Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 6447, del 27-01-2011 (2010/13717)

Notificació de la interlocutòria dictada en el judici de peça de mesures provisionals coetànies número 1293/2009.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6447

Data del DOGV
:   27-01-2011

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2010/13717

CVE


Data del document


Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 7 de Castelló de la Plana

Tipus de document
:   Anunci

Notificació de la interlocutòria dictada en el judici de peça de mesures provisionals coetànies número 1293/2009. [2010/13717]  
Assumpte civil 001293/2009  
Soledad Juan Ruiz, secretària del Jutjat de Primera Instància número 7 de Castelló de la Plana.  
En el judici a què es fa referència s'ha dictat la resolució que té el text que, literalment, és com segueix:  
«Interlocutòria 493/2010  
Castelló de la Plana, 13 de desembre de 2010.-  
Fets  
Primer. La procuradora la senyora Tugal Sorribes, en la representació que té acreditada de Sehila Lafuente Aledo, va formular una demanda sobre mesures amb relació a fills extramatrimonials contra Noureddine Ferhat, en què a través d'altressí sol·licitava l'adopció de les següents mesures provisionals fins que es dictara sentència definitiva:  
1. Guarda i custòdia del fill menor per a la demandant, amb pàtria potestat compartida.  
2. Pensió d'aliments per al fill de 150 euros mensuals i despeses extraordinàries a mitges.  
3. Règim de visites entre pare i fill quan aquell residisca a Espanya.  
4. Prohibició de traure el fill del territori espanyol sense el consentiment escrit de la mare.  
5. Obligació del demandat de recollir el fill al domicili de la mare que aquesta trie lliurement.  
Segon. Formada l'oportuna peça separada, que es va registrar amb el número 1293/2009, es van citar les parts i el Ministeri Fiscal a la compareixença establida en l'article 771.2 de la Llei d'Enjudiciament Civil, que es va efectuar el dia 10 de desembre de 2010. Va comparéixer la part actora, que es va ratificar en la seua demanda, així com el Ministeri Fiscal que va comparéixer en la persona d'Antonio Llusar Martí, que va sol·licitar informar després de la pràctica de la prova. El demandat no va comparéixer, malgrat haver sigut citat legalment.  
Tercer. Sol·licitada la recepció a prova, el jutge va accedir al que s'havia sol·licitat, i es va procedir a la pràctica de la proposta i admesa, que per la part actora va consistir en documental (considerar reproduïda l'aportada amb la seua demanda i una altra que va aportar a l'acte). El Ministeri Fiscal va fer seua la prova de la part i va proposar l'interrogatori de la demandant.  
Quart. Practicada la prova a l'acte, i després d'informar el fiscal sobre les mesures que interessaven, les actuacions van quedar concluses.  
Fonaments jurídics  
Primer. L'article 770.6 de la Llei d'Enjudiciament Civil estableix que «en els processos que versen exclusivament sobre guarda i custòdia de fills menors o sobre aliments reclamats en nom dels fills menors, per a l'adopció de les mesures cautelars que siguen adequades a aquests processos, se seguiran els tràmits establits en aquesta llei per a l'adopció de mesures prèvies, simultànies o definitives en els processos d'utilitat, separació o divorci". S'han sol·licitar mesures cautelars coetànies anàlogues a les establides en l'article 104 del Codi Civil.  
Seguint un ordre lògic, la primera mesura sobre la qual cal resoldre és la relativa a la custòdia i pàtria potestat pel que fa al fill menor, que actualment té l'edat de 5 anys. Com ha subratllat una abundantíssima jurisprudència, el principi fonamental que ha de presidir la determinació de la guarda i custòdia dels menors d'edat és el de la protecció dels fills, o favor filii, d'acord amb els tractats i resolucions de les organitzacions internacionals com és la Declaració dels Drets del Xiquet, de 20 de novembre de 1959, la Convenció de les Nacions Unides dels Drets del Xiquet, de 20 de novembre de 1989, la Resolució A 3-01722/1992, del Parlament Europeu sobre la Carta dels Drets del Xiquet, i la Convenció Europea sobre l'Exercici dels Drets del Xiquet, de 19 d'abril de 1996, i també l'article 39.2 de la Constitució espanyola, que estableix l'obligació dels poders públics d'assegurar la protecció integral dels fills; aquest principi inspira també nombrosos preceptes del Codi Civil, i constitueix la idea bàsica de la regulació de la Llei Orgànica 1/1996, de 15 de gener, de Protecció Jurídica del Menor. Per tant, a l'hora d'establir el règim de la guarda i custòdia dels menors en les situacions de crisis matrimonials, sense desconéixer que els pares gaudeixen del dret de relacionar-se amb els seus fills, ha de procurar-se abans que res l'interés del fill menor d'edat a favor del qual es reconeix aquest dret-deure dels pares, d'acord amb l'article 39.3 de la Constitució, que estableix l'obligació dels pares de prestar assistència de tot ordre als fills haguts dins o fora del matrimoni, durant la seua minoria d'edat i en els altres casos en què legalment siga procedent.  
Atés que s'ha acreditat que, des que es va trencar la convivència fa uns dos anys, ha sigut la mare qui ha romàs vivint amb el fill i s'ha fet càrrec personalment de la seua cura, sense la col·laboració del pare el qual es troba en parador ignorat, sembla que a Algèria, és evident que la solució més beneficiosa per al xiquet és la d'atribuir a la mare no solament la guarda i custòdia sinó també l'exercici exclusiu de la pàtria potestat que aquesta exerceix d'ipso des de fa molt de temps.  
Segon. L'atribució de la custòdia a la mare obliga a determinar la forma en què el pare, com a progenitor no custodi haja de relacionar-se amb el seu fill durant la minoria d'edat d'aquest. L'article 94 del Codi Civil estableix que el progenitor que no tinga amb ell els fills gaudirà del dret de visitar-los, comunicar amb ells i tenir-los en companyia seua. El jutge determinarà el temps, la manera i el lloc de l'exercici d'aquest dret, que podrà limitar o suspendre si es donen circumstàncies greus que així ho aconsellen o s'incompleixen greument o reiteradament els deures imposats per la resolució judicial. Per tant, el dret de visites regulat en l'article 94 del Codi Civil en concordança amb l'article 161 també del Codi Civil, no és un propi i vertader dret, sinó un complex de drets-deures l'adequat compliment dels quals no té com a finalitat satisfer els desitjos o drets dels progenitors sinó també i sobretot cobrir les necessitat afectives i educatives dels fills en benefici del seu desenvolupament harmònic i equilibrat; es tracta d'un dret subordinat a l'interés del menor, i així està recollit en la Declaració dels Drets del Xiquet, aprovada per l'Assemblea General de Nacions Unides de 1959, la Resolució de 29 de maig de 1967, del Consell Econòmic i Social de les Nacions Unides; i la Convenció del Consell d'Europa de 1980, sobre reconeixement i execució de decisions en matèria de guarda de xiquets. Pel fet de ser el més valuós i necessitat de protecció, s'ha de concedir al marge i per damunt dels motius que van donar lloc a la separació o divorci dels cònjuges, ja que el dret de visites compleix una evident funció familiar que encara que la família travesse una crisi o ruptura, fins i tot definitiva, cal complir, en la mesura del possible, les finalitats assignades al nucli familiar, entre les quals, el del ple desenvolupament de la personalitat d'aquests. Així mateix, l'article 94 del Codi Civil admet la possibilitat de limitar o suspendre el dret del progenitor a visitar el fill que no tinga amb ell en el cas que incomplisca greument i reiterada els deures imposats per la resolució judicial o es donen circumstàncies que així ho aconsellen, però aquesta limitació o supressió únicament pot entrar en joc quan es donen les circumstàncies establides legalment en l'article 94 del Codi Civil, ja que aquesta no només produeix una incidència negativa sobre el progenitor, que no podrà veure satisfetes les seues aspiracions d'estar amb el seu fill, sinó que redunde a més, en major o menor mesura, en una deficient formació de la personalitat del fill, que s'haurà desenvolupat sense comptar amb l'assistència, la tutela, el seguiment i el suport del seu progenitor, per la qual cosa ha de ser objecte d'una interpretació restrictiva. Ha quedat acreditat que el pare no manté contacte físic amb el fill des de fa uns dos anys, però que manté relació amb el menor a través del telèfon i d'Internet. La mare ha reconegut que la relació pare-fill és correcta. També cal tindre en compte que el pare resideix a l'estranger i que no se sap si té intenció ni possibilitats de tornar a Espanya. Valorant, doncs, totes aquestes circumstàncies, considere oportú no fixar un règim de visites concret, sinó permetre que, si el pare ve a Espanya, puga gaudir de la companyia del fill els dissabtes alterns des de les 10.00 fins a les 17.00 hores, en presència de la mare si això fóra necessari davant l'actitud que puga tindre el xiquet en retrobar-se amb un pare al qual pràcticament no coneix. El pare haurà de ser qui inste l'establiment d'un règim més ample si això li convé i s'adapte a les circumstàncies del pare i del fill. En qualsevol cas, serà el pare qui haja d'acudir a casa de la mare per a recollir i retornar el fill a les visites.  
Tercer. La mare sol·licita que s'establisca la prohibició de traure el fill del país si no és amb el seu consentiment escrit. Atés que el pare és de nacionalitat algerina, que no té arrelament a Espanya i que fa temps que no té relació física amb el fill, es considera oportú, a l'empara del que disposa l'article 158.3.a del Codi Civil, prohibir que el pare traga el fill del territori espanyol si no té el consentiment exprés de la mare.  
Quart. Finalment, resta per determinar la forma en què el pare contribuirà al sosteniment econòmic del seu fill, cosa que es concretarà en el pagament d'una pensió d'aliments que, de conformitat a l'article 146 del Codi Civil, ha de ser proporcional als mitjans de l'alimentant i les necessitats de l'alimentista. Certament hi ha poca constància, per no dir-ne no cap, de l'actual situació econòmica del pare, tot i que sí que consten les circumstàncies econòmiques de la mare (amb un treball a temps parcial que li reporta uns ingressos de 500 euros mensuals, sense que conste que tinga càrregues econòmiques distintes a la seua pròpia manutenció i la del seu fill) i del fill (estudia en un col·legi públic amb beca de menjador, sense que conste que tinga despeses ordinàries distintes a les normals en xiquets de la seua edat). Assenyala la sentència de l'Audiència Provincial de Castelló, Secció Segona, de 5 de maig de 2006: «a l'efecte de la fixació d'aliments, cosa que l'article 146 del Codi Civil té en compte, no és simplement el cabal de béns que puga disposar l'alimentant, sinó també la necessitat de l'alimentista, posada en relació amb el patrimoni de qui els haja de donar, l'apreciació de proporcionalitat de la qual s'atribuirà a l'arbitri prudent del tribunal sentenciador d'instància (sentències del Tribunal Suprem de 6 de febrer de 1942, 24 de febrer de 1955, 8 de març de 1961, 20 d'abril de 1967, 2 de desembre de 1970, 9 de juny de 1971 i 16 de novembre de 1978), relació de proporcionalitat que en tot cas resta difuminada al marge de cobertura de les necessitats (alimentació, vestits, educació, oci, etc., en tots aquells elements integrants del concepte jurídic d'aliments) de l'alimentista integrants del denominat «mínim vital" o mínim imprescindible per al desenvolupament de l'existència dels menors en condicions de suficiència i dignitat als efectes de garantir, almenys, i en la mesura del possible, un mínim desenvolupament físic, intel·lectual i emocional al qual han de coadjuvar els seus progenitors per raó de les obligacions assumides per aquests atesa la seua condició de tal (SAP d'Alacant, Secció 4a, de 17 de març de 2000)". Per això, i per a cobrir almenys aquest mínim vital, es considera adequada la pensió sol·licitada per la demandant, de 150 euros mensuals, més l'obligació de pagar a mitges les despeses extraordinàries que genere el menor.  
Cinqué. de conformitat amb l'article 773.3 de la Llei 1/2000, contra aquesta interlocutòria no s'hi pot interposar cap recurs.  
Part dispositiva  
Atés el que s'ha exposat,  
José Luis Conde-Pumpido García, jutge de Primera Instància número 7 de Castelló de la Plana, disposa adoptar les mesures següents:  
1. S'atribueix a Sehila Lafuente Aledo la guarda i custòdia i l'exercici exclusiu de la pàtria potestat respecte del seu fill menor.  
2. Si el pare Noureddine Ferhat ve a Espanya, podrà gaudir de la companyia del fill els dissabtes alterns des de les 10.00 fins a les 17.00 hores, en presència de la mare si això fóra necessari. El fill serà recollit i reintegrat al domicili matern a les visites.  
3. Se li prohibeix al pare de traure el fill del territori espanyol sense el consentiment escrit de la mare.  
4. El pare ha de pagar, en concepte de pensió d'aliments per al fill, la suma de 150 euros mensuals, que ingressarà dins dels cinc primers dies de cada mes en el compte bancari que designe la mare, i que s'actualitzarà anualment d'acord amb les variacions de l'índex de preus al consum.  
5. Les despeses extraordinàries que genere el fill seran pagades per ambdós progenitors a parts iguals.  
Aquestes mesures restaran sense efecte, en tot cas, quan se substituïsquen per les de la sentència definitiva, o quan es pose fi al procediment de qualsevol altra manera.  
Per a la notificació al demandat Noureddine Ferhat, en parador ignorat, publiqueu edictes al tauler d'anuncis d'aquest Jutjat i en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.  
Aquesta és la meua interlocutòria, que s'unirà al llibre d'interlocutòries per deixar-ne testimoniança en les actuacions, contra la qual no s'hi pot interposar cap recurs, que ordene i signe».  
Atés que es desconeix el domicili o la residència actuals de la part demandada, el jutge, a la mateixa interlocutòria, de conformitat amb el que disposen els articles 156.4 i 164 de la Llei 1/2000, d'Enjudiciament Civil, ha disposat la publicació d'aquest edicte en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana per a portar a efecte la diligència de notificació de sentència a Noureddine Ferhat.  
Castelló de la Plana, 13 de desembre de 2010.- La secretària judicial: Soledad Juan Ruiz.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 6447, del 27-01-2011 (2010/13717)

Notificación del auto dictado en el juicio de pieza de medidas provisionales coetáneas número 1293/2009.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   6447

Fecha DOGV
:   27-01-2011

Sección del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓN DE JUSTICIA

Número del documento
:   2010/13717

CVE


Fecha del documento


Organismo emisor
:   Juzgado de Primera Instancia Número 7 de Castello de la Plana

Tipo de documento
:   Anuncio

Notificación del auto dictado en el juicio de pieza de medidas provisionales coetáneas número 1293/2009. [2010/13717]  
Asunto civil 001293/2009  
Soledad Juan Ruiz, secretaria del Juzgado de Primera Instancia número 7 de Castellón de la Plana.  
En el juicio referenciado se ha dictado la resolución cuyo texto literal es el siguiente:  
«Auto 493/2010  
Castellón de la Plana, 13 de diciembre de 2010  
Hechos  
Primero. La procuradora señora Tugal Sorribes, en la representación que tiene acreditada de Sehila Lafuente Aledo, formuló demanda sobre medidas en relación con hijos extramatrimoniales contra Noureddine Ferhat, en la que por medio de otrosí se solicitaba la adopción de las siguientes medidas provisionales hasta que se dictara sentencia definitiva:  
1. Guarda y custodia del hijo menor para la demandante, con patria potestad compartida.  
2. Pensión de alimentos para el hijo de 150 euros mensuales y gastos extraordinarios por mitad.  
3. Régimen de visitas entre padre e hijo cuando aquél residiera en España.  
4. Prohibición de sacar al hijo del territorio español sin consentimiento escrito de la madre.  
5. Obligación del demandado de recoger al hijo en el domicilio de la madre que ésta elija libremente.  
Segundo. Formada la oportuna pieza separada, que se registró con el número 1293/2009, se citó a las partes y al Ministerio Fiscal a la comparecencia prevista en el artículo 771.2 de la Ley de Enjuiciamiento Civil, que tuvo lugar el día 10 de diciembre de 2010, compareciendo a parte actora, que se ratificó en su demanda, así como el Ministerio Fiscal compareció en la persona de Antonio Llusar Martí, que solicito informar tras la práctica de la prueba. El demandado no compareció, pese a haber sido legalmente citado.  
Tercero. Solicitado el recibimiento a prueba, su señoría accedió a lo solicitado, procediéndose a la práctica de la propuesta y admitida, que por la parte actora consistió en documental (dar por reproducida la aportada con su demanda y otra que aportó en el acto). El Ministerio Fiscal hizo suya la prueba de la parte y propuso el interrogatorio de la demandante.  
Cuarto. Practicada la prueba en el acto, y tras informar el fiscal sobre las medidas que interesaba, quedaron conclusos los autos.  
Fundamentos jurídicos  
Primero. El artículo 770.6 de la Ley de Enjuiciamiento Civil establece que «en los procesos que versen exclusivamente sobre guarda y custodia de hijos menores o sobre alimentos reclamados en nombre de los hijos menores, para la adopción de las medidas cautelares que sean adecuadas a dichos procesos, se seguirán los trámites establecidos en esta ley para la adopción de medidas previas, simultáneas o definitivas en los procesos de utilidad, separación o divorcio". Se han solicitado medidas cautelares coetáneas análogas a las previstas en el artículo 104 del Código Civil.  
Siguiendo un orden lógico, la primera medida sobre la que hay que resolver es la relativa a la custodia y patria potestad respecto del hijo menor, que actualmente cuenta con 5 años de edad. Como ha subrayado una abundantísima jurisprudencia, el principio fundamental que ha de presidir la determinación de la guarda y custodia de los menores de edad es el de la protección de los hijos, o favor filii, de acuerdo con los tratados y resoluciones de las organizaciones internacionales como la Declaración de los Derechos del Niño, de 20 de noviembre de 1959, la Convención de las Naciones Unidas de los Derechos del Niño, de 20 de noviembre de 1989, la Resolución A 3-01722/1992, del Parlamento Europeo sobre la Carta de los Derechos del Niño, y la Convención Europea sobre el Ejercicio de los Derechos del Niño, de 19 de abril de 1996, así como el artículo 39.2 de la Constitución española, que establece la obligación de los poderes públicos de asegurar la protección integral de los hijos; este principio inspira también numerosos preceptos del Código Civil, y constituye la idea básica de la regulación de la Ley Orgánica 1/1996, de 15 de enero, de Protección Jurídica del Menor. Por lo tanto, a la hora de establecer el régimen de la guarda y custodia de los menores en las situaciones de crisis matrimoniales, sin desconocer que los padres gozan del derecho de relacionarse con sus hijos, ha de procurarse ante todo el interés del hijo menor de edad en cuyo favor se reconoce este derecho-deber de los padres, de acuerdo con el artículo 39.3 de la Constitución, que establece la obligación de los padres de prestar asistencia de todo orden a los hijos habidos dentro o fuera del matrimonio, durante su minoría de edad y en los demás casos en que legalmente proceda.  
Acreditado que, desde que se rompió la convivencia hace unos dos años, ha sido la madre quien ha quedado viviendo con el hijo y haciéndose cargo personalmente de su cuidado, sin colaboración del padre quien se encuentra en ignorado paradero, al parecer en Argelia, es evidente que la solución más beneficiosa para el niño es la de atribuir a la madre no sólo la guarda y custodia, sino también el ejercicio exclusivo de la patria potestad que ella viene ejerciendo de ipso desde hace mucho tiempo.  
Segundo. La atribución de la custodia a la madre obliga a determinar la forma en que el padre, como progenitor no custodio, haya de relacionarse con su hijo durante la minoría de edad de éste. El artículo 94 del Código Civil establece que el progenitor que no tenga consigo a los hijos gozará del derecho a visitarlos, comunicar con ellos y tenerlos en su compañía. El juez determinará el tiempo, modo y lugar del ejercicio de este derecho, que podrá limitar o suspender si se dieran graves circunstancias que así lo aconsejen o se incumplieren grave o reiteradamente los deberes impuestos por la resolución judicial. Por lo tanto, el derecho de visitas regulado en el artículo 94 del Código Civil en concordancia con el artículo 161 también del Código Civil, no es un propio y verdadero derecho, sino un complejo de derechos-deberes cuyo adecuado cumplimiento no tiene por finalidad satisfacer los deseos o derechos de los progenitores sino también y sobre todo cubrir las necesidades afectivas y educativas de los hijos en aras de su desarrollo armónico y equilibrado; se trata de un derecho subordinado al interés del menor, y así está recogido en la Declaración de los Derechos del Niño, aprobada por Asamblea General de Naciones Unidas de 1959, la Resolución de 29 de mayo de 1967, del Consejo Económico y Social de las Naciones Unidas; y la Convención del Consejo de Europa de 1980, sobre reconocimiento y ejecución de decisiones en materia de Guarda de Niños. Por ser el más valioso y necesitado de protección, debe ser concedido al margen y por encima de los motivos que dieron lugar a la separación o divorcio de los cónyuges, ya que el derecho de visitas cumple una evidente función familiar que aunque la familia atraviese una crisis o ruptura, incluso definitiva, se cumplan, en la medida de lo posible, los fines asignados al núcleo familiar, entre ellos, el del pleno desarrollo de la personalidad de los mismos. Asimismo, el artículo 94 del Código Civil admite la posibilidad de limitar o suspender el derecho del progenitor a visitar al hijo que no tenga consigo en el caso de que incumpliera grave y reiteradamente los deberes impuestos por la resolución judicial o se diesen circunstancias que así lo aconsejen, pero esta limitación o supresión únicamente puede entrar en juego cuando se den las circunstancias legalmente previstas en el artículo 94 del Código Civil, pues la misma no sólo produce una incidencia negativa sobre el progenitor, que no podrá ver colmadas sus aspiraciones a estar con su hijo, sino que redunde además en mayor o menor medida en una deficiente formación de la personalidad del hijo, que se habrá desarrollado sin contar con la asistencia, la tutela, el seguimiento y el apoyo de su progenitor, por lo que debe ser objeto de una interpretación restrictiva. Ha quedado acreditado que el padre no mantiene contacto físico con el hijo desde hace unos dos años, pero que mantiene relación con el menor por teléfono e Internet, habiendo reconocido la madre que la relación padre-hijo es correcta. También hay que tener en cuenta que el padre reside en el extranjero y que no se sabe si tiene intención ni posibilidades de volver a España. Valorando todas estas circunstancias, se considera oportuno no fijar un régimen de visitas concreto, sino permitir que, en caso de que el padre venga a España, pueda disfrutar de la compañía del hijo sábados alternos desde las 10.00 hasta las 17.00 horas, en presencia de la madre si ello fuera necesario ante la actitud que pueda tener el niño al reencontrarse con un padre al que prácticamente no conoce, debiendo ser el padre el que inste el establecimiento de un régimen más amplio si ello le conviniera y se adaptare a las circunstancias del padre y del hijo. En cualquier caso, será el padre quien deba acudir a casa de la madre para recoger y devolver al hijo en las visitas.  
Tercero. Se solicita por la madre que se establezca la prohibición de sacar al hijo del país si no es con su consentimiento escrito. Atendido que el padre es de nacionalidad argelina, que no tiene arraigo en España y que hace tiempo que no tiene relación física con el hijo, se considera oportuno, al amparo de lo previsto en el artículo 158.3.a del Código Civil, prohibir que el padre saque al hijo del territorio español si no cuenta con el consentimiento expreso de la madre.  
Cuarto. Finalmente, queda por determinar la forma en que el padre haya de contribuir al sostenimiento económico de su hijo, lo que se concretará en el pago de una pensión de alimentos que, conforme al artículo 146 del Código Civil, ha de ser proporcional a los medios del alimentante y las necesidades del alimentista. Ciertamente hay poca constancia, por no decir ninguna, de la actual situación económica del padre, aunque sí que constan las circunstancias económicas de la madre (con un trabajo a tiempo parcial que le reporta unos ingresos de 500 euros mensuales, sin que conste que tenga cargas económicas distintas a su propia manutención y la de su hijo) y del hijo (estudia en un colegio público con beca de comedor, sin que conste que tenga gastos ordinarios distintos a los normales en niños de su edad). Señala la sentencia de la Audiencia Provincial de Castellón, Sección Segunda, de 5 de mayo de 2006: «a efectos de la fijación de alimentos, lo que el artículo 146 del Código Civil tiene en cuenta, no es simplemente el caudal de bienes de que pueda disponer el alimentante, sino también la necesidad del alimentista, puesta en relación con el patrimonio de quien haya de darlos, cuya apreciación de proporcionalidad viene atribuida al prudente arbitrio del tribunal sentenciador de instancia (sentencias del Tribunal Supremo de 6 de febrero de 1942, 24 de febrero de 1955, 8 de marzo de 1961, 20 de abril de 1967, 2 de diciembre de 1970, 9 de junio de 1971 y 16 de noviembre de 1978), relación de proporcionalidad que en todo caso queda difuminada en el margen de cobertura de las necesidades (alimentación, vestidos, educación, ocio, etc., en cuantos elementos integrantes del concepto jurídico de alimentos) del alimentista integrantes del llamado «mínimo vital" o mínimo imprescindible para el desarrollo de la existencia de los menores en condiciones de suficiencia y dignidad a los efectos de garantizar, al menos, y en la medida de lo posible, un mínimo desarrollo físico, intelectual y emocional al que deben coadyuvar sus progenitores por razón de las obligaciones asumidas por los mismos por su condición de tal (SAP de Alicante, Sección 4.ª, de 17 de marzo de 2000)". Por ello, y para cubrir al menos ese mínimo vital, se considera adecuada la pensión solicitada por la demandante, de 150 euros mensuales, más la obligación de pagar por mitad los gastos extraordinarios que genere el menor.  
Quinto. De conformidad con el artículo 773.3 de la Ley 1/2000, contra este auto no cabrá interponer recurso alguno.  
Parte dispositiva  
En atención a lo expuesto,  
José Luis Conde-Pumpido García, juez de Primera Instancia número 7 de Castellón de la Plana, acuerda que debía adoptar y adoptaba las siguientes medidas:  
1. Se atribuye a Sehila Lafuente Aledo la guarda y custodia y el ejercicio exclusivo de la patria potestad respecto de su hijo menor.  
2. En caso de que el padre Noureddine Ferhat venga a España, podrá disfrutar de la compañía del hijo sábados alternos desde las 10.00 hasta las 17.00 horas, en presencia de la madre si ello fuera necesario. El hijo será recogido y reintegrado en el domicilio materno en las visitas.  
3. Se prohíbe al padre sacar al hijo del territorio español sin el consentimiento escrito de la madre.  
4. El padre abonará, en concepto de pensión de alimentos para el hijo, la suma de 150 euros mensuales, que ingresará dentro de los cinco primeros días de cada mes en la cuenta bancaria que designe la madre, y que se actualizará anualmente conforme a las variaciones del índice de precios al consumo.  
5. Los gastos extraordinarios que genere el hijo serán sufragados por ambos progenitores a partes iguales.  
Estas medidas quedarán sin efecto, en todo caso, cuando sean sustituidas por las de la sentencia definitiva, o cuando se ponga fin al procedimiento de cualquier otro modo.  
Para la notificación al demandado Noureddine Ferhat, en ignorado paradero, publíquense edictos en el tablón de anuncios de este Juzgado y en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.  
Así por este mi auto, que se unirá al libro de autos dejando testimonio en las actuaciones, y contra el que no cabe interponer recurso alguno, lo ordeno y firmo».  
En atención al desconocimiento del actual domicilio o residencia de la parte demandada, por el juez en el propio auto de conformidad con lo dispuesto en los artículos 156.4 y 164 de la Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil, ha acordado la publicación del presente edicto en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana para llevar a efecto la diligencia de notificación a Noureddine Ferhat.  
Castellón de la Plana, 13 de diciembre de 2010.- La secretaria judicial: Soledad Juan Ruiz.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML