Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 7355, del 08-09-2014 (2014/8143)

DECRET 142/2014, de 5 de setembre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial la pilota valenciana.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estat**VIGENT**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/va/eli/es-vc/d/2014/09/05/142/dof/vci/html**

### Dades del document

Número de DOGV
:   7355

Data del DOGV
:   08-09-2014

Secció del DOGV
:   I. DISPOSICIONS GENERALS

Número del document
:   2014/8143

CVE


Data del document
:   05-09-2014

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [costums i tradicions](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [esport](javascript:void(0))

DECRET 142/2014, de 5 de setembre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial la pilota valenciana. [2014/8143]  
PREÀMBUL  
  
L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural s'ha de fer mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'Administració General de l'Estat.  
Així mateix, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'article 45 disposa que han de ser declarats Béns d'Interés Cultural les activitats, coneixements, els usos i les tècniques que constituïxen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i el gènere de vida tradicionals del poble valencià. Igualment, poden ser declarats béns d'interés cultural els béns immaterials que són expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Mitjançant una resolució de 25 d'abril de 2014, de la Conselleria de Educació, Cultura i Esport, es va acordar incoar l'expedient per a la declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la Pilota Valenciana  
En la tramitació de l'expedient s'ha concedit tràmit d'audiència a la Conselleria de Governació i Justícia i a la Federació de Pilota Valenciana  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'expedient consten els informes favorables de la Universitat Jaume I de Castelló i del Consell Valencià de Cultura.  
Per tot açò, complits els tràmits previstos a l'article 43 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre,del Consell, i als articles 26 i següents de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, a proposta de la consellera de Educació, Cultura i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, a la reunió del dia 5 de setembre de 2014,  
  
  
DECRETE  
  
Article 1. Objecte  
Es declara bé d'interés cultural immaterial la pilota valenciana  
  
Article 2. Descripció del bé i valors  
La descripció del bé i els seus valors es fan constar en l'annex del present decret.  
  
Article 3. Mesures de protecció  
La Generalitat amb la Federació de Pilota Valenciana vetlaran pel normal desenrotllament i pervivència d'esta manifestació cultural i tutelaran la conservació dels seus valors tradicionals.  
Com a mesura de protecció de la pilota valenciana, es continuaran desplegant les accions i les mesures previstes en el Pla Director de Pilota Valenciana 2012-2016 i les derivades de la seua execució, així com qualsevol altra que responga al mateix objectiu d'ordenar, sistematitzar i promocionar la pràctica d'este esport, i fomentar-ne el coneixement i el seguiment pels ciutadans i la posada en valor com a senya d'identitat del poble valencià.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenrotllament dels elements que formen esta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural, per a, si és el cas, l'autorització administrativa i la consegüent modificació de la present declaració.  
De la mateixa manera, les administracions públiques fomentaran la difusió d'este bé, en garantiran l'estudi i la documentació amb criteris científics i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.  
  
  
DISPOSICIONS ADDICIONALS  
  
Primera. Publicació i inscripció.  
El present decret es publicarà en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado, i la declaració s'inscriurà en la Secció Primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià, comunicant-se, així mateix, al Registre General de Béns d'Interés Cultural, del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport.  
  
  
Segona. Absència d'incidència en el gasto públic de la present disposició  
La implementació i posterior desenrotllament del present decret no podrà tindre cap incidència en la dotació de tots i cada un dels capítols de gasto assignada a la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, i en tot cas haurà de ser atés amb els mitjans personals i materials de la conselleria competent per raó de la matèria.  
  
  
DISPOSICIÓ FINAL  
  
Única. Entrada en vigor  
El present entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.  
  
Cheste, 5 de setembre de 2014  
  
El president de la Generalitat  
ALBERTO FABRA PART  
  
La consellera d'Educació, Cultura i Esport  
MARÍA JOSÉ CATALÁ VERDET  
  
  
  
ANNEX  
  
I) Dades sobre el bé objecte de declaració  
1. Introducció. La pilota valenciana és l'esport propi i específic del poble valencià, que es practica des de temps immemorial en tot el territori de la Comunitat Valenciana, que és l'única regió d'Europa on en perdura la pràctica en la seua genuïna tradició. A més, al voltant del joc de la pilota valenciana confluïxen una sèrie d'aspectes culturals, socials, etnogràfics i lingüístics que constituïxen una mostra de la riquesa i la diversitat de la nostra societat i de les seues tradicions.  
  
Per tot això, la pilota valenciana és un símbol de la identitat dels valencians i, com a tal, mereix que la Generalitat reconega el seu valor i li atorgue el grau de protecció més elevat que la Llei de Patrimoni Cultural Valencià concedix als béns que constituïxen el seu patrimoni immaterial, per a així garantir que es llegue a les generacions futures.  
  
2. Denominació. Pilota valenciana.  
3. Àmbit territorial. Conjunt de poblacions de la Comunitat Valenciana on es juga a la pilota valenciana.  
4. Actors. Jugadors de pilota, «pilotaris».  
4.1. Actors secundaris. Propietaris o gestors dels trinquets, «trinqueters», i artesans i professionals vinculats als oficis tradicionals propis i específics de la pilota valenciana.  
5. Descripció del bé:  
5.1. Orígens i evolució del joc de pilota. La pràctica de jocs de pilota és una constant en bona part de les cultures antigues de tot món. En el cas concret de la pilota valenciana, el seu origen se situa clarament en l'antiguitat grecoromana. Així, en diversos textos clàssics grecs es fa referència a la pràctica de jocs de pilota de mà amb distintes variants i el denominador comú de practicar-los en llocs específics habilitats a este efecte, de manera individual o per equips, i amb un nombre màxim de bots de la pilota. En alguns trobem trets molt semblants a les modalitats actuals de pilota valenciana: l'existència d'una xarxa central i de ratlles per delimitar les parts del terreny de joc, el canvi de camp per part dels jugadors en fer un punt, o un nombre de punts en concret.  
  
L'expansió d'estes formes del joc de pilota és paral·lela al fenomen de la romanització de les terres conquistades, i així es va generalitzar per tot Europa la pràctica dels jocs de pilota de mà, amb la consolidació en cada territori d'una o més modalitats d'acord amb la forma de llançar la pilota, colpejar-la amb la mà, dividir el terreny amb ratlles, etc.  
De la mateixa manera, este joc va ser el mitjà de recreació predominant en els diferents regnes de la península ibèrica fins al segle xviii, en què se'n va iniciar la decadència en la major part dels regnes. No obstant això, en les actuals Comunitat Valenciana, País Basc i Comunitat Foral de Navarra no sols es va mantindre, sinó que va viure moments d'autèntica esplendor i va evolucionar de manera molt diferent en cada un.  
En el cas valencià, el joc de llargues medieval s'ha mantingut durant els segles amb absoluta fidelitat, si bé ha anat evolucionant fins a constituir les diverses modalitats que es practiquen actualment i que constituïxen el que hui coneixem com a pilota valenciana.  
5.2. El joc de pilota a la Comunitat Valenciana. Les primeres referències documentals al joc de la pilota al Regne de València són del principi del segle xiv. La primera citació d'un autor valencià que s'ha pogut constatar és el consell que Arnau de Vilanova dirigix al rei Jaume II sobre l'exercici que considera més convenient per a la seua persona en el tractat Regiment de sanitat, escrit l'any 1305. Així mateix, es té constància que els justícies i els jurats de la ciutat de València van manar publicar, el 14 de juny de 1391, una severa crida en què prohibien el joc de pilota rodada dins dels murs de la ciutat als majors de deu anys, per causa de les blasfèmies i les injúries de paraula i de fet que patien «les gents anants e stants»; esta prohibició va provocar inclús una xicoteta revolta popular, que finalment va acabar sense conseqüències.  
  
Tot això permet afirmar, sens dubte, que el joc de la pilota estava fortament arrelat en les nostres terres abans de finalitzar el segle xiv, i que era practicat i seguit en la major part de les ciutats i viles valencianes, tant per la noblesa com per les classes populars, a pesar de les restriccions i les prohibicions que tractaven d'imposar les autoritats. La mateixa tònica va continuar durant el segle xv, en què es repetirien les prevencions i les restriccions amb escàs èxit.  
D'esta manera, en el Renaixement, la pilota estava tan consolidada en les terres valencianes que la població la considerava un joc autòcton. Així, en el Llibre de Consells de la ciutat d'Alcoi, de l'any 1569, es fa referència al fet que «los jochs de pilota se continuen y se ussen en demesia de tal manera que a penes se pot passar per los carrers». També trobem nombroses referències en els textos literaris de l'època, entre els quals destaca el Leges ludi, de Lluís Vives, en el qual es compara el joc de pilota a França i a València i es fan una descripció detallada de les regles, materials i altres aspectes del joc, així com recomanacions sobre el comportament del públic o les apostes.  
  
La preeminència del joc de la pilota respecte d'altres activitats lúdiques es va mantindre durant el segle xvii en tots els estaments socials i tant en els trinquets com al carrer. No obstant això, les autoritats continuaven prohibint i restringint la pràctica del joc, ja que consideraven que era causa de disputes i baralles, i que fomentava la ganduleria. A pesar d'això, en el segle xviii la seua popularitat va continuar sent molt gran en tot el territori, i van ser molt característics d'esta època els desafiaments.  
En el segle xix, en la majoria de les regions espanyoles el joc de pilota va començar a decaure fins a la desaparició total. No obstant això, al País Basc el juego largo es va continuar jugant amb profusió, encara que a poc a poc va ser substituït per les noves formes de joc indirecte fins que va deixar de practicar-se per complet. Per contra, al territori de la Comunitat Valenciana, la pilota comptava amb el suport de les classes més populars, que continuaven practicant-la i omplint trinquets i carrers.  
  
Al principi del segle xx, la pilota mantenia la seua gran acceptació en la major part de les comarques valencianes i el nombre de trinquets continuava augmentant. També es va consolidar durant este segle la pràctica de les diverses modalitats del joc: així, a la Serrania es jugava majoritàriament a llargues, a la Marina a perxa, a la Safor i a la Vall d'Albaida al raspall, a l'Horta a galotxa i a Monòver començava a practicar-se el que passarien a ser les galotxetes; mentres que per tot el territori es practicava la modalitat d'escala i corda als trinquets.  
El joc de la pilota es mantenia molt viu als principals pobles i ciutats de la Comunitat Valenciana, a pesar de la concurrència d'algunes circumstàncies adverses com la creixent implantació de nous esports com el tenis, la boxa, l'atletisme, el ciclisme o el futbol; o el major pes de la pilota basca en la Federació Espanyola de Pilota, creada en els anys quaranta. Així mateix, continuava sent considerat un element representatiu de la cultura popular valenciana, tal com posen de manifest diverses obres literàries de l'època, com el romanç La partida de pilota, d'Antoni Palanca; la novel·la Val y trenta, de Josep Barrachina, o l'obra de teatre De la mateixa sanc, d'Estanislau Alberola.  
  
Els canvis socials i culturals associats a l'aparició de la televisió, l'emigració del camp a la ciutat o els canvis en els models de treball predominants, van produir una profunda transformació de la forma de vida dels ciutadans, que va afectar tant els horaris laborals com els hàbits socials i va provocar la relegació del paper del carrer com a espai de relació humana.  
Així, la pilota valenciana anà perdent la seua posició d'esport predominant entre els valencians, i no va ser fins als anys setanta quan es va iniciar un nou període de recuperació i reconeixement, coincidint amb l'esplendor d'algunes de les seues figures més grans.  
Així mateix, a partir d'esta època es va iniciar un procés de modernització del joc, amb la incorporació de models i estructures pròpies dels esports professionals, com la creació de noves competicions, el suport de patrocinadors o l'organització de competicions internacionals amb altres països on encara es practiquen modalitats de pilota de mà derivades de l'antic joc de llargues. També des dels ajuntaments i la Generalitat va començar a fomentar-se l'esport de base, amb la creació d'escoles de pilota i competicions escolars i la construcció de noves instal·lacions municipals.  
En este procés ha tingut un paper destacat la Federació de Pilota Valenciana, que es va constituir en els anys huitanta i es va desvincular l'any 1985 de la federació estatal. També la Generalitat ha impulsat la pràctica d'este esport des de l'escola i l'aparició de nous jugadors professionals a través del programa Pilota a l'Escola, la creació del Centre d'Especialització Esportiva de Pilota Valenciana (CESPIVA) i el suport a les escoles de pilota i als centres de tecnificació.  
En l'actualitat, la pilota valenciana gaudix al nostre territori d'un gran arrelament social i d'una vitalitat que creix dia a dia. No en va la Comunitat Valenciana compta amb més de 3.700 esportistes de pilota federats, i estan en funcionament més de 130 instal·lacions en què es practiquen les distintes modalitats d'este esport. Cada temporada se celebren huit campionats oficials professionals, unes vint competicions no oficials i més de 2.200 partides del dia a dia, totes en les modalitats d'escala i corda i de raspall; en el nivell no professional, es disputen unes quaranta competicions en les modalitats de frontó, galotxa, raspall, escala, corda i de llargues, palma i perxa. També l'esport base ha experimentat un important auge, especialment el programa Pilota a la l'Escola, que en l'última dècada ha augmentat el nombre d'actuacions un cinc-cents per cent, fins a arribar als 14.000 alumnes anuals en 2014.  
  
Totes estes actuacions han sigut articulades i reforçades pel Pla Director de Pilota Valenciana 2012-2016 impulsat per la Conselleria de Governació i Justícia i que, des del consens amb tots els sectors implicats, establix les bases per a l'ordenació, la promoció, el foment i la projecció de la pilota en els anys futurs.  
Per tant, la pilota valenciana és un esport tradicional i amb una forta implantació en tot el nostre territori, on és sentit com una senya d'identitat i de l'especial idiosincràsia del poble valencià pels valors que representa, que transcendixen l'àmbit estrictament esportiu.  
  
5.3. Modalitats de pilota valenciana i característiques generals del joc. La pilota valenciana compren el conjunt de modalitats del joc de pilota de mà que tradicionalment s'han jugat en l'àmbit territorial de la Comunitat Valenciana, tant en la versió de joc directe o de camps oposats com de joc indirecte o contra mur.  
L'existència de modalitats és un dels trets més característics de la pilota valenciana i un reflex de la riquesa i la idiosincràsia d'este esport i de la mateixa societat valenciana.  
Entre les modalitats que es practiquen actualment destaquen, pel nombre de practicants i la implantació territorial, l'escala i corda, el raspall, les llargues i la galotxa i el frontó valencià.  
L'escala i corda (per dalt corda, a l'alt, o trinquet) és, sens dubte, la modalitat més mediàtica i la que compta amb un nombre més gran de professionals. A més, s'estén per la major part de les comarques de la Comunitat Valenciana.  
El raspall (raspallot, raspot, raspallo o per terra) és una antiquíssima modalitat, de probables arrels en l'harpestum grec, que es juga actualment a les comarques de la Safor, la Costera, la Ribera del Xúquer, la Vall d'Albaida, la Marina Alta, la Canal de Navarrés i excepcionalment en altres poblacions com a Meliana, Borbotó, Beniparrell i Tavernes Blanques a l'Horta de València, en les seues categories femenines. En els últims anys ha experimentat un important creixement en el nombre de jugadors, campionats i desafiaments tradicionals.  
Les llargues i el joc de palma (llargues i ratlles) es juguen al carrer. Són tan antigues com el raspall i actualment es mantenen vives en les comarques de la Marina, els Valls del Vinalopó, l'Alcoià, l'Alacantí, principalment. La seua pràctica es desenrotlla principalment en campionats federatius entre clubs, i partides de festes que enfronten als millors clubs junt amb jugadors professionals destacats.  
Tradicionalment, la galotxa es practicava al carrer encara que, en els últims anys, s'han construït diverses instal·lacions per a jugar en un recinte tancat. Es la modalitat que més pobles aporta a les competicions federatives.  
Altres modalitats menys generalitzades, però igualment destacables, són les de la perxa, a rebot, a palma, el frare, la galotxa de Monòver (també denominada galotxetes) i el frontó valencià.  
El frontó valencià té una pràctica molt estesa en les comarques valencianes d'interior, en l'Horta de València, el Camp del Túria, excepcionalment Canals i Moixent, en la comarca de la Costera, i en la província de Castelló, sobretot en Benicarló i Xilxes.  
La perxa és una altra variant del joc a ratlles que es juga en els carrers dels pobles i té el seu àmbit en les comarques de l'Alacantí, en l'Alcoià, la Marina Baixa i el Comptat.  
D'altra banda, hi ha tres modalitats internacionals més oficialment reconegudes per la Confederation Internationale des Jeux de Balle (CIJB): el frontó one wall, el joc internacional o joc europeu i el joc de llargues internacional.  
Com es desprén de l'anterior, hi ha modalitats de pilota valenciana comunes a tot el territori valencià i modalitats pròpies o específiques d'una determinada localitat o comarca, a més d'una infinitat de variants o especificitats de cada una derivades de la tradició de cada lloc.  
  
Per tant, la implantació territorial de la pilota valenciana no és homogènia en tota la Comunitat Valenciana, ja que en la major part de municipis valencians conviuen diverses modalitats. El predomini d'unes o altres en cada zona depén de la tradició, les instal·lacions existents o la participació de les d'escoles o clubs locals en les competicions organitzades per la Federació.  
Pel que fa a les regles del joc, encara que hi ha trets comuns a totes les modalitats de pilota valenciana, cada una presenta una sèrie de característiques específiques que la singularitzen i la doten d'entitat pròpia i que comprenen aspectes que van des del mateix lloc de joc, el tipus de pilota, el nombre de participants o el sistema de puntuació.  
  
La Federació Valenciana de Pilota ha agrupat estes normes en els distints reglaments de cada modalitat, en què es detallen els principals aspectes del joc. Es tracta d'una reglamentació que presenta la particularitat que no és absolutament imperativa, especialment en les competicions no oficials, perquè les distintes modalitats presenten una infinitat de variants o especificitats derivades de la tradició de cada lloc, de les característiques de la partida o, inclús, dels jugadors que hi participen. Esta flexibilitat és un altre aspecte peculiar d'este joc, ja que són molt pocs els esports que permeten adaptar les regles del joc en una confrontació determinada per a afavorir la igualtat dels competidors i millorar l'espectacle, sense que això supose una distorsió de la competició o de les característiques pròpies del joc.  
Cada modalitat de pilota valenciana posseïx, per tant, unes peculiaritats i uns trets característics, encara que hi ha una sèrie de denominadors comuns a totes.  
D'una banda, el fet que s'enfronten dos equips, rojos i blaus, amb un nombre de jugadors que varia segons la modalitat practicada i les condicions de la partida, i que reben, en la majoria de modalitats, la denominació de rest o escaleter, mitger i punter, d'acord amb la posició que ocupen en el terreny de joc.  
Així mateix, generalment, l'equipament dels jugadors consistix en un pantaló blanc i una camiseta roja o blava, segons l'equip; esta vestimenta és hereua de la tradició antiga en què els jugadors vestien totalment de blanc i es diferenciaven pel color de la faixa. També són molt característiques les proteccions per a les mans: el guant, l'esparadrap, les planxes, les cartes i els didals.  
Un altre element fonamental en la pràctica del joc és la mateixa pilota, que rep distintes denominacions en funció del material de que està feta: de vaqueta o corretja, de badana, de tec o de drap. De totes, la pilota de vaqueta és la més representativa i reconeguda per la seua antiguitat i qualitat.  
Pel que fa al terreny de joc, la pilota valenciana es practica en llocs molt diversos: des d'instal·lacions específiques fins al mateix carrer. Estes instal·lacions es denominen, segons les característiques i les principals modalitats que acullen: trinquet, frontó, carrer natural o artificial i galotxeta.  
Quant a les regles de puntuació, en la majoria de modalitats les partides es dividixen en jocs, que al seu torn es componen de quinzes; resulta vencedor qui primer arriba al nombre final de punts prèviament fixat per a la partida, amb dos de diferència respecte al contrari.  
  
Un altre aspecte característic és la presència de dos figures inexistents en altres esports com el marxador, que s'encarrega de gestionar les apostes dins de la pista, i l'home bo, una persona que gaudix de la confiança de jugadors i públic, i que actua com a jutge. També el públic té una activa participació durant les partides, fins al punt de poder donar per bona o no una pilota.  
Per estos valors intrínsecs, la pilota valenciana és reconeguda unànimement com un joc de cavallers, en què el poder de la paraula donada, la convivència, el respecte pel contrari, el bon comportament, la tolerància, la integració i la protecció dels més dèbils estan presents en la pràctica del joc,  
Un altre aspecte característic de la pilota valenciana és l'organització i desenrotllament de les competicions. Antigament no hi havia competicions oficials de les diferents de modalitats de pilota, sinó que les partides s'organitzaven d'acord amb criteris marcats per la tradició i pel costum. Així, estava preestablit que cada dia de la setmana se celebraren partides en ciutats o pobles concrets, de manera que en cada comarca es cobria tota la setmana i el dissabte quedava reservat per al Trinquet de Pelai de la ciutat de València. A més, se celebraven partides denominades «de festa», que eren un esdeveniment essencial de les fires i festes de cada localitat.  
Este sistema de partides del dia a dia i partides de festa es manté actualment en perfecta convivència amb les competicions oficials professionals de les modalitats d'escala i corda i de raspall, introduïdes en l'últim quart del segle xx, i amb les competicions no professionals organitzades per la Federació de Pilota Valenciana.  
Esta dualitat és una mostra de l'arrel popular de la pilota valenciana i del seu arrelament en el territori, així com del seu valor etnològic per la influència del joc en el forma de vida i les relacions socials de les distintes comarques de la Comunitat Valenciana, fet que confirma el caràcter diferencial de la cultura i la personalitat del poble valencià.  
Per tot això, la pilota és un mitjà òptim per a fomentar estos valors propis del poble valencià, així com per a millorar el coneixement de la història i la riquesa del nostre territori i la seua gent, i fomentar la vertebració social, cultural i territorial de la Comunitat Valenciana.  
  
5.4. Trinquets i pistes de pilota valenciana. Un altre aspecte de gran rellevància des del punt de vista cultural i etnogràfic està relacionat amb els trinquets i les pistes de pilota valenciana, unes construccions singulars destinades a la pràctica d'este joc que tenen un notable valor intrínsec tant en el pla arquitectònic com en el tradicional i simbòlic, per la qual cosa han de gaudir de protecció.  
En l'edat mitjana la pràctica de la pilota es duia a terme de manera ordinària als carrers i a les places, la qual cosa es reflectix, encara hui en dia, en els noms dels carrers i places de moltes localitats.  
És en el Renaixement quan va començar a generalitzar-se la pràctica del joc als trinquets, un canvi moltes vegades provocat per les nombroses ordenances promulgades a partir del segle xv, en què es prohibia el joc al carrer per raons d'orde públic. Així, en el segle xvi es documenta l'existència de nombrosos trinquets públics i privats a la ciutat de València: el del Trabuquet, el de Na Segarra o el dels Fajos, el del Miracle, el de Centelles, el d'En Ciurana, el de Mossén Olcina, el dels Mascó o dels Pilons, o el de Mossén Sanç, entre altres.  
  
En els segles xvii i xviii va continuar l'auge de la construcció de trinquets per tot el territori, encara que l'auge més important es va produir en el segle xix, quan es van construir trinquets nous en localitats tan importants com Alcoi, Sagunt, Dénia o Llíria. A manera d'exemple, només a la ciutat d'Alacant se'n van obrir cinc de nous i a la ciutat de Gandia consta l'existència de tres, a més del de Bellreguard, situat a pocs quilòmetres; també a Castelló de la Plana es van obrir el Trinquet de Baix i el de Dalt o de l'Hospital, i a València, cinc trinquets nous, entre els quals el del carrer Pelai en 1868.  
No obstant això, al final de segle, alguns trinquets dels principals nuclis urbans de la Comunitat Valenciana van desaparéixer a causa de les noves tendències urbanístiques i de construcció de vivendes, la reconversió de trinquets per a altres usos esportius o socials i l'inici de la construcció d'instal·lacions esportives de titularitat municipal. No obstant això, i al marge d'estos casos puntuals, per tota la Comunitat Valenciana continuaven edificant-se nous trinquets, i mostra de tot això són les noves instal·lacions de Crevillent, Elx, Elda, Petrer, Morella o Benasal, o la construcció a Gandia del Trinquet Vell en els anys trenta i del trinquet El Zurdo l'any 1952.  
Actualment estan en funcionament bona part dels trinquets antics i són moltes les noves instal·lacions construïdes en els últims anys per a la pràctica de la pilota valenciana, entre les quals destaca la Ciutat de la Pilota de Moncada, propietat de la Generalitat, que és un referent mundial per als recintes dedicats a la pilota de mà.  
En definitiva, els trinquets són unes instal·lacions d'estructura i configuració molt reglades i característiques, que amb el pas dels segles han contribuït a delimitar i diferenciar l'entorn urbà dels pobles i ciutats de la Comunitat Valenciana i engrandir el seu patrimoni arquitectònic, per la qual cosa han de ser objecte de protecció i recuperació.  
  
5.5. Professions i oficis tradicionals associats a la pilota valenciana. Al voltant de la pilota valenciana s'han desenrotllat un gran nombre d'oficis i professions específics que, al llarg dels segles, s'han anat consolidant fins que, hui en dia, no es poden dissociar del mateix joc.  
  
Així, directament vinculades a la pràctica de l'esport trobem les figures del mateix pilotari, del trinqueter o del marxador, que són molt característiques de la pilota valenciana. A més, hi ha altres oficis com els fabricants de guants i pilotes, que continuen treballant d'una forma totalment artesanal i la labor dels quals resulta imprescindible per a mantindre la qualitat i el nivell en la pràctica del joc.  
Tots ells formen part de l'essència de la pilota valenciana i són una mostra de la cultura i la tradició artesanal autòctona de la Comunitat Valenciana, per la qual cosa mereixen el reconeixement i el suport de la societat i de les institucions en el seu esforç per preservar els caràcters tradicionals i específics de la pilota valenciana, que són, en definitiva, els que fan d'este joc molt més que un esport.  
  
5.6. La pilota i el valencià. La pilota valenciana té un vocabulari propi, particular i peculiar; unes paraules i uns modismes característics i específics d'este àmbit, que han perdurat al llarg dels segles i que singularitzen i identifiquen tant l'esport com la llengua.  
  
D'altra banda, el predomini de les diferents modalitats del joc a les distintes comarques de la Comunitat Valenciana ha contribuït indubtablement a preservar les varietats dialectals específiques de les distintes zones del territori.  
Així mateix, cal destacar que el món de la pilota ha mantingut el valencià com a llengua pròpia en la seua activitat diària, preservant-lo i enriquint-lo, alhora que moltes de les seues expressions i paraules característiques s'incorporaven al llenguatge col·loquial.  
La pilota valenciana ha sigut, per tant, al llarg de la història un factor essencial per a la preservació de l'ús de paraules i formes clàssiques oblidades en la parla actual i per al manteniment de la normalitat de l'ús de la llengua en l'àmbit quotidià. L'Acadèmia Valenciana de la Llengua ha elaborat i editat el Vocabulari de joc de pilota a fi de facilitar el coneixement del lèxic d'este joc i fomentar l'ús de la nostra llengua, reconeixent amb això la importància de la pilota en la cultura i la tradició del poble valencià i el seu caràcter simbòlic i identitari.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Còpia Permalink ELI

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 7355, del 08-09-2014 (2014/8143)

DECRETO 142/2014, de 5 de septiembre, del Consell, por el que se declara Bien de Interés Cultural Inmaterial la pilota valenciana.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estado**VIGENTE**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/es/eli/es-vc/d/2014/09/05/142/dof/spa/html**

### Datos del documento

Número DOGV
:   7355

Fecha DOGV
:   08-09-2014

Sección del DOGV
:   I. DISPOSICIONES GENERALES

Número del documento
:   2014/8143

CVE


Fecha del documento
:   05-09-2014

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [costumbres y tradiciones](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [deporte](javascript:void(0))

DECRETO 142/2014, de 5 de septiembre, del Consell, por el que se declara Bien de Interés Cultural Inmaterial la pilota valenciana. [2014/8143]  
PREÁMBULO  
  
El artículo 49.1.5.º del Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, de Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante decreto del Consell, a propuesta de la consellería competente en materia de cultura. Todo ello sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, reserva a la Administración General del Estado.  
Asimismo, la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, en su artículo 45 dispone que serán declarados Bienes de Interés Cultural las actividades, conocimientos, usos y técnicas que constituyan las manifestaciones más representativas y valiosas de la cultura y los modos de vida tradicionales de los valencianos. Igualmente podrán ser declarados bienes de interés cultural los bienes inmateriales que sean expresiones de las tradiciones del pueblo valenciano en sus manifestaciones musicales, artísticas, gastronómicas o de ocio, y en especial aquellas que han sido objeto de transmisión oral, y las que mantienen y potencian el uso del valenciano.  
Mediante Resolución de 25 de abril de 2014, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, se acordó tener por incoado expediente para la declaración como bien de interés cultural inmaterial a favor de la Pilota Valenciana.  
En la tramitación del expediente se ha concedido trámite de audiencia a la Consellería de Gobernación y Justicia y a la Federació de Pilota Valenciana  
En cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, consta en el expediente los informes favorables de la Universitat Jaume I de Castelló y del Consell Valencià de Cultura.  
Por todo ello, cumplidos los trámites previstos en el artículo 43 de la Ley 5/1983, de 30 de diciembre, del Consell, y en los artículos 26 y siguientes de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, a propuesta de la consellera de Educación Cultura y Deporte y previa deliberación del Consell, en la reunión del día 5 de septiembre de 2014,  
  
  
DECRETO  
  
Artículo 1. Objeto  
Se declara Bien de Interés Cultural Inmaterial la pilota valenciana.  
  
Artículo 2. Descripción del bien y valores  
La descripción del bien y sus valores se hacen constar en el anexo del presente decreto.  
  
Artículo 3. Medidas de protección  
La Generalitat, junto con la Federación de Pilota Valenciana, velarán por el normal desarrollo y la pervivencia de esta manifestación cultural y tutelarán la conservación de sus valores tradicionales.  
Como medida de protección de la pilota valenciana se seguirán desarrollando las acciones y medidas contempladas en el Plan Director de Pilota Valenciana 2012-2016 y las que se deriven de su ejecución, así como cualesquiera otras que respondan al mismo objetivo de ordenar, sistematizar y promocionar la práctica de este deporte, y fomentar su conocimiento y seguimiento por los ciudadanos y su puesta en valor como seña de identidad del pueblo valenciano.  
Cualquier cambio que exceda el normal desarrollo de los elementos que forman esta manifestación cultural deberá comunicarse a la dirección general competente en materia de patrimonio cultural, para, en su caso, su autorización administrativa y consiguiente modificación de la presente declaración.  
Del mismo modo las administraciones públicas fomentarán la difusión de este bien, garantizarán su estudio y documentación con criterios científicos, e incorporaran los testimonios disponibles a soportes materiales que garanticen su pervivencia.  
  
  
DISPOSICIONES ADICIONALES  
  
Primera. Publicación e inscripción  
El presente decreto se publicará en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado, y la declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano, comunicándose, asimismo, al Registro General de Bienes de Interés Cultural, del Ministerio de Educación,Cultura y Deporte.  
  
Segunda. Ausencia de incidencia en el gasto público de la presente disposición  
La implementación y posterior desarrollo del presente Decreto no podrá tener incidencia alguna en la dotación de todos y cada uno de los capítulos de gasto asignada a la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, y en todo caso deberá ser atendido con los medios personales y materiales de la Consellería competente por razón de la materia.  
  
  
DISPOSICIÓN FINAL  
  
Única. Entrada en vigor  
El presente decreto entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.  
  
Cheste, 5 de septiembre de 2014  
  
El president de la Generalitat  
ALBERTO FABRA PART  
  
La consellera de Educación, Cultura y Deporte  
MARÍA JOSÉ CATALÁ VERDET  
  
  
  
ANEXO  
  
I) Datos sobre el bien objeto de declaración  
1. Introducción: La pilota valenciana es el deporte propio y específico del Pueblo Valenciano que se practica desde tiempo inmemorial en todo el territorio de la Comunitat Valenciana, siendo la única región de Europa en la que perdura la práctica en su genuina tradición. Además, alrededor del juego de la pilota valenciana confluyen una serie de aspectos culturales, sociales, etnográficos y lingüísticos que constituyen una muestra de la riqueza y diversidad de nuestra sociedad y de sus tradiciones.  
Por todo ello, la pilota valenciana es un símbolo de la identidad de los valencianos, y, como tal, merece que la Generalitat reconozca su valor y le otorgue el mayor grado de protección que la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano concede a los bienes que constituyen su patrimonio inmaterial, para así garantizar su legado a las generaciones futuras.  
2. Denominación: Pilota valenciana.  
3. Ámbito territorial: Conjunto de poblaciones de la Comunitat Valenciana donde se juega a la pilota valenciana.  
4. Actores: Jugadores de pelota, pilotaris.  
4.1. Actores secundarios: Propietarios o gestores de los trinquetes, trinqueters, y artesanos y profesionales vinculados a los oficios tradicionales propios y específicos de la pilota valenciana.  
5. Descripción del bien:  
5.1. Orígenes y evolución del juego de pelota: La práctica de juegos de pelota es una constante en buena parte de las culturas antiguas de todo mundo. En el caso concreto de la pilota valenciana, su origen se sitúa claramente en la antigüedad grecorromana. Así, en varios textos clásicos griegos se hace referencia a la práctica de juegos de pelota a mano con distintas variantes y el denominador común de practicarse en lugares específicos habilitados al efecto, de manera individual o por equipos, y con un número máximo de botes de la pelota. En algunos de ellos encontramos rasgos muy semejantes a las modalidades actuales de pilota valenciana: la existencia de una red central y de rayas por delimitar las partes del terreno de juego, el cambio de campo por parte de los jugadores al conseguir un punto, o un número de puntos en concreto.  
La expansión de estas formas del juego de pelota corre pareja al fenómeno de la romanización de las tierras conquistadas, y así se generalizó por toda Europa la práctica de los juegos de pelota a mano, consolidándose en cada territorio una o más modalidades, de acuerdo con la forma de lanzar la pelota, golpearla con la mano, dividir el terreno con rayas, etc.  
De igual modo, este juego fue el medio de esparcimiento predominante en los diferentes reinos de la península ibérica hasta el siglo XVIII, cuando se inició su decadencia en la mayor parte de los mismos. No obstante, en las actuales Comunitat Valenciana, País Vasco y Comunidad Foral de Navarra no solo se mantuvo sino que vivió momentos de auténtico esplendor, evolucionando de manera muy diferente en cada uno de ellas.  
En el caso valenciano, el juego a largas medieval se ha mantenido a lo largo de los siglos con absoluta fidelidad, si bien ha ido evolucionando hasta constituir las diversas modalidades que se practican actualmente y que constituyen lo que hoy conocemos por pilota valenciana.  
5.2. El juego de pelota en la Comunitat Valenciana: Las primeras referencias documentales al juego de la pelota en el Reino de Valencia son de principios del siglo XIV. La primera cita de un autor valenciano que se ha podido constatar, es el consejo que Arnau de Vilanova dirige al rey Jaime II, sobre el ejercicio que considera más conveniente para su persona en el tratado Regimiento de sanidad, escrito el año 1305. Asimismo, se tiene constancia de que los justicias y los jurados de la ciudad de Valencia mandaron publicar, el 14 de junio de 1391, una severa llamada en la que prohibían el juego de pilota rodada dentro de los muros de la ciudad a los mayores de 10 años, por causa de las blasfemias y las injurias de palabra y de hecho que sufrían «les gents anants e stants»; esta prohibición provocó incluso una pequeña revuelta popular, que finalmente se saldó sin consecuencias.  
Todo esto permite afirmar, sin ninguna duda, que el juego de la pelota estaba fuertemente arraigado en nuestras tierras antes de finalizar el siglo XIV, y que era practicado y seguido en la mayor parte de las ciudades y villas valencianas, tanto por la nobleza como por las clases populares, pese a las restricciones y prohibiciones que trataban de imponer las autoridades. La misma tónica continuó durante el siglo XV, en el que se repetirían las prevenciones y restricciones con escaso éxito.  
De esta manera, en el Renacimiento, la pelota estaba tan consolidada en las tierras valencianas que la población la consideraba un juego autóctono. Así, en el Llibre de Consells de la ciudad de Alcoi, del año 1569, se hace referencia a que «los jochs de pilota se continuen y se ussen en demesia de tal manera que a penes se pot passar per los carrers». También encontramos numerosas referencias en los textos literarios de la época, entre los que destaca el Leges ludi, de Luis Vives, en el que se compara el juego de pelota en Francia y en Valencia y se hace una descripción detallada de las reglas, materiales y otros aspectos del juego, así como recomendaciones sobre el comportamiento del público o las apuestas.  
La preeminencia del juego de la pelota respecto de otras actividades lúdicas se mantuvo durante el siglo XVII en todos los estamentos sociales y tanto en los trinquetes como en la calle. No obstante, las autoridades continuaban prohibiendo y restringiendo la práctica del juego, al considerar que era causa de disputas y riñas, y que fomentaba la holgazanería. A pesar de ello, en el XVIII su popularidad continuó siendo muy grande en todo el territorio, siendo muy característicos de esta época los desafíos.  
En el siglo XIX, en la mayoría de las regiones españolas el juego de pelota comenzó a decaer hasta su total desaparición. No obstante, en el País Vasco el juego largo se siguió jugando con profusión, aunque poco a poco fue siendo sustituido por las nuevas formas de juego indirecto hasta que dejó de practicarse por completo. Por el contrario, en el territorio de la Comunitat Valenciana, la pelota contaba con el apoyo de las clases más populares que continuaban practicándola y llenando trinquetes y calles.  
A principios del siglo XX, la pilota mantenía su gran aceptación en la mayor parte de las comarcas valencianas y el número de trinquetes seguía aumentando. También se consolidó durante este siglo la práctica de las diversas modalidades del juego: así en la Serranía se jugaba mayoritariamente a llargues, en la Marina a perxa, en la Safor y en la Vall d'Albaida al raspall, en l'Horta a galotxa y en Monovar empezaba a practicarse lo que pasarían a ser las galotxetes; mientras que por todo el territorio se practicaba la modalidad de escala i corda en los trinquetes.  
El juego de la pelota se mantenía muy vivo en los principales pueblos y ciudades de la Comunitat Valenciana, pese a la concurrencia de algunas circunstancias adversas como la creciente implantación de nuevos deportes como el tenis, el boxeo, el atletismo, el ciclismo o el fútbol; o el mayor peso de la pelota vasca en la Federación Española de Pelota, creada en los años cuarenta. Asimismo continuaba siendo considerado un elemento representativo de la cultura popular valenciana, tal y como ponen de manifiesto varias obras literarias de la época, como el romance La partida de pilota, de Antoni Palanca; la novela Val y trenta, de Josep Barrachina; o la obra de teatro De la mateixa sanc, de Estanislau Alberola.  
Los cambios sociales y culturales asociados a la aparición de la televisión, la emigración del campo a la ciudad o los cambios en los modelos de trabajo predominantes, provocaron una profunda transformación de la forma de vida de los ciudadanos, que afectó tanto a los horarios laborales como a los hábitos sociales o a la relegación del papel la calle como espacio de relación humana.  
Así, la pilota valenciana fue perdiendo su posición de deporte predominante entre los valencianos, y no fue hasta los años setenta cuando se inició un nuevo período de recuperación y reconocimiento, coincidiendo con el esplendor de algunas de sus más grandes figuras.  
Asimismo, a partir de esta época se inició un proceso de modernización del juego, incorporándose modelos y estructuras propias de los deportes profesionales, como la creación de nuevas competiciones, el apoyo de patrocinadores o la organización de competiciones internacionales con otros países en los que todavía se practican modalidades de pelota a mano derivadas del antiguo juego de largas. También desde los ayuntamientos y la Generalitat empezó a fomentarse el deporte de base, con la creación de escuelas de pelota y competiciones escolares y la construcción de nuevas instalaciones municipales.  
En este proceso ha tenido un papel destacado la Federación de Pilota Valenciana, que se constituyó en los años ochenta, desligándose en el año 1985 de la federación estatal. También la Generalitat ha impulsado la práctica de este deporte desde la escuela y la aparición de nuevos jugadores profesionales a través del Programa Pilota a l'Escola, la creación del Centro de Especialización Deportiva de Pilota Valenciana (CESPIVA) y el apoyo a las Escuelas de Pilota y Centros de Tecnificación.  
En la actualidad, la pilota valenciana goza en nuestro territorio de un gran arraigo social y de una vitalidad que crece día a día. No en vano la Comunitat Valenciana cuenta con más de 3.700 deportistas de pilota federados, y están en funcionamiento más de 130 instalaciones en las que se practican las distintas modalidades de este deporte. Cada temporada se celebran ocho campeonatos oficiales profesionales, unas 20 competiciones no oficiales y más de 2.200 partidas del día a día; todas ellas en las modalidades de escala i corda y de raspall; a nivel no profesional, se disputan unas 40 competiciones en las modalidades de frontó, galotxa, raspall, escala i corda y de llargues palma y perxa. También el deporte base ha experimentado un importante auge, especialmente el Programa Pilota a la l'Escola que en la última década ha aumentado el número de sus actuaciones en un quinientos por cien, hasta alcanzar los 14.000 alumnos anuales en 2014.  
Todas estas actuaciones han sido articuladas y reforzadas por el Plan Director de Pilota Valenciana 2012-2016 impulsado por la Consellería de Gobernación y Justicia y que, desde el consenso con todos los sectores implicados, sienta las bases para la ordenación, promoción, fomento y proyección de la pilota en los años futuros.  
Por tanto, la pilota valenciana es un deporte tradicional y con una fuerte implantación en todo nuestro territorio, donde es sentido como una seña de identidad y de la especial idiosincrasia del pueblo valenciano por los valores que representa, que trascienden el ámbito estrictamente deportivo.  
5.3. Modalidades de pilota valenciana y características generales del juego: La pilota valenciana comprende el conjunto de modalidades del juego de pelota a mano que tradicionalmente se han jugado en el ámbito territorial de la Comunitat Valenciana, tanto en su versión de juego directo o de campos opuestos como de juego indirecto o contra muro.  
La existencia de modalidades es uno de los rasgos más característicos de la pilota valenciana y un reflejo de la riqueza y la idiosincrasia de este deporte y de la propia sociedad valenciana.  
Entre las modalidades que se practican actualmente destacan, por el número de practicantes y su implantación territorial, la escala i corda, el raspall, les llargues la galotxa y el frontón valenciano.  
La escala i corda (per dalt corda, a l'alt, o trinquet) es, sin duda, la modalidad más mediática y la que cuenta con mayor número de profesionales. Además, se extiende por la mayor parte de las comarcas de la Comunitat Valenciana.  
El raspall (raspallot, raspot, raspallo o per terra) es una antiquísima modalidad, de probables raíces en «el harpestum» griego, que se juega actualmente en las comarcas de La Safor, La Costera, La Ribera del Xúquer, La Vall d'Albaida, La Marina Alta, La Canal de Navarrés y excepcionalmente en otras poblaciones como Meliana, Borbotó, Beniparrell y Tavernes Blanques en L'Horta de València, en sus categorías femeninas. En los últimos años ha experimentado un importante crecimiento en el número de jugadores, campeonatos y desafíos tradicionales.  
Las llargues y el juego de palma (llargues i ratlles) se juegan en la calle. Son tan antiguas como el raspall y actualmente se mantienen vivas en las comarcas de La Marina, Les Valls del Vinalopó, L'Alcoià, L'Alicantí, principalmente. Su práctica se desarrolla principalmente en campeonatos federativos entre clubes, y partidas de fiestas que enfrentan a los mejores clubes junto con jugadores profesionales destacados.  
Tradicionalmente, la galotxa se practicaba en la calle, aunque, en los últimos años, se han construido varias instalaciones para su juego en recinto cerrado. Es la modalidad que más pueblos aporta a las competiciones federativas.  
Otras modalidades menos generalizadas, pero igualmente destacables, son las de la perxa, a rebot, a palma, el frare, la galotxa de Monóvar (también denominada galotxetes) y el frontón valenciano.  
El frontón valenciano tiene una práctica muy extendida en las comarcas valencianas de interior, en L'Horta de València, El Camp del Túria, excepcionalmente en Canals y Mogente, en la comarca de La Costera, y en la provincia de Castellón, sobre todo en Benicarló y Chilches.  
La perxa es otra variante del joc a ratlles que se juega en las calles de los pueblos y tiene su ámbito en las comarcas de L'Alacantí, en L'Alcoià, La Marina Baixa y El Comptat.  
Por otro lado, hay otras tres modalidades internacionales oficialmente reconocidas por la Confederation Internationale des Jeux de Balle (CIJB): el frontón one wall, el juego internacional o juego europeo y el juego a largas internacional.  
Como se desprende de lo anterior, existen modalidades de pilota valenciana comunes a todo el territorio valenciano y modalidades propias o específicas de una determinada localidad o comarca, además de un sinnúmero de variantes o especificidades de cada una de ellas derivadas de la tradición de cada lugar.  
Por tanto, la implantación territorial de la pilota valenciana no es homogénea en toda la Comunitat Valenciana, conviviendo en la mayor parte de municipios valencianos diversas modalidades. El predominio de unas u otras en cada zona depende de la tradición, las instalaciones existentes o la participación de las de escuelas o clubes locales en las competiciones organizadas por la Federación.  
Por lo que respecta a las reglas del juego, aunque existen rasgos comunes a todas las modalidades de pilota valenciana, cada una de las ellas presenta una serie de características específicas que la singularizan y la dotan de entidad propia y que comprenden aspectos que van desde el propio lugar de juego, el tipo de pelota, el número de participantes o el sistema de puntuación.  
 La Federación Valenciana de Pilota ha agrupado estas normas en los distintos reglamentos de cada modalidad, en que los se detalla de forma pormenorizada los principales aspectos del juego. Se trata de una reglamentación que presenta la particularidad de que no es absolutamente imperativa, especialmente en las competiciones no oficiales, pues las distintas modalidades presentan un sinnúmero de variantes o especificidades derivadas de la tradición de cada lugar, de las características de la propia partida o, incluso, de los jugadores que participan en la misma. Esta flexibilidad es otro aspectos peculiares de este juego, pues son muy pocos los deportes los que permiten adaptar las reglas del juego en una confrontación determinada para favorecer la igualdad de los competidores y mejorar el espectáculo, sin que ello suponga una distorsión de la competición o de las características propias del mismo.  
Cada modalidad de pilota valenciana posee, pues, unas peculiaridades y rasgos característicos, aunque existe una serie de denominadores comunes a todas ellas.  
Por un lado, el hecho de que se enfrentan dos equipos, rojos y azules, con un número de jugadores que varía según la modalidad practicada y las condiciones de la partida y que reciben, en la mayoría de modalidades, la denominación de rest o escaleter, mitger i punter, de acuerdo con la posición que ocupan en el terreno de juego  
Asimismo, generalmente, la equipación de los jugadores consiste en un pantalón blanco y una camiseta roja o azul, según el equipo; esta vestimenta es heredera de la tradición antigua en la que los jugadores vestían totalmente de blanco y se diferenciaban por el color de la faja. También son muy características las protecciones para las manos: el guante, el esparadrapo, las planchas, las cartas y los dedales.  
Otro elemento fundamental en la práctica del juego es la propia pelota, que recibe distintas denominaciones en función del material de que está hecha: de vaqueta o correa, de badana, de tec o de trapo. De ellas, la pelota de vaqueta es la más representativa y reconocida por su antigüedad y calidad.  
Por lo que respecta al terreno de juego, la pilota valenciana se practica en lugares muy diversos; desde instalaciones específicas hasta la propia calle. Estas instalaciones se denominan, según sus características y las principales modalidades que acogen: trinquete, frontón, calle natural o artificial y galotxeta.  
En cuanto a las reglas de puntuación, en la mayoría de modalidades las partidas se dividen en juegos que a su vez se componen de quinzes; resulta vencedor quien primero alcanza el número final de tantos previamente fijado para dicha partida, con dos de diferencia respecto al contrario.  
Otro aspecto característico es la presencia de dos figuras inexistentes en otros deportes como el marxador, que se encarga de gestionar las apuestas dentro de la cancha, y de l'home bo, una persona que goza de la confianza de jugadores y público, y actúa como juez. También el público tiene una activa participación durante las partidas, hasta el punto de poder dar por buena o no una pelota.  
Por estos valores intrínsecos, la pilota valenciana es reconocida unánimemente como un joc de cavallers, en el que el poder de la palabra dada, la convivencia, el respeto al contrario, el buen comportamiento, la tolerancia, la integración y la protección de los más débiles están presentes en la práctica del juego,  
Otro aspecto característico de la pilota valenciana es la organización y desarrollo de las competiciones. Antiguamente no existían competiciones oficiales de las distintas de modalidades de pilota, sino que las partidas se organizaban de acuerdo con criterios marcados por la tradición y la costumbre. Así, estaba preestablecido que cada día de la semana se celebraran partidas en ciudades o pueblos concretos, de forma que en cada comarca se cubría toda la semana, quedando el sábado reservado para el Trinquete de Pelayo de la ciudad de Valencia. Además, se celebraban partidas denominadas «de Fiesta», que eran un evento esencial de las ferias y fiestas de cada localidad.  
Este sistema de partidas del día a día y partidas de fiesta se mantiene actualmente, en perfecta convivencia con las competiciones oficiales profesionales de las modalidades de escala i corda y de raspall, introducidas en el último cuarto del siglo XX, y con las competiciones no profesionales organizadas por la Federación de Pilota Valenciana.  
Esta dualidad es una muestra la raíz popular de la pilota valenciana y su arraigo en el territorio, así como su valor etnológico por la influencia del juego en el modo de vida y las relaciones sociales de las distintas comarcas de la Comunitat Valenciana, confirmando el carácter diferencial de la cultura y la personalidad del pueblo valenciano  
Por todo ello, la pilota es un medio óptimo para fomentar estos valores propios del pueblo valenciano, así como para mejorar el conocimiento de la historia y la riqueza de nuestro territorio y sus gentes, y fomentar la vertebración social, cultural y territorial de la Comunitat Valenciana.  
5.4. Trinquetes y canchas de pilota valenciana: Otro aspecto de gran relevancia desde el punto de vista cultural y etnográfico está relacionado con los trinquetes y canchas de pilota valenciana; unas construcciones singulares destinadas a la práctica de este juego que tienen un notable valor intrínseco tanto en el plano arquitectónico como en el tradicional y simbólico, por lo que deben gozar de protección.  
En la Edad Media la práctica de la pelota se llevaba a cabo de forma ordinaria en las calles y plazas, lo que se refleja, aún hoy en día, en los en los nombres de las calles y plazas de muchas localidades.  
Es en el Renacimiento cuando empezó a generalizarse la práctica del juego en los trinquetes; un cambio en muchas ocasiones provocado por las numerosas ordenanzas promulgadas a partir del siglo XV, en las que se prohibía el juego en la calle por razones de orden público. Así, en el siglo XVI está documentada la existencia de numerosos trinquetes públicos y privados en la ciudad de Valencia: el del Trabuquet, el de Na Segarra o el de los Faigs, el del Miracle, el de Centelles, el de En Ciurana, el de Mosén Olcina, el de los Mascó o dels Pilons, o el de Mosén Sanç, entre otros.  
En los siglos XVII y XVIII continuó el auge de la construcción de trinquetes por todo el territorio, aunque el mayor auge se produjo en siglo XIX, cuando se construyeron nuevos trinquetes en localidades tan importantes como Alcoy, Sagunto, Dénia o Llíria. A modo de ejemplo, solo en la ciudad de Alicante se abrieron cinco nuevos y en la ciudad de Gandia consta la existencia de tres, además del de Bellreguard situado a pocos kilómetros; también en Castellón de la Plana se abrieron el Trinquet de Baix y el de Dalt o de l'Hospital; y en Valencia, cinco trinquetes nuevos, entre ellos el de la calle Pelayo en 1868.  
Sin embargo, a finales de siglo, algunos trinquetes en los principales núcleos urbanos de la Comunitat Valenciana desaparecieron debido a las nuevas tendencias urbanísticas y de construcción de viviendas, la reconversión de trinquetes para otros usos deportivos o sociales y el inicio de la construcción de instalaciones deportivas de titularidad municipal. No obstante, y al margen de estos casos puntuales, por toda la Comunitat Valenciana continuaban edificándose nuevos trinquetes, muestra de lo cual son las nuevas instalaciones de Crevillent, Elche, Elda, Petrer, Morella o Benasal; o la construcción en Gandia del Trinquet Vell en los años treinta y del trinquete El Zurdo en el año 1952.  
Actualmente permanecen en funcionamiento buena parte de los trinquetes antiguos y son muchas las nuevas instalaciones construidas en los últimos años para la práctica de la pilota valenciana, entre las que destaca la Ciutat de la Pilota de Moncada, propiedad de la Generalitat, que es un referente mundial para los recintos dedicados a la pelota a mano.  
En definitiva, los trinquetes son unas instalaciones de estructura y configuración muy regladas y características, que con el paso de los siglos han contribuido a delimitar y diferenciar el entorno urbano de los pueblos y ciudades de la Comunitat Valenciana y agrandar su patrimonio arquitectónico, por lo que deben ser objeto de protección y recuperación.  
5.5. Profesiones y oficios tradicionales asociados a la pilota valenciana: Alrededor de la pilota valenciana se han desarrollado un gran número de oficios y profesiones específicas que, a lo largo de los siglos, se han ido consolidando hasta que, hoy en día, no se pueden disociar del propio juego.  
Así, directamente vinculados a la práctica del deporte encontramos las figuras del mismo pilotari, del trinqueter o del marxador, que son muy características de la pilota valenciana. Además, existen otros oficios como los fabricantes de guantes y pelotas, que continúan trabajando de una forma totalmente artesanal y cuya labor resulta imprescindible para mantener la calidad y el nivel en la práctica del juego.  
Todos ellos forman parte de la propia esencia de la pilota valenciana y son una muestra de la cultura y la tradición artesanal autóctona de la Comunitat Valenciana, por lo que merecen el reconocimiento y el apoyo de la sociedad y de las instituciones en su esfuerzo por preservar los caracteres tradicionales y específicos de la pilota valenciana, que son, en definitiva, los que hacen de este juego mucho más que un deporte.  
5.6. La pilota y el valenciano: La pilota valenciana tiene un vocabulario propio, particular y peculiar; unas palabras y unos modismos característicos y específicos de este ámbito, que han perdurado a lo largo de los siglos y que singularizan e identifican tanto el deporte como la lengua.  
Por otro lado, el predominio de las diferentes modalidades del juego en las distintas comarcas de la Comunitat Valenciana ha contribuido indudablemente a preservar las variedades dialectales específicas de las distintas zonas del territorio.  
Asimismo, hay que destacar que el mundo de la pilota ha mantenido el valenciano como lengua propia en su actividad diaria, preservándolo y enriqueciéndolo, al mismo tiempo que muchas de sus expresiones y palabras características se incorporaban al lenguaje coloquial.  
La pilota valenciana ha sido, por tanto, a lo largo de la historia un factor esencial para la preservación del uso de palabras y formas clásicas olvidadas en el habla actual y para el mantenimiento de la normalidad del uso de la lengua en el ámbito cotidiano. La Acadèmia Valenciana de la Llengua ha elaborado y editado el Vocabulari de joc de pilota con el fin de facilitar el conocimiento del léxico de este juego y fomentar el uso de nuestra lengua, reconociendo con ello la importancia de la pilota en la cultura y la tradición del pueblo valenciano y su carácter simbólico e identitario.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML

Copia Permalink ELI