley.  
  
Cuarto  
La presente incoación, de acuerdo con lo establecido en el art. 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al inmueble y su entorno de protección, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas, suspensión cuyos efectos y, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del artículo 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, se resolverán tras la declaración.  
No obstante la Dirección General de Cultura y Patrimonio, podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que, en aplicación de las normas de protección establecidas en la presente resolución, manifiestamente no perjudican los valores del bien que motivan la incoación, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieran de realizarse inaplazablemente.  
  
Quinto  
Conforme a lo previsto en el artículo 83 de la Ley 39/2015, de 1 de octubre, del Procedimiento Administrativo Común de las Administraciones Públicas, y en el artículo 27.6 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, someter el expediente incoado a trámite de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente Resolución en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Cultura y Patrimonio, av. de la Constitución núm. 284 de Valencia.  
  
Sexto  
Que en cumplimiento de lo dispuesto en el art. 27.3 de la Ley se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural dependiente de la Administración General del Estado para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad con el mismo fin.  
  
Séptimo  
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
Valencia, 15 de diciembre de 2016.- El conseller de Educación, Investigación, Cultura y Deporte: Vicent Marzà Ibáñez.  
  
  
ANEXO I  
Descripción del bien objeto de la declaración   
y determinación de sus valores  
  
1. Denominación:  
Principal: Casa del Lloc de Sinyent  
Secundaria: la Granja de Sinyent  
  
2. Descripción:  
Inmueble objeto de la declaración  
La casa de Sinyent se encuentra situada en la partida del Gual, en el término municipal de Polinyà de Xúquer, en el polígono 1, parcela 63. Linda a sur con carretera CV 505, a norte y oeste con campos de cultivo y este con carretera privada.  
Se trata de un conjunto de edificaciones, de cronología diversa entre las que destaca una de ellas, la cual por su tipología constructiva y sus valores formales se puede asegurar que su origen se remonta a principios del siglo XIV. La Casa del Lloc de Sinyent, por la lonja que posee en su planta baja, goza de la consideración preventiva de bien de relevancia local, en virtud de la atribución que efectúa la Disposición de Adicional 5.ª de la Ley 5/2007, de 9 de febrero, por la que se modificó Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano y por la presencia de aspilleras en sus muros podría llegar a considerarse como un edificio fortificado y por tanto protegido desde la promulgación del Decreto 22 de abril de 1949 de Protección de los castillos españoles y hoy declarado bien de interés cultural por la disposición adicional 1.ª de la Ley 4/1998 citada. No obstante, por su importancia histórica y tipológica como edificio del gótico civil con lonja del siglo XIV, debe resolverse su declaración monumental con carácter singular y mediante Decreto del Consell, conteniendo la misma todas las menciones determinativas que resultan de precepto en orden a la tutela integral de los valores detectados.  
  
Cronología  
Desde el Llibre del repartiment, apuntan varias fuentes a que la alquería de Sinyent pertenecía al término del Castillo de Corbera, el 15 de marzo de 1248 se entrega este castillo a D. Raimon de Rocafull, más 500 sueldos para su mantenimiento. En junio de 1248 el rey Jaime I hace donación a la nieta de Ferrera de Tordera, como heredad franca, de una de las viviendas en La Alcudia y de tres yugadas en Sinyent.  
Un dato relevante puede ser la recaudación del Señorío de Corbera, en el año 1263, tal y como comenta Salvador Vercher «muy por encima de la explotación de los monopolios (hornos, molinos, barca?)» afirmando posteriormente «Otros privilegios reales serán el horno de Riola, de los que se obtendrán unos beneficios de 16 sueldos y medio y la ?barcha de corbera?, esto es, el paso que hacia viable la comunicación con el margen izquierdo del Júcar. De las tres posibles ubicaciones para la barca, Polinyà, Riola o Fortaleny, parece que el paso se situaba en la primera. El paso de personas y mercancías o ganados reportaba unas ganancias considerables evaluadas en 510 sueldos.»  
El emplazamiento de la barca de Corbera (que más tarde se denominaría barca de Albalat, y se vincularía a este municipio) coincide con el de la Casa de Sinyent, y justificaría dicha construcción. Era habitual el paso del río por zonas llamadas guales, y curiosamente así se denomina la partida en la que se encuentra la casa de Sinyent, donde la poca profundidad del río permitía el paso a pie o en caballo. Cuando esto no era posible, se cruzaba en barca. En el reinado de Jaime I, se cuidó de que los posibles usos del agua del Júcar no impidiesen su navegación, por lo que es lógico pensar que se redujeran las opciones de encontrar zonas de paso del río a pie. Analizando la implantación urbana del municipio de Albalat, se detecta que el núcleo histórico está orientado hacia la casa de Sinyent. Es a partir de la construcción del puente de Hierro, 1918, cuando el municipio se amplía con una trama ortogonal al «carrer del pont».  
Como hemos visto, existen numerosos topónimos que verifican la existencia del paso, la partida del gual, donde se encuentra la casa, el «carrer de la barca», él más cercano al río del casco histórico, o el propio nombre del municipio, Al-Bãlat que en árabe significa calzada o pavimento de piedra y que denota la importancia histórica de este paso del río Júcar.  
En cuanto a las construcciones actuales, el núcleo más antiguo se remontaría a las primeras décadas del siglo XIV. En esta época Pedro Fernández Campredó había adquirido las distintas tierras que integraban la alquería de Sinyent a varios particulares, tal y como referencia Vicente Gascón. Según su testamento otorgado ante el notario de Valencia Mateo Plana el 23 de marzo de 1326, facultaba a sus albaceas a vender todos sus bienes para satisfacer con su importe lo dispuesto en su última voluntad.  
Los albaceas organizaron una subasta pública y vendieron a Raimundo Font, por 34.600 libras, los bienes siguientes:  
Alquería de Cinyent, con un huerto contiguo y un palomar  
Tres molinos almazares con su obrador y caldera para hacer aceite  
Cuatro casas contiguas a dicha alquería situadas en el término de Corbera, que entonces lindaba con dos caminos públicos y con tierras del mismo testador por dos partes y nueve piezas de tierra panal, viña  
Ciertas casas con cinco piezas de tierra viña y olivar en término de Alcudiola y término general de Corbera  
Finalmente, le vendieron 65 sueldos anuos de censo con luismo y fadiga, que varios enfiteutas respondían al testador. También vendieron los albaceas al expresado Raymundo un horno de cocer pan situado en el lugar de Cinyent, tenido antiguamente al dominio mayor y directo del Rey (realengo) y el tiempo de la venta, al Señor de Corbera, al censo de una mazmodina, pagadera el día de Navidad de cada año, por precio de 300 sueldos anuos. Y un huerto censido al Rey, renta anua de 3 sueldos, pagado en Navidad por precio de 60 sueldos.  
Todo consta en escritura ante Pedro Font, en Valencia, el 13 de mayo de 1328, y por la escritura de toma de posesión de Reymundo Font, autorizado por este notario, en 15 de mayo de 1328. Después, ante Domingo de Viazcarra, en 13 de febrero de 1330, Raymundo Font reconoce que las compras hechas a su nombre eran para el Real Monasterio de Nuestra Señora de Valldigna. Algunas de las fincas y posesiones adquiridas eran bienes de realengo y otras estaban censadas a nombre del Infante Juan, Señor del Castillo de Corbera. En este último documento, el rey Alfonso y su hermano se muestran de acuerdo con las adquisiciones y las liberan del pago a que estaban obligadas.  
Entre 1344 y 1346 los lugares del término de Corbera sitos al extremo más occidental como Polinyà, Alcudia, Sinyent y Montcada habían iniciado un pleito con el rector de la iglesia parroquial de Ariola y Corbera, Lorenzo de San Hipólito, debido a cierta segregación parroquial que reclamaban los feligreses de tales alquerías, El obispo de Valencia comisionó Guillermo de Gamir y en 1353 se llegó al acuerdo de construir una iglesia en Polinyà, bajo la advocación del Corpus Christi.  
En enero de 1418 el Rey Alfonso el Magnánimo cumple su promesa manifestada en las Cortes del Reino y reincorpora al patrimonio real la baronía de Corbera, otorgándole el título de Villa y Honor de Corbera.  
En 1494 los condes de Carlet adquieren Albalat a la que en el documento de venta se observa que se ha anexionado el Lloc de Segreny y se transmite la venta de la barca para cruzar el río, dicha barca después aparecerá en el escudo de la vila:  
«la qual venda fa ab los dits càrrechs e en la dita venda recitades, fa venda del dret de que lo dit espectable compte tenia y li pertania en la barca, que tenia i ara te en lo riu Xúquer, e dret de barcatje, y ab lo dret de la cèquia que pren el riu que es diu dels ulls e lo deret de la cèquia Real, tant com ne pertañia y pertany al dit espectable compte»  
Ignacio Matoses apunta que existe un expediente de 21 de marzo de 1752, en el Archivo de la Vila i Honor de Corbera, denominado «Acuerdo sobre que se fijen los Caminos o Caminasos de la calzada de Llaurí y el de Sinyent que va de la Barca de Albalat a Corbera» que narra el interés por mantener el camino que va de Corbera a la barca de Albalat, libre de cultivos de moreras y olivos que lo habían invadido.  
Otro expediente del mismo archivo, señalado por Matoses, fechado el 28 de abril de 1781 trata sobre la «Destitución y nombramiento de la guardia de la Granja» explica el requerimiento de empleo de Alguacil Celador de la Granja de Sinyent «que es propia del monasterio de la Valldigna» para evitar la tala de árboles que se había producido con el anterior cargo. Destaca uno de los argumentos que sostienen la petición «considerando su merced fuese de mucha conveniencia para conservar el paso del Barco de Albalat que suele verse muy peligroso por las talas y hurtos que se hacen y pasan a dicha villa de Albalat a vender leña y frutos...»  
A raíz de la Desamortización de Mendizábal, en 1842 Pasqual Maupoey, comerciante de origen francés, adquiere la Granja de Sinyent por 129.000 reales, tal y como describe Joan Brines.  
  
Descripción del inmueble:  
La casa primitiva:  
La casa de Sinyent está ubicada en medio de la huerta de Polinyà junto a la carretera que comunica Sueca con Alzira, a la altura de Albalat de la Ribera. A la casa original se le añadieron en épocas posteriores varios cuerpos anexos que configuran el actual patio.  
Como tal implantación en un medio agrícola, no puede dudarse que se trata de uno de los edificios del gótico civil de uso productivo más importante de las tierras valencianas, aún cuando no se conozca en profundidad su historia. A falta de un estudio que permita la realización de catas murarias, el análisis estratigráfico de sus muros, las pertinentes actuaciones arqueológicas, podemos hacer una aproximación de la arquitectura del edificio gracias a las referencias de inmuebles que comparten sistemas constructivos y funcionales similares y que por referencias históricas y geográficas hayan podido tener diversos aspectos en común.  
Su origen exacto es incierto. Sirve como referencia, tal y como denota el arquitecto y profesor Federico Iborra, «la presencia de una pequeña columnilla de piedra de Gerona con capitel de palmas, si bien hay discrepancia entre algunos autores que consideran estos elementos del s. XIII y otros que remiten a una cronología posterior a 1315, en todo caso muy temprana».  
Esto sugiere una datación entre el siglo XIII y el XIV, lo que coincidiría con la alquería primitiva propiedad de Pedro Fernández Campredó o, más probablemente, una reedificación de nueva planta tras la adquisición por los monjes de la Valldigna. De su cronología nos habla su estructura, ya que en la fachada de la planta baja aparece toda una sucesión de arcos apuntados, definiendo el perímetro de todo el cuerpo, viéndose cegados en la actualidad por fábrica irregular de ladrillo y de mampuestos u ocultos por la presencia de una edificación anexa. Arcos similares se conservan en una de las edificaciones secundarias de la Alquería del Moro, en Valencia, lo que confirmaría un uso agrícola de carácter público, acaso un pósito o un lugar de mercado. En todo caso, la historia nos indica que el cambiante destino del edificio le significó una funcionalidad variable que a su vez caracterizaría sus aspectos formales.  
El edificio principal se compone por dos crujías apoyadas sobre los muros de fachada y el muro de tapia que define el núcleo. La planta es simétrica, en cuyos accesos se subraya el eje de simetría variando la directriz de estos arcos respecto al resto de la estructura porticada.  
  
La planta superior manifiesta en el alzado principal el carácter señorial de las estancias, apareciendo tres ventanas góticas trazadas con parteluz labrado, de las cuales solo queda una completa. Por el número de puertas y las credencias conservadas en el muro intermedio puede afirmarse que inicialmente esta crujía se dividió en tres habitaciones iguales, algo más coherente con la presencia de varios monjes o legos que con una residencia señorial, donde suele existir una sala mayor y un dormitorio anexo.  
El alzado posterior es muy interesante en cuanto a su composición. La simetría traslada todo su peso a los extremos donde los arcos son de mayor luz y flecha. La transmisión de cargas de los arcos de la planta superior a los de la planta inferior no lleva una correlación entre apoyos o entre apoyo y clave, marcando una clara diferenciación entre ambas plantas y dando a la superior el carácter de una galería propiamente residencial. La existencia de un hueco de esta galería de menor anchura sugiere que fuera el punto de desembarco de una escalera exterior.  
De los forjados originales se conservan los canes de apoyo, lo que hace pensar que serían alfarjes de madera, sustituidos en alguna época por mal estado o cambio funcional. La misma motivación produciría la alteración del sistema constructivo en cubierta, previsiblemente plana en origen, que se reconstruye a dos aguas con posterioridad. Las cornisas de ladrillo permiten situar esta reforma en el siglo XVIII o ya en el XIX.  
  
En el interior, tal y como describe I. Matoses, se ha localizado un fragmento de la escalera de caracol original, y vestigios de los fingidos despieces de sillar decorados con florones en el paramento. Además, existen otros elementos como los festejadors de las ventanas, que remarcan el carácter señorial de la planta superior.  
El edificio estuvo fortificado en algún momento, como demuestran las aspilleras que todavía se conservan en la coronación del muro, y que permitirían la defensa desde la terraza. También hay unas piezas de piedra junto a un ventanuco que pudieron servir como porta estandartes.  
  
Edificaciones adosadas  
El conjunto se complementa con cuatro volúmenes adosados, que configuran un volumen global en forma de U en donde se ubica el patio y cuyos orígenes son más tardíos (s. XVII o XVIII) los cuales respondían a las necesidades de los diferentes usos a los que ha respondido el inmueble (alquería, fonda, almacén agrícola...). Son edificaciones de estructura portante compuesta por muros de carga sobre los que apoyan jácenas de madera y forjados de vigueta y revoltón. Dos de estas edificaciones se adosaron sucesivamente al oeste de la principal, con su misma alineación exterior y profundidad interior, cubriéndose la primera a dos aguas, como esta, y la segunda a un agua que vierte hacia el exterior. La primera presenta varios niveles de reducida altura con huecos cegados, pudiendo relacionarse con la cría de gusanos de seda, aunque la estructura aparece amortizada con la construcción del forjado actual en la segunda mitad del XVIII, como delatan los huecos abocinados abiertos después.  
Las otras dos edificaciones, de planta rectangular alargada, ocupan los flancos oeste y este del patio, la primera, con dos plantas pero de menor altura, lo hace en toda su profundidad y se cubre a dos aguas, mientras que la segunda, más corta, se cubre a un agua que vierte hacia el interior. El resto y el lado norte, que también llegó a incorporar una vertiente adosada hacia el interior, de carácter más subsidiario, y aparentemente sin interés, se cierran mediante un muro de aparejo irregular que completa la conformación del patio. Parte importante de estas estructuras sería fruto de una actuación llevada a cabo en 1801, como se delata en el dintel de la puerta.  
En el nordeste de parcela y lindando con el río, se encuentra la edificación del motor, con entrada de aguas directa desde el río, que posee una chimenea industrial de ladrillo de principios del siglo XX, bien de relevancia local genérico según la disposición adicional quinta de la ley 5/2007, de 9 de febrero, por la que se modificó la Ley 4/1998, de 11 de junio, de Patrimonio Cultural Valenciano, cuya asignación provisional merece elevarse a definitiva, dado su valor.  
  
3. Partes integrantes  
- la casa principal y edificaciones adosadas  
- muro perimetral  
  
  
  
ANEXO II  
Delimitación literal del entorno de protección  
  
Delimitación del entorno afectado:  
  
Justificación de la delimitación propuesta  
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en establecer un área envolvente basada en los siguientes aspectos:  
- topográficos y paisajísticos, con la inclusión de la finca agrícola donde se halla ubicada la casa, su paisaje inmediato en el ámbito contextual y visual de la propiedad y fincas adyacentes, los accidentes geográficos vinculados como la ribera derecha y lecho del Riu Xúquer y, en su caso, los viales circundantes y concurrentes de la red tradicional de caminos desde donde históricamente se facilitaba y producía su normal contemplación.  
- arqueológicos, incorporando las áreas colindantes susceptibles de hallazgos relacionados con la casa, la antigua alquería o Lloc de Sinyent.  
La delimitación resultante constituye un recinto geométrico en el que la congruencia histórico-contextual del ámbito prima patrimonialmente sobre la realidad física más o menos coyuntural que en la actualidad pueda presentar su interior. Desde esta premisa cabe valorar la presencia dentro del entorno de grandes invernaderos situados enfrente de la casa al otro lado de la carretera. Suponen una incidencia paisajística de primer orden, negativa por tiempo indefinido, situación esta que, al tratarse de unas instalaciones de elevado coste y en pleno uso, implantadas en momento previo a la valoración patrimonial del lugar, solo es sostenible mientras tengan la debida cobertura legal en el plano urbanístico y sectorial que les incumba, por lo que en tal caso, será admisible su mantenimiento sin admitirse el aumento de superficie ocupada o la ampliación de sus volúmenes.  
Por otra parte, la aplicación de un criterio protector que sea consecuente con los valores de una implantación arquitectónica de este tipo en un medio agrícola, conduce a proscribir con carácter general cualquier edificación o instalación que modifique o altere el paisaje agrario tradicional que les es propio o que genere anómalas interposiciones visuales respecto del bien protegido. Por ello, como en el caso anterior, tan solo resultará patrimonialmente admisible la conservación de las edificaciones ya existentes y la posible implantación en parcelas no preedificadas de aquellas construcciones auxiliares que, en forma de casetas de aperos de tamaño mínimo resulten necesarias al servicio de las explotaciones agrícolas tradicionales, y, excepcionalmente, la implantación limitativa (restringida a subáreas visualmente menos comprometidas y de manera regulada en ocupación, escala y formalización) de nuevas edificaciones o instalaciones que se justifiquen como estrictamente indispensables para el desarrollo de investigaciones agronómicas y las consiguientes producciones agrícolas en sus mismas parcelas, todo ello siempre que el marco urbanístico y sectorial aplicable no lo impida.  
  
Descripción de la línea delimitadora:  
Origen: intersección de las parcelas 98 y 9015 del polígono 1 con el río Júcar, en el término municipal de Polinyà de Xúquer.  
Sentido: Horario.  
Línea delimitadora:  
Desde el origen la línea recorre el linde de las de las parcelas 98 y 9015 del polígono 1 para posteriormente atravesar la carretera de Alzira a Sueca, discurriendo por el linde de las parcelas 0001 y 0002 del polígono. Continúa por los lindes de las parcelas 220 y 63 hasta llegar al margen norte del camino viejo de Alzira donde cambia de dirección.  
Recorre el margen norte del camino viejo de Alzira hasta la intersección de este con las parcelas 137 y 140 donde cambia de dirección para continuar por el linde de estas dos parcelas en línea recta hasta llegar a la carretera de Alzira ?Sueca.  
Cruza la carretera y discurre por el margen entre la parcela 63 y las parcelas 66, 64, 90, 88 y 86. Al llegar a la intersección de los márgenes de las parcelas 63, 86 y 81 cambia de dirección y continúa por el margen entre las parcelas 124 y 63. Continua entre los márgenes de la parcela 59 b y las parcelas 62 a y b hasta llegar al margen sur del río Júcar. Discurre por el eje del río Júcar, coincidente con la línea de límite del término municipal, hasta el punto de origen.  
Comprende las siguientes parcelas catastrales: 62, 63, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 102, 138, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 149, 150, 151, 152, 153, 154, 160 y 161 del polígono 1; y las 1 y 63 del polígono 2.  
  
  
ANEXO III  
Normativa de protección del monumento y su entorno  
  
Monumento:  
Artículo 1. Régimen del monumento  
Se atendrá a lo dispuesto en la Sección Segunda, Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del Capítulo III, del Título II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano aplicable a la categoría de Monumento.  
  
Artículo 2. Usos permitidos en el monumento  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá por lo dispuesto en el artículo 18 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
Entorno de protección:  
Artículo 3. Régimen de Intervenciones en el entorno de protección  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención de transcendencia patrimonial que pretenda realizarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la conselleria competente en materia de Cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios establecidos en los artículos 38 y 39 de la citada ley. La presente normativa regirá con carácter provisional hasta que se redacte el Plan Especial de protección del monumento y su entorno y este alcance validación patrimonial.  
La propuesta de intervención deberá definir con precisión su alcance e ir acompañada de la documentación técnica oportuna que permita su evaluación patrimonial. También deberá especificar la ubicación parcelaria, así como adjuntar las fotografías que permitan constatar la situación de partida y la proyectada y su transcendencia patrimonial.  
  
Artículo 4. Preservación de la silueta paisajística y arquitectónica  
A fin de preservar el paisaje histórico del monumento y el contexto que le es propio, los terrenos mantendrán su destino agrícola en las facetas de explotación tradicional e investigación agraria, a salvo de procesos de urbanización y de edificación ajenos a ellas. Por ello, en aquellas edificaciones e instalaciones existentes en dicho ámbito que puedan acreditar su cobertura legal dentro del marco urbanístico y sectorial aplicable, no se permitirá el aumento de su volumen edificado o instalado, limitándose las actuaciones permitidas a las operaciones de mantenimiento y conservación, así como las deseables de reversión al estado agrícola y paisajístico previo a su implantación. Transitoriamente mientras subsistan, con el fin de atemperar el efecto visual negativo de la agrupación de invernaderos y construcciones situados frente al Monumento en la zona sur del entorno, los espacios y explotaciones agrícolas que las preceden deberán mantener o incorporar plantaciones de arbolado frutal de hoja perenne, en dos o más hiladas cuanto menos.  
Justificadamente se permitirá el levantamiento de casetas de aperos al servicio de las explotaciones agrícolas que en la actualidad no cuenten con construcciones edificadas para cualquier uso, según un cómputo de edificabilidad de 0,006 m²t/m²suelo hasta ocupar una superficie máxima de 24 m² con una altura máxima reguladora de 3 m sobre la rasante.  
Excepcionalmente, cuando así lo permita el marco urbanístico y sectorial que resulte aplicable y medie justificación expresa de que estas son estrictamente indispensables para el desarrollo de investigaciones o experimentaciones agronómicas y las consiguientes producciones agrícolas de ellas derivadas, serán admisibles construcciones e instalaciones agrícolas de apariencia corpórea asociadas a parcelas de superficie superior a los 10.000 m² cuya ubicación resulte visual y paisajísticamente menos comprometida. Transitoriamente, a la espera de que el futuro Plan Especial con sus herramientas técnicas de mayor precisión pueda arbitrar, en su caso, otros enclaves y modos de ocupación que se muestren compatibles con los valores del lugar, debe establecerse como determinación cautelar la limitación de los posibles emplazamientos al sector noroeste del entorno, en el extremo norte de la subparcela ?a- de la parcela 63, con una ocupación máxima de suelo del 10 %, una altura reguladora máxima 4m sobre la rasante y con la plantación de dos o más hiladas de arbolado frutal de hoja perenne a modo de envolvente vegetal.   
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios por actuaciones de ajardinamiento o arbolado, uso productivo, provisión de mobiliario, mejora urbanizadora y asignación de uso y ocupaciones de las carreteras y caminos que atraviesan el ámbito del entorno, etc., o como podría serlo también la afección por implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a la previa autorización de la conselleria competente en materia de Cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.  
  
Artículo 5. Patrimonio arqueológico  
En cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o su entorno de protección, resultará de aplicación el régimen tutelar establecido en el art. 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, para la salvaguarda del patrimonio arqueológico.  
  
Artículo 6. Bienes de relevancia local  
En el ámbito del entorno se localiza una chimenea industrial, que tiene la consideración de bien de relevancia local con la categoría de Espacio Etnológico de Interés Local. Hasta tanto no se incluya la referida chimenea en el Catálogo municipal de Bienes y Espacios protegidos, con la expresa tipificación protectora de Bien de Relevancia Local, resultará de aplicación a la misma el régimen tutelar que articula el Decreto 62/2011, de 20 de mayo, del Consell, por el que se regula el procedimiento de declaración y el régimen de protección de los bienes de relevancia local.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML