Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4222, del 05-04-2002 (2002/3174)

DECRET 50/2002, de 26 de març, del Govern Valencià, pel qual es modifica el Decret 174/1994, de 19 d'agost, del Govern Valencià, pel qual s'establix el currículum del Batxillerat a la Comunitat Valenciana.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estat**DEROGADA**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/va/eli/es-vc/d/2002/03/26/50/dof/vci/html**

### Dades del document

Número de DOGV
:   4222

Data del DOGV
:   05-04-2002

Secció del DOGV
:   I. DISPOSICIONS GENERALS

Número del document
:   2002/3174

CVE


Data del document
:   26-03-2002

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Educació

Tipus de document
:   Decret

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * [legislació](javascript:void(0))
    * [programa d'ensenyament](javascript:void(0))
    * [ensenyament secundari](javascript:void(0))
    * [legislació escolar](javascript:void(0))
    * [títol d'estudis](javascript:void(0))
    * [planificació educativa](javascript:void(0))

DECRET 50/2002, de 26 de març, del Govern Valencià, pel qual es modifica el Decret 174/1994, de 19 d'agost, del Govern Valencià, pel qual s'establix el currículum del Batxillerat a la Comunitat Valenciana. [2002/X3174]
  
El Reial Decret 3.474/2000, de 29 de desembre (BOE de 16 de gener del 2001), ha modificat el Reial Decret 1.700/1991, de 29 de novembre, pel qual s'establix l'estructura del Batxillerat i el Reial Decret 1.178/1992, de 2 d'octubre, pel qual s'establixen les ensenyances mínimes del Batxillerat. El Reial Decret 3.474/2000, de 29 de desembre, té caràcter bàsic.
  
El Decret 174/1994, de 19 d'agost, del Govern Valencià, està inspirat en la Llei Orgànica 1/1990, de 3 d'octubre, d'Ordenació General del Sistema Educatiu i en les normes que la despleguen, que són els Reials Decrets 1.700/1991, de 29 de novembre, i 1.178/1992, de 2 d'octubre.
  
La modificació d'estos dos últims Reials Decrets fa que siga necessari modificar el Decret 174/1994, de 19 d'agost, per a adaptar-lo al Reial Decret 3.474/2000, de 29 de desembre.
  
Les novetats que la nova regulació proposa són l'ampliació curricular de la Filosofia com a matèria comuna als dos cursos de l'etapa i la introducció d'algunes matèries pròpies en cadascuna de les modalitats, com la Història de la Música i l'ampliació curricular del Dibuix Tècnic.
  
Esta norma es dicta en virtut de les competències que a les comunitats autònomes atribuïxen les disposicions finals segona i tercera del Reial Decret 3.474/2000 de 29 de desembre.
  
En virtut d'això, a proposta del conseller de Cultura i Educació, amb el dictamen previ del Consell Escolar Valencià, conforme amb el Consell Jurídic Consultiu, i després de la deliberació del Govern Valencià, en la reunió del dia 26 de març de 2002,
  
DECRETE
  
Article únic
  
1. Es modifica l'apartat 3 de l'article sext del Decret 174/1994 en els termes següents:
  
«La Conselleria de Cultura i Educació establirà l'horari de les diferents matèries del Batxillerat respectant el que figura en l'annex II del Reial Decret 3.474/2000, de 29 de desembre».
  
2. Es modifica l'article nové del Decret 174/1994 en els termes següents:
  
«Les matèries comunes del Batxillerat són les següents:
  
Primer curs
  
Valencià: Llengua i Literatura I
  
 castellà: Llengua i Literatura I
  
Llengua Estrangera I
  
Filosofia I
  
Educació Física
  
Segon curs
  
Valencià: Llengua i Literatura II
  
 castellà: Llengua i Literatura II
  
Llengua Estrangera II
  
Història
  
Filosofia II».
  
3. Es modifica l'article deu del Decret 174/1994 en els termes següents:
  
«Són matèries pròpies de la modalitat d'Arts:
  
En primer curs
  
Dibuix Artístic I
  
Dibuix Tècnic I
  
Volum
  
En segon curs
  
Dibuix Artístic II
  
Història de l'Art
  
Tècniques d'Expressió Graficoplàstica
  
Fonaments del Disseny
  
Imatge
  
Dibuix Tècnic II».
  
4. Es modifica l'article onze del Decret 174/1994 en els termes següents:
  
«Són matèries pròpies de la modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut:
  
En primer curs
  
Biologia i Geologia
  
Física i Química
  
Matemàtiques I
  
Dibuix Tècnic I
  
En segon curs
  
Biologia
  
Ciències de la Terra i del Medi Ambient
  
Física
  
Química
  
Matemàtiques II
  
Dibuix Tècnic II».
  
5. Es modifica l'article dotze del Decret 174/1994 en els termes següents:
  
«Són matèries pròpies de la modalitat d'Humanitats i Ciències Socials:
  
En primer curs
  
Llatí I
  
Grec I
  
Història del Món Contemporani
  
Matemàtiques Aplicades a les Ciències Socials I
  
Economia i Organització d'Empreses
  
Història de la Música
  
En segon curs
  
Llatí II
  
Grec II
  
Història de l'Art
  
Geografia
  
Matemàtiques Aplicades a les Ciències Socials II
  
Economia».
  
6. Es modifica l'article tretze del Decret 174/1994 en els termes següents:
  
«Són matèries pròpies de la modalitat de Tecnologia:
  
En primer curs
  
Física i Química
  
Matemàtiques I
  
Tecnologia Industrial I
  
Dibuix Tècnic I
  
En segon curs
  
Física
  
Matemàtiques II
  
Tecnologia Industrial II
  
Electrotècnia
  
Mecànica
  
Dibuix Tècnic II».
  
7. Es modifica l'apartat 1 de l'article quinze del Decret 174/94 en els termes següents:
  
«Els estudiants hauran de cursar, en primer curs, les cinc matèries comunes, tres matèries pròpies de la modalitat triada i una matèria optativa. En segon curs, hauran de cursar les cinc matèries comunes, tres matèries pròpies de la modalitat triada i una matèria optativa.»
  
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
  
Única
  
L'annex del Decret 174/1994 de 19 d'agost és substituït pel que s'inclou com a annex del present decret.
  
DISPOSICIÓ TRANSITÒRIA
  
Única
  
L'aplicació del que establix el present decret es farà de la forma següent:
  
L'any acadèmic 2002-2003 s'implantarà en el primer curs i l'any acadèmic 2003-2004 en el segon curs.
  
DISPOSICIÓ DEROGATÒRIA
  
Única
  
Queden derogades totes les normes del mateix rang o d'un rang inferior que s'oposen al que establix este decret.
  
DISPOSICIÓ FINAL
  
Primera. Desenrotllament reglamentari
  
La Conselleria de Cultura i Educació dictarà totes les normes que siguen necessàries per a l'aplicació i el desplegament d'este decret.
  
Segona. Entrada en vigor
  
El present decret entrarà en vigor l'endemà de la seua publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
Valencia, 26 de març de 2002
  
El president de la Generalitat Valenciana,
  
EDUARDO ZAPLANA HERNÁNDEZ-SORO
  
El conseller de Cultura i Educació,
  
MANUEL TARANCÓN I FANDOS
  
ANNEX
  
Currículum del Batxillerat
  
LLENGUA i LITERATURA I i II
  
(castellà i Valencià)
  
(Matèria Comuna)
  
I. Introducció
  
L'ensenyança de la Llengua i Literatura té com a objectius primordials l'ampliació de la competència comunicativa dels estudiants de Batxillerat en les dos llengües oficials de la Comunitat, i el desenrotllament de la capacitat de comprensió dels textos literaris a través del coneixement dels aspectes més rellevants de la literatura de l'una i de l'altra llengua. Estes dos matèries comunes per a totes les modalitats del Batxillerat contribuïxen a la formació general de l'alumnat d'acord amb les finalitats educatives establides per a l'etapa. Així, en concurrència amb les altres matèries, l'ensenyança de la Llengua i la Literatura incidix en el desenrotllament del raonament lògic, en l'adquisició de nous sabers a través de l'accés a la documentació i el tractament de la informació, en l'educació de la sensibilitat artística i en l'anàlisi i valoració crítica de la realitat.
  
La presència de la matèria de Llengua i Literatura en trams educatius anteriors fa necessari delimitar els seus aprenentatges específics en el Batxillerat. El criteri bàsic per a establir estos límits deriva de la consideració que el domini progressiu del llenguatge, igual que la seua adquisició, està vinculat a la participació activa de l'individu en pràctiques discursives en els diferents àmbits d'interacció social. Atenent este fet, l'educació lingüística específica del Batxillerat es referirà a l'ús de la llengua en aquells àmbits que resulten especialment significatius per a la formació dels estudiants d'esta etapa: discursos de l'àmbit acadèmic (científics, tècnics i humanístics), discursos formals de la vida social, discursos dels mitjans de comunicació i discurs literari.
  
És necessari que en esta etapa educativa s'atenga l'aprenentatge de la producció oral i escrita de les formes convencionals del discurs acadèmic (memòries, informes, monografies, exposicions orals, etc.), i dels esquemes textuals predominants en estos gèneres discursius. Estos aprenentatges impliquen l'anàlisi i la interpretació de textos de divulgació científica, estudis de crítica literària, assajos, etc., així com la utilització d'estratègies per a seleccionar la informació i per a reelaborar-la a través d'esquemes, resums, fitxes, quadros sinòptics, bases de dades, etc. A estes estratègies o tècniques de treball s'han d'aplicar els elements que la tecnologia posa al nostre abast a través de la Societat de la Informació.
  
Junt amb el discurs acadèmic, és important que l'alumnat es familiaritze amb els discursos d'expressió de l'opinió, donada l'especial rellevància dels mitjans de comunicació social a través dels quals els ciutadans amplien els seus coneixements del món alhora que reben valoracions i aportacions ideològiques. Estos discursos es manifesten en diversos àmbits (polític, periodístic, religiós, publicitari, etc.), i es transmeten a través de canals i suports diversos ?diaris, cartells, ràdio, pamflets, etc. En totes estes modalitats discursives, interessarà fonamentalment analitzar i posar en pràctica els esquemes argumentatius i les estratègies orientades a la persuasió, així com el desenrotllament d'actituds crítiques. Pel que fa als discursos reguladors de la vida social, estos es localitzen fonamentalment en l'àmbit de les institucions, tant públiques com privades, i en la relació interpersonal formal. D'ells interessa l'anàlisi i la interpretació d'aquells textos que poden afectar d'una manera més directa als jóvens i les jóvens com a ciutadans i ciutadanes.
  
Quant al discurs literari, l'objectiu bàsic d'esta etapa consistix en l'ampliació de la competència literària entesa com la capacitat per a llegir i interpretar textos produïts amb intencionalitat artística o considerats actualment com a literaris. Este objectiu implica consolidar l'hàbit de lectura, aprofundir en el coneixement de les convencions de la tradició literària, ampliar els sabers relatius al context cultural, ideològic i lingüístic en què s'han produït els textos literaris, i saber aplicar estos coneixements a la seua anàlisi i interpretació. A més de cobrir estos objectius, el coneixement de la Literatura ajuda al compliment dels restants objectius formatius del Batxillerat. La Literatura és la memòria universal de la humanitat, l'arxiu de les seues emocions, idees i fantasies, per la qual cosa col·labora en la maduració intel·lectual i humana dels jóvens. Un aprenentatge de la Literatura ben dirigit contribuïx a l'autoconeixement, a la comprensió del comportament humà i a l'enriquiment cultural en múltiples direccions.
  
Respecte a l'etapa anterior, la progressió en l'aprenentatge radicarà en l'aprofundiment dels coneixements sobre la configuració i les transformacions històriques dels gèneres encunyats per la tradició i en la reflexió sobre els límits i encreuaments entre estos gèneres, en la sistematització de coneixements sobre la història de les formes literàries i sobre els seus contextos culturals, en l'ús crític de fonts bibliogràfiques i documentals amb finalitat interpretativa, i, en general, en la reflexió sobre la forma especial de comunicació que representa el discurs literari. Este aprenentatge, que partix dels contextos immediats ?la literatura en valencià i en castellà?, s'estén fins a límits que només establix la mateixa curiositat de l'alumne.
  
La reflexió sobre les unitats lingüístiques és un dels components bàsics del Batxillerat. En els diferents àmbits d'ús serà objecte d'aprenentatge en les dos llengües un conjunt de sabers procedimentals i conceptuals situats en els nivells següents: relació dels textos amb el context físic i social en què es produïxen, estructuració dels continguts segons esquemes convencionals, articulació dels enunciats a través de procediments de cohesió lèxics i gramaticals, i organització de les oracions. L'activitat gramatical és un component dels processos de comprensió i producció de textos i contribuïx al desenrotllament d'estes capacitats. La reflexió gramatical haurà de contribuir, a més a més, a sistematitzar i consolidar els aprenentatges sobre l'estructura de la llengua realitzats en etapes anteriors, així com a ampliar estos coneixements en la mesura que la reflexió sobre la llengua s'aborda en relació amb pràctiques discursives més complexes.
  
L'educació lingüística de l'alumnat del Batxillerat ha de referir-se també al coneixement de la varietat lingüística segons factors geogràfics o històrics, així com de la variació en relació amb l'ús. Açò inclou la comprensió del caràcter plurilingüe d'Espanya, del bilingüisme i de la situació actual del valencià i del castellà. Este coneixement de la variació i de les seues repercussions en l'intercanvi comunicatiu ha d'incloure, en un context de llengües en contacte, els fenòmens de canvi de llengua que corresponen al que en comunitats monolingües es manifesta com a canvi de registre per a representar diverses situacions socials o diferències en l'estrat social dels participants. La reflexió sobre la diversitat dels comportaments verbals no solament és un requisit per a la interpretació i la producció planificada del discurs; els coneixements referits a la variació en la llengua i en l'ús són rellevants per a eradicar prejuís i estereotips responsables d'actituds negatives cap a les llengües i cap als que les utilitzen, i, amb això, per a promoure canvis afectius i de conducta que afavorisquen una convivència democràtica.
  
Com a conclusió, l'educació lingüística i literària en el Batxillerat s'orientarà al desenrotllament de la capacitat comunicativa, en les dos llengües oficials de la Comunitat, en contextos socialment significatius en la vida del ciutadà adult. Esta capacitat es referix bàsicament a l'anàlisi crítica, la interpretació, la reelaboració i la producció dels discursos propis de l'àmbit acadèmic, dels discursos orientadors de l'opinió i la conducta, dels que regulen la vida social i del discurs literari. En relació amb els aprenentatges referits al domini dels procediments implicats en l'ús, se sistematitzarà la reflexió sobre les unitats de la llengua i les seues funcions en l'àmbit de l'adequació del text amb el context, en la cohesió del text i en la construcció acceptable dels enunciats. Finalment, el coneixement dels fenòmens de la variació en la llengua i en els usos haurà de contribuir a eradicar prejuís sociolingüístics i a promoure actituds crítiques davant dels usos del llenguatge que representen comportaments discriminatoris.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Distingir i comprendre els diferents tipus de textos, orals i escrits, i les seues distintes estructures formals, atenent els elements del context que condicionen una adequada interpretació.
  
2. Produir diferents tipus de textos orals i escrits amb adequació, coherència, cohesió i correcció.
  
3. Conéixer la realitat plurilingüe i pluricultural del món actual, prestant especial atenció a la Comunitat Valenciana, a l'Estat Espanyol, a Europa i als estats americans castellanoparlants, valorant la diversitat lingüística com a manifestació de la naturalesa social de les llengües i afavorint una actitud respectuosa cap a totes les llengües i els seus parlants.
  
4. Conéixer l'origen i l'evolució de les llengües constitucionals d'Espanya i de les seues varietats (inclòs l'espanyol d'Amèrica), i valorar la importància de la normalització del valencià per a aconseguir la seua plena incorporació a tots els àmbits d'ús.
  
5. Analitzar críticament els discursos orientadors de l'opinió i els discursos reguladors de la vida social, i valorar la importància de l'acostament a estos discursos per al coneixement de la realitat.
  
6. Utilitzar adequadament la llengua com a instrument per a l'adquisició de nous coneixements i per a produir i interpretar textos propis de l'àmbit acadèmic, així com ser capaç d'utilitzar tècniques de busca, elaboració i presentació de la informació, utilitzant mitjans tradicionals i noves tecnologies.
  
7. Interpretar i valorar críticament les obres literàries a partir del coneixement de les seues formes convencionals específiques (gèneres, procediments retòrics, etc.), i de la informació pertinent sobre el context historicocultural de producció així com sobre les condicions actuals de recepció.
  
8. Conéixer les característiques identificadores dels grans períodes de les literatures hispàniques, així com d'obres i autors significatius, utilitzant de forma crítica les fonts bibliogràfiques i documentals adequades per al seu estudi.
  
9. Llegir i valorar les obres literàries com a forma d'enriquiment personal, com a manifestacions de la sensibilitat artística del ser humà i com a expressió de la identitat cultural dels pobles.
  
10. Conéixer els principis fonamentals de la gramàtica, reconéixer l'estructura de la llengua i les seues condicions d'ús, i aplicar estos coneixements a les pròpies produccions.
  
11. Analitzar críticament, i evitar en les pròpies produccions, els usos de la llengua que manifesten actituds discriminatòries o d'abús de poder en relació amb el gènere social, amb la llengua que es parla o amb grups socials marginats en el nostre entorn social.
  
III. Nuclis de continguts
  
D'acord amb els objectius fixats per a l'ensenyança i aprenentatge de la Llengua i Literatura en el Batxillerat, s'establixen tres tipus de continguts:
  
\*a) Procediments que es referixen a destreses per a la producció i interpretació del discurs, així com per a la reflexió sobre el funcionament de la llengua i per a la sistematització i aplicació dels coneixements gramaticals i literaris.
  
\*b) Conceptes o coneixements explícits i organitzats sobre les unitats lingüístiques i el seu funcionament en el discurs, sobre la variació en la llengua i en els usos, i sobre les convencions del discurs literari i els seus contextos de producció i recepció.
  
\*c) Actituds afavoridores de la normalització de l'ús del valencià, d'un comportament lingüístic no discriminador i, en general, de la interacció comunicativa satisfactòria.
  
Estos tres tipus de continguts recorren els quatre blocs següents:
  
1. COMUNICACIÓ.
  
2. ESTUDI DE LA LLENGUA.
  
3. TÈCNIQUES DE TREBALL.
  
4. LITERATURA.
  
La interrelació dels continguts és un factor que s'haurà de tindre en compte en la seua seqüenciació al llarg d'esta etapa educativa, en l'elaboració de materials didàctics, en la planificació de les activitats i tasques per a l'aula i en l'avaluació dels processos d'ensenyança i aprenentatge.
  
VALENCIÀ: LLENGUA I LITERATURA I
  
1. Comunicació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- La comunicació: elements. Intenció comunicativa. Funcions del llenguatge.
  
- Les varietats de la llengua: espacials, socials, d'estil. Les actituds i els prejuís lingüístics.
  
- El text. Llengua oral i llengua escrita: Comprensió i producció de textos procedents de diversos àmbits d'ús i pertanyents a diferents tipologies (descripció, narració, exposició, argumentació, etc.).
  
2. Estudi de la Llengua.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Principis bàsics de les normes ortogràfiques.
  
- La Gramàtica:
  
\*Les categories gramaticals (I).
  
\*Oració i enunciat. Funcions sintàctiques.
  
- Estructura del text. Els marcadors:
  
\*La dixi, la modalització i la impersonalització.
  
\*Les veus del discurs.
  
- El lèxic:
  
\*Components bàsics del lèxic del valencià.
  
\*Estructura del lèxic del valencià.
  
\*Les locucions.
  
\*El lèxic i el diccionari. Característiques de les obres lexicogràfiques bàsiques. Principis generals del diccionari en suport CD-ROM i en les pàgines d'Internet.
  
3. Tècniques de Treball.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques de busca d'informació. Mitjans tradicionals i noves tecnologies (CD-ROM, bases de dades, Internet, etc.).
  
- Tractament de la informació obtinguda en fonts documentals (esquemes, resums, fitxes, quadros sinòptics, bases de dades, etc.), per a la comprensió i creació de textos en la vida acadèmica (memòries, exposicions, informes, monografies, etc.).
  
4. Literatura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Característiques de la llengua literària. Els gèneres literaris.
  
- Evolució històrica de les formes literàries.
  
- Edat mitjana: marc històric i cultural.
  
\*Formes de l'expressió poètica des dels trobadors fins a l'època d'esplendor (s. xv). Ausiàs March.
  
\*La prosa medieval. Les cròniques.
  
\*Formes narratives medievals i la seua transformació durant l'època d'esplendor (s. xv). Jaume Roig, Isabel de Villena i Roís de Corella. Curial e Güelfa i Tirant lo Blanch.
  
\*Formes dramàtiques medievals i la seua pervivència actual. El Misteri d'Elx.
  
- Segles xvi, xvii i xviii: marc històric i cultural.
  
\*Els gèneres poètics populars, tradicionals i cultes fins a la Renaixença.
  
\*Transformació de la narrativa fins a la Renaixença. Lluís Galiana.
  
\*Teatre culte i de tradició popular. Francesc Mulet.
  
- Segle xix: marc històric i cultural.
  
\*La poesia de la Renaixença. Teodor Llorente.
  
\*La novel·la realista i naturalista.
  
\*El teatre de la Renaixença. Escalante i Bernat i Baldoví.
  
- Anàlisi i comentari d'una obra de cada època i lectura dels fragments més representatius d'algunes de les literatures de les llengües constitucionals i de les literatures estrangeres.
  
CASTELLÀ: LLENGUA I LITERATURA I
  
1. Comunicació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- La comunicació: elements. Intenció comunicativa. Funcions del llenguatge.
  
- Les varietats de la llengua: espacials, socials, d'estil. Realitat plurilingüe de la Comunitat Valenciana, d'Espanya i d'Europa.
  
- El text. Llengua oral i llengua escrita: Comprensió i producció de textos procedents de diversos àmbits d'ús i pertanyents a diferents tipologies (descripció, narració, exposició, argumentació, etc.).
  
2. Estudi de la Llengua.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Principis bàsics de les normes ortogràfiques.
  
- La Gramàtica:
  
\*Les categories gramaticals (I).
  
\*Oració i enunciat. Funcions sintàctiques.
  
- Estructura del text. Els marcadors:
  
\*La dixi, la modalització i la impersonalització.
  
\*Les veus del discurs.
  
- El lèxic:
  
\*Components bàsics del lèxic del castellà.
  
\*Estructura del lèxic del castellà.
  
\*Les locucions.
  
\*El lèxic i el diccionari. Característiques de les obres lexicogràfiques bàsiques. Principis generals del diccionari en suport CD-ROM i en les pàgines d'Internet.
  
3. Tècniques de Treball.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques de busca d'informació. Mitjans tradicionals i noves tecnologies (CD-ROM, bases de dades, Internet, etc.).
  
- Tractament de la informació obtinguda en fonts documentals (esquemes, resums, fitxes, quadros sinòptics, bases de dades, etc.), per a la comprensió i creació de textos en la vida acadèmica (memòries, exposicions, informes, monografies, etc.).
  
4. Literatura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Característiques de la llengua literària. Els gèneres literaris.
  
- Evolució històrica de les formes literàries.
  
- Edat mitjana: marc històric i cultural.
  
\*Lírica tradicional i lírica culta: lectura i anàlisi de poemes representatius.
  
\*Estudi especial de Gonzalo de Berceo i de Jorge Manrique.
  
\*L'èpica medieval: estudi i comentari d'alguns fragments del Poema del Mío Cid.
  
\*Lectura i anàlisi d'unes escenes de La Celestina.
  
- S. xvi i xvii. Renaixement i Barroc: marc històric i cultural.
  
\*Lírica: temes i estructures. Lectura i anàlisi de poemes representatius.
  
\*Models narratius. Tipologia de la novel·la. La novel·la picaresca. Miguel de Cervantes i la novel·la moderna. Lectura de textos. Anàlisi de capítols representatius de Don Quijote de la Mancha, Novelas ejemplares i El Buscón.
  
\*El teatre: lectura i comentari d'unes escenes d'obres de Guillem de Castro, Lope de Vega i Calderón de la Barca.
  
- Anàlisi i comentari d'una obra de cada època i lectura dels fragments més representatius d'algunes de les literatures de les llengües constitucionals i de les literatures estrangeres.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Analitzar, interpretar, valorar i sintetitzar oralment i per escrit textos (orals, escrits i iconicoverbals) pertanyents a diferents situacions de comunicació, tenint en compte la funció social que exercixen, la tradició cultural en què s'inscriuen, la seua estructura (narrativa, descriptiva, expositiva, argumentativa, etc.), i els valors que transmeten, assenyalant les idees principals i les secundàries, reconeixent possibles incoherències o ambigüitats i aportant una opinió personal.
  
Este criteri pretén valorar la capacitat de l'alumnat per a interpretar el sentit d'un text a partir de l'anàlisi de la seua estructura semàntica, del coneixement dels esquemes textuals i de les dades rellevants sobre la situació de comunicació. S'ha de tindre en compte, així mateix, la capacitat per a analitzar els valors, implícits o manifestos, del text (en especial els que reflectixen usos discriminatoris) i per a reflexionar sobre ells críticament.
  
2. Realitzar, de forma oral, una exposició acadèmica sobre un tema, planificant-la prèviament i adoptant l'estratègia comunicativa adequada.
  
El criteri centra la seua atenció en el desenrotllament de la capacitat per a planificar, organitzar i realitzar una breu exposició oral, pròpia de l'àmbit acadèmic. En este tipus d'exposicions s'hauran de valorar els aspectes següents: la selecció adequada de la informació després de la consulta de les fonts apropiades, l'estructuració del seu contingut segons la finalitat d'esta i l'elecció i l'ús correcte del registre apropiat (aspectes lingüístics i paralingüístics relacionats amb la claredat i la fluïdesa, i correcció en l'ús de la varietat estàndard).
  
3. Elaborar memòries, informes, treballs d'investigació, etc., a partir de la consulta de fonts de diversos tipus i integrar la seua informació en textos de síntesi, que presenten les dades principals i els distints punts de vista, les seues relacions i la perspectiva pròpia, utilitzant els procediments de documentació i tractament de la informació propis de l'àmbit acadèmic.
  
Este criteri orienta la valoració de la capacitat per a accedir de forma autònoma a les fonts d'informació, seleccionar en elles les dades pertinents a través de fitxes, resums, esquemes, etc., i reutilitzar-les en l'elaboració de textos propis de l'àmbit acadèmic, siga quin siga el tema sobre el qual tracten. S'atendrà, per tant, en la valoració dels textos produïts pels alumnes (memòries, treballs d'investigació, etc.), tant la seua coherència, com l'ús apropiat de procediments de citació (notes a peu de pàgina, cometes, etc.), la inclusió correcta de la bibliografia consultada i l'elaboració d'índexs sobre el contingut dels textos, respectant les convencions pròpies de l'àmbit acadèmic.
  
4. Crear textos escrits de diferent tipus (narratius, descriptius, expositius i argumentatius) adequats a la situació de comunicació, utilitzant mecanismes que els donen coherència i cohesió i atenent les seues diferents estructures formals.
  
El criteri s'encamina al desenrotllament de la capacitat per a elaborar textos de diferent tipus. S'haurà de valorar en estes produccions la selecció i l'estructuració dels continguts d'acord amb la situació comunicativa i amb els esquemes textuals bàsics del text que es vullga produir. Així mateix es tindrà en compte la capacitat de l'alumnat per a situar-se com a emissor (per exemple, distanciant-se a través de l'ús de formes impersonals o despersonalitzadores, a través de l'absència de modalització, etc.), per a utilitzar procediments que garantisquen la cohesió i per a usar correctament la varietat estàndard de la llengua així com els elements paralingüístics propis de cada tipus d'escrit.
  
5. Identificar en intercanvis comunicatius de tota classe expressions i valoracions que denoten usos discriminatoris (en relació amb el gènere social, amb la llengua, amb el grup ètnic o amb la pertinença a grups considerats marginals en la nostra societat), reflexionar críticament sobre estes i evitar-les en les produccions pròpies.
  
El criteri pretén comprovar la capacitat per a reconéixer en els usos lingüístics, com a forma del comportament humà, els prejuís i les valoracions pejoratives que revelen les relacions socials entre els membres d'una comunitat de parlants. S'ha de valorar, així mateix, la capacitat per a reflexionar explícitament sobre estos usos i per a evitar-los, de forma autònoma i conscient, en les produccions pròpies.
  
6. Reconéixer i utilitzar, en la interpretació de textos i en la regulació de les pròpies produccions, els coneixements sobre les diferents unitats de la llengua, les seues combinacions i, si és el cas, la relació entre elles i els seus significats.
  
Este criteri pretén orientar la valoració de la capacitat per a utilitzar la reflexió lingüística en la millora de la comprensió dels textos i en la millora de la composició i revisió de les pròpies produccions. Per a això, s'atendrà el domini dels procediments que inscriuen el text en la situació de comunicació, que configuren el seu significat global o que articulen els seus enunciats.
  
7. Discernir els components bàsics i l'estructura del lèxic del castellà i del valencià i analitzar críticament els mecanismes d'incorporació d'elements fònics, morfosintàctics i lèxics com a conseqüència de les relacions entre les llengües.
  
Amb este criteri es pretén valorar la capacitat per a reconéixer i explicar els procediments de formació del lèxic. Així mateix, s'atendrà el reconeixement i la valoració crítica dels factors lingüístics i socials (com ara deficiències lèxiques per a designar realitats noves, substitució de paraules considerades tabú, major difusió o prestigi d'una llengua sobre una altra...), que intervenen en la incorporació per part d'una llengua d'elements procedents d'una altra.
  
8. Distingir les diferents llengües constitucionals d'Espanya, especialment de la Comunitat Valenciana.
  
El criteri se centra en el coneixement i la valoració de la diversitat lingüística d'Espanya.
  
9. Conéixer, identificar i analitzar en activitats discursives diverses (orals, escrites, iconicoverbals) les varietats lingüístiques (espacials, socials i d'estil) del castellà i del valencià i les actituds sociolingüístiques que es manifesten, així com les diferents causes que pot tindre, en una situació de contacte de llengües, l'elecció d'una d'elles o l'alternança de codis en un mateix discurs.
  
El criteri se centra en la capacitat per a utilitzar en l'anàlisi de l'activitat comunicativa la informació que determinades marques lingüístiques proporcionen sobre l'origen geogràfic dels parlants, sobre la seua pertinença a un grup social i sobre el moment històric en què es produïx el discurs. Així mateix, el criteri atén la capacitat d'analitzar i valorar el significat que té l'alternança de codis en una situació de llengües en contacte, tant en els casos d'adopció d'una de les llengües per a situacions comunicatives determinades com en els casos d'alternança de codis dins d'un mateix discurs (valor retòric en el discurs citat, valors connotats per expressions d'una determinada llengua o per l'alternança de llengües en una conversació, etc.). En tots els casos s'atendrà l'anàlisi crítica de les actituds sobre la llengua i els parlants que comporta l'elecció d'una llengua o d'una varietat determinada, així com les implicades en el canvi de llengua.
  
10. Identificar el gènere a què pertany un text literari i reconéixer els seus elements estructurals bàsics i els seus recursos lingüístics.
  
El criteri pretén valorar la capacitat per a interpretar obres literàries en relació amb el gènere a què convencionalment s'adscriuen i amb els procediments retòrics que les singularitzen, d'acord amb la tradició literària i els codis estètics. Per a això, serà necessària la lectura d'obres literàries completes o de fragments extensos el sentit unitari dels quals no contradiga el sentit de l'obra completa.
  
11. Valorar i conéixer l'evolució històrica de les formes literàries en castellà (edat mitjana i segles xvi i xvii) i en valencià (fins al segle xix), atenent el marc històric i cultural i la seua relació amb els autors i les obres més destacats.
  
Es tracta de valorar, d'acord amb este criteri, la capacitat per a comprendre el fenomen literari com a producte cultural situat en un context sociohistòric determinat. Per a això, serà necessari que l'alumnat siga capaç d'utilitzar de forma crítica i autònoma les fonts d'informació adequades, i sàpia aplicar la informació obtinguda a la interpretació d'obres literàries.
  
12. Analitzar i comentar obres completes de les diferents èpoques i dels autors més destacats de cada una d'elles, i reconéixer el seu contingut ideològic i relacionar-lo amb el context actual de recepció.
  
En este criteri es pretén comprovar la capacitat per a valorar críticament el significat i la importància de les obres literàries en la societat actual. Per a això, es tindrà en compte la capacitat per a reconéixer la ideologia subjacent en tota obra literària (expressada a través de valoracions o modalitzacions o transmesa de manera implícita), i per a contrastar-la, tenint en compte la distància historicocultural entre el moment de producció i el de recepció, amb les idees i creences de la societat contemporània. Així mateix, es tindrà en compte si l'alumnat acudix tant a les obres literàries com a la consulta de documents, estudis o informes que proporcionen informació sobre la intenció de l'autor al compondre l'obra, sobre el context historicocultural en què s'inscriu i sobre les interpretacions que suscita en l'actualitat.
  
13. Conéixer i valorar les obres i els autors més representatius de la literatura de l'edat mitjana i dels segles xv, xvi i xvii en les diverses llengües constitucionals i en les grans línies de la literatura universal.
  
El criteri pretén que l'alumnat adquirisca una visió més àmplia de la producció literària, amb coneixements d'obres d'altres tradicions que li permeten la comparació i el reconeixement del component ideològic que transmeten.
  
14. Manejar els recursos informàtics bàsics (processadors de textos, correctors ortogràfics, bases de dades, Internet, multimèdia...), i aplicar-los a la busca i elaboració de la informació.
  
Este criteri pretén que l'alumnat siga capaç d'utilitzar les tecnologies de la informació i que les incorpore al seu treball acadèmic.
  
III. Nuclis de continguts
  
VALENCIÀ: LLENGUA I LITERATURA II
  
1. Comunicació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Llengua i societat:
  
\*Origen i desenrotllament del valencià.
  
\*Varietats del valencià.
  
\*Característiques lingüístiques del valencià actual.
  
\*Els fenòmens de contacte de les llengües. Les actituds lingüístiques i les normes d'ús.
  
- Textos escrits específics:
  
\*Textos científics i tècnics.
  
\*Textos jurídics i administratius.
  
\*Textos humanístics.
  
\*Textos periodístics i publicitaris.
  
\*Textos literaris.
  
2. Estudi de la Llengua.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Principis bàsics de les normes lingüístiques.
  
- La Gramàtica:
  
\*Les categories gramaticals(II).
  
\*Tipus d'oracions.
  
- Estructura del text:
  
\*Mecanismes de coherència.
  
\*Cohesió gramatical i lèxica.
  
\*Els connectors.
  
\*Altres mecanismes de cohesió.
  
- Components bàsics del lèxic del valencià (II).
  
\*La terminologia.
  
\*Procediments lingüístics per a la creació de neologismes.
  
- El valencià en Internet. Recursos lingüístics fonamentals.
  
\*Institucions acadèmiques, agències de premsa, mitjans de comunicació digitals, col·leccions de textos, autoformació en llengües, etc.
  
3. Tècniques de Treball.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques d'anàlisi i comentari de textos: comentari lingüístic i literari.
  
- Redacció de treballs acadèmics que incorporen els elements complementaris (índexs, cites, bibliografies, etc.).
  
4. Literatura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Evolució històrica de les formes literàries.
  
- La literatura en el segle xx: marc històric i cultural:
  
\*Modernisme, Noucentisme i Avantguardisme.
  
\*La poesia del segle xx. Carles Salvador, Xavier Casp, Vicent Andrés Estellés i Maria Beneyto.
  
\*El realisme social i les últimes tendències poètiques.
  
\*Formes i temes en la narrativa del segle xx. Martí Domínguez, Enric Valor.
  
\*Últimes tendències de la novel·la i el conte.
  
\*Transformacions del teatre durant el segle xx. Últims corrents. Textos i espectacles teatrals.
  
\*L'assaig contemporani. Joan Fuster.
  
- Anàlisi i comentari d'una obra de cada època i lectura dels fragments més representatius d'algunes de les literatures de les llengües constitucionals i de les literatures estrangeres.
  
CASTELLÀ: LLENGUA I LITERATURA II
  
1. Comunicació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Llengua i societat:
  
\*Origen i desenrotllament del castellà.
  
\*Les llengües constitucionals. El bilingüisme.
  
\*Varietats de l'espanyol. L'espanyol d'Amèrica.
  
\*Característiques lingüístiques del castellà actual.
  
- Textos escrits específics:
  
\*Textos científics i tècnics.
  
\*Textos jurídics i administratius.
  
\*Textos humanístics.
  
\*Textos periodístics i publicitaris.
  
\*Textos literaris.
  
2. Estudi de la Llengua.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Principis bàsics de les normes lingüístiques.
  
- La Gramàtica:
  
\*Les categories gramaticals(II).
  
\*Tipus d'oracions.
  
- Estructura del text:
  
\*Mecanismes de coherència.
  
\*Cohesió gramatical i lèxica.
  
\*Els connectors.
  
\*Altres mecanismes de cohesió.
  
- Components bàsics del lèxic del castellà (II).
  
\*La terminologia.
  
\*Procediments lingüístics per a la creació de neologismes.
  
- El castellà en Internet. Recursos lingüístics fonamentals.
  
\*Institucions acadèmiques, agències de premsa, mitjans de comunicació digitals, col·leccions de textos, autoformació en llengües, etc.
  
3. Tècniques de Treball.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques d'anàlisi i comentari de textos: comentari lingüístic i literari.
  
- Redacció de treballs acadèmics que incorporen els elements complementaris (índexs, cites, bibliografies, etc.).
  
4. Literatura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Evolució històrica de les formes literàries.
  
- Innovació i modernitat en el segle xviii:
  
\*La il·lustració valenciana.
  
\*L'assaig: anàlisi de textos de José Cadalso i de Gaspar Melchor de Jovellanos.
  
\*El teatre: lectura i comentari d'unes escenes d'una obra de Leandro Fernández de Moratín.
  
- La literatura en el segle xix:
  
\*El Romanticisme: marc històric i cultural. Originalitat del Romanticisme.
  
\*La lírica: anàlisi de poemes de José de Espronceda i de Gustavo Adolfo Bécquer.
  
\*La prosa: lectura d'un article de Mariano José de Larra.
  
\*El teatre romàntic: anàlisi d'escenes d'una obra del Duque de Rivas, d'Antonio García Gutiérrez o de José Zorrilla.
  
\*El Realisme: La innovació narrativa en la segona mitat del segle xix: Vicente Blasco Ibáñez, Benito Pérez Galdós i Leopoldo Alas ?Clarín?.
  
- La literatura en el segle xx. Característiques generals. Les avantguardes:
  
\*La lírica en el segle xx: anàlisi i comentari de poemes d'Antonio Machado, de Juan Ramón Jiménez i d'un poeta de la generació de 1927. Miguel Hernández.
  
\*Els exilis: Max Aub, Juan Gil-Albert i Juan Chabás.
  
\*La narrativa en el segle xx. Azorín, Gabriel Miró. Nous models narratius.
  
\*La novel·la i el conte hispanoamericans.
  
\*Tendències de la lírica en la segona mitat del segle xx. Francisco Brines.
  
\*Evolució i transformació del teatre.
  
\*L'assaig.
  
- Anàlisi i comentari d'una obra de cada època i lectura dels fragments més representatius d'algunes de les literatures de les llengües constitucionals i de les literatures estrangeres.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Analitzar, interpretar i valorar textos escrits específics (humanístics, periodístics, científics, literaris, etc.), de diferent nivell de formalització, tenint en compte la funció social que exercixen, la tradició cultural en què s'inscriuen, la seua estructura i els valors que transmeten.
  
Este criteri pretén valorar la capacitat de l'alumnat per a interpretar el sentit d'un text a partir de l'anàlisi de la seua estructura semàntica, del coneixement dels esquemes textuals i de les dades rellevants sobre la situació de comunicació. S'ha de tindre en compte, així mateix, la capacitat per a analitzar els valors, implícits o manifestos, del text (en especial els que reflectixen usos discriminatoris) i per a reflexionar sobre ells críticament.
  
2. Elaborar memòries, informes, treballs d'investigació, etc., a partir de la consulta de fonts de divers tipus i integrar la seua informació en textos de síntesi, que presenten les dades principals i els distints punts de vista, les seues relacions i la perspectiva pròpia, utilitzant els procediments de documentació i tractament de la informació propis de l'àmbit acadèmic.
  
Este criteri orienta la valoració de la capacitat per a accedir de forma autònoma a les fonts d'informació, seleccionar en elles les dades pertinents a través de fitxes, resums, esquemes, etc., i reutilitzar-les en l'elaboració de textos propis de l'àmbit acadèmic, siga quin siga el tema sobre el qual tracten. S'atendrà, per tant, en la valoració dels textos produïts per l'alumnat (memòries, treballs d'investigació, etc.), tant la seua coherència, com l'ús apropiat de procediments de citació (notes a peu de pàgina, cometes, etc.), la inclusió correcta de la bibliografia consultada i l'elaboració d'índexs sobre el contingut dels textos, respectant les convencions pròpies de l'àmbit acadèmic.
  
3. Crear textos escrits de caràcter formal adequats a la situació de comunicació, utilitzant mecanismes que els donen coherència i cohesió i atenent les seues diferents estructures formals.
  
El criteri atén el desenrotllament de la capacitat per a elaborar textos formals, de caràcter acadèmic, orientadors de l'opinió i de la conducta o reguladors de la vida social. S'haurà de valorar en estes produccions la selecció i l'estructuració de la informació d'acord amb la situació comunicativa i amb els esquemes textuals bàsics del text que es vullga produir (exposició, argumentació, instrucció, etc.). Així mateix es tindrà en compte la capacitat de l'alumnat per a situar-se com a emissor (per exemple, distanciant-se a través de l'ús de formes impersonals o despersonalitzadores, a través de l'absència de modalització...), per a utilitzar procediments que garantisquen la cohesió i per a usar correctament la varietat estàndard de la llengua així com els elements paralingüístics propis de cada tipus d'escrit.
  
4. Identificar en intercanvis comunicatius de tota classe, especialment en textos específics, expressions i valoracions que denoten usos discriminatoris (en relació amb el gènere social, amb la llengua, amb el grup ètnic o amb la pertinença a grups considerats marginals en la nostra societat), reflexionar críticament sobre estes i evitar-les en les produccions pròpies.
  
El criteri pretén comprovar la capacitat per a reconéixer en els usos lingüístics, com a forma del comportament humà, els prejuís i les valoracions pejoratives que revelen les relacions socials entre els membres d'una comunitat de parlants. S'ha de valorar, així mateix, la capacitat per a reflexionar explícitament sobre estos usos i per a evitar-los, de forma autònoma i conscient, en les produccions pròpies.
  
5. Comprendre l'origen i el desenrotllament del castellà i del valencià en la seua història i en el moment actual, valorant les seues varietats.
  
El criteri se centra en la valoració del coneixement de les característiques generals dels processos de formació de les llengües, en concret, la consolidació, normalització i substitució de llengües i de la seua aplicació a l'anàlisi crítica de la realitat del nostre entorn. Per a això, es tindran en compte tant els aspectes lingüístics com els condicionants sociopolítics, en èpoques passades i en el món contemporani, implicats en estos processos (per exemple en la fixació de la norma culta, en la configuració i consolidació de l'estàndard, etc.). Així mateix, s'analitzarà i es valorarà la normalització lingüística com a procés oposat al de substitució i necessari per a detindre la pèrdua de vitalitat del valencià.
  
6. Distingir les diferents llengües constitucionals d'Espanya, conéixer el seu origen i evolució, promoure el seu ús normalitzat en tots els àmbits i valorar críticament les situacions de bilingüisme.
  
El criteri tracta d'orientar la valoració dels aprenentatges realitzats per l'alumne pel que fa a les llengües del territori espanyol ?extensió, parentius, relacions amb altres llengües- i als fenòmens de contacte entre elles ?factors que expliquen este contacte, característiques i conseqüències del contacte, actituds que provoca.
  
7. Conéixer, identificar i analitzar les varietats lingüístiques (espacials, socials i d'estil) del castellà i del valencià i les actituds sociolingüístiques que en elles es manifesten, així com les diferents causes que pot tindre, en una situació de contacte de llengües, l'elecció d'una d'elles o l'alternança de codis en un mateix discurs.
  
El criteri se centra en la capacitat per a utilitzar en l'anàlisi de l'activitat comunicativa la informació que determinades marques lingüístiques proporcionen sobre l'origen geogràfic dels parlants, sobre la seua pertinença a un grup social i sobre el moment històric en què es produïx el discurs. Així mateix, el criteri atén a la capacitat d'analitzar i valorar el significat que té l'alternança de codis en una situació de llengües en contacte, tant en els casos d'adopció d'una de les llengües per a situacions comunicatives determinades com en els casos d'alternança de codis dins d'un mateix discurs (valor retòric en el discurs citat, valors connotats per expressions d'una determinada llengua o per l'alternança de llengües en una conversació, etc.). En tots els casos s'atendrà l'anàlisi crítica de les actituds sobre la llengua i els parlants que comporta l'elecció d'una llengua o d'una varietat determinada, així com les implicades en el canvi de llengua.
  
8. Analitzar l'evolució històrica dels gèneres literaris en castellà (des del segle xviii fins a l'actualitat) i en valencià (segle xx), atenent el marc històric i cultural i la seua relació amb els autors i les obres més destacats.
  
Es tracta de valorar la capacitat per a comprendre el fenomen literari com a producte cultural situat en un context sociohistòric determinat i per a interpretar obres literàries en relació amb el gènere a què s'adscriuen convencionalment i amb els procediments retòrics que les singularitzen. Serà necessària la lectura d'obres literàries completes o de fragments extensos als quals aplicar els criteris d'anàlisi literària i d'interpretació d'acord amb el context de producció.
  
9. Conéixer i valorar les obres i els autors més representatius de la literatura dels segles xviii, xix i xx en les diverses llengües constitucionals i en les grans línies de la literatura universal.
  
El criteri pretén que l'alumnat adquirisca una visió més àmplia de la producció literària, amb coneixements d'obres d'altres tradicions que li permeten la comparació i el reconeixement del component ideològic que transmeten.
  
10. Manejar els recursos informàtics bàsics (processadors de textos, correctors ortogràfics, bases de dades, Internet, multimèdia...), i aplicar-los a la busca i elaboració de la informació.
  
Este criteri pretén que l'alumnat siga capaç d'utilitzar les tecnologies de la informació i que les incorporen al seu treball acadèmic.
  
11. Conéixer i aplicar tècniques d'anàlisi i comentari de textos, així com d'elaboració de treballs acadèmics.
  
El criteri fa referència als procediments per a obtindre, tractar i reelaborar la informació, i per a produir els diferents textos propis de l'àmbit acadèmic. Es dedicarà una atenció especial al comentari de textos de caràcter formal, com a tècnica que arreplega els coneixements desenrotllats en els blocs de continguts.
  
LLENGÜES ESTRANGERES I i II
  
(Matèria Comuna)
  
I. Introducció
  
Els avanços humanístics i científics caracteritzen un món en plena evolució cultural; d'altra banda, les llengües estrangeres cobren nova rellevància amb el desenrotllament de noves tecnologies que les convertix en un instrument indispensable per a la inserció en el món de l'ocupació i la comunicació en general.
  
Per a integrar-s'hi de manera creativa i responsable, és indispensable una sòlida formació escolar.
  
La idiosincràsia de la Unió Europea i la integració en ella de països amb parlants de llengües diverses genera, així mateix, una creixent necessitat de coneixement de llengües estrangeres per part dels ciutadans i ciutadanes europeus que els permeta comunicar-se de manera efectiva amb els membres d'esta àmplia Comunitat.
  
Per tot açò, es reconeix en les llengües estrangeres un element clau en la construcció de la identitat europea: una identitat plurilingüe i multicultural. El coneixement de llengües estrangeres afavorix la lliure circulació de persones i facilita la cooperació cultural, econòmica, tècnica i científica entre els països. Per mitjà de l'aprenentatge continuat de llengües estrangeres, s'adquirix un mitjà privilegiat de comunicació personal alhora que intercultural, imprescindible per a la consecució de diverses de les finalitats educatives en esta etapa. D'una banda, es van a ampliar els coneixements culturals amb nous continguts que permetran forjar-se una idea molt més rica de com és el món, valorar-lo críticament i, a partir d'ací, incidir-hi per a aconseguir una transformació compensadora i solidària.
  
En el marc sociolingüístic propi de la Comunitat Autònoma Valenciana, on conviuen dos llengües, l'ensenyança de la Llengua Estrangera complix altres funcions educatives importants.
  
D'una banda, este aprenentatge afavorix l'observació de les altres llengües que es posseïxen o s'aprenen, i fa possible la transferència de coneixements de les unes a les altres sempre que es partisca d'uns plantejaments comuns quant a l'objecte d'aprenentatge i a la metodologia. Amb això es millora, i inclús es desenrotlla, la competència en la llengua materna o en la segona.
  
D'altra banda, les actituds davant de les cultures, les llengües i els seus parlants constituïxen una part important dels continguts curriculars proposats. Amb això es continua i s'afavorix la reflexió sobre la diversitat lingüística i cultural i els possibles conflictes que esta pot provocar. Es promouen actituds positives, no sols respecte de les llengües estrangeres, sinó respecte de les diverses llengües parlades en l'Estat Espanyol i, sobretot, respecte de les dos llengües parlades en la nostra Comunitat.
  
Al llarg de l'Educació Secundària Obligatòria, l'estudi de la Llengua Estrangera ha dotat els alumnes d'una competència bàsica que els permet actuar en situacions habituals de comunicació. També apareixen en l'Educació Secundària Obligatòria altres tipus de continguts bàsics en l'aprenentatge lingüístic; d'una banda, tots aquells procediments destinats a desenrotllar en els estudiants la capacitat d'aprendre cada vegada més autònomament. D'altra banda, els continguts de tipus sociocultural transmesos per mitjà de l'ús social de la llengua i les actituds positives de respecte, obertura i esperit crític que motiven per a la comunicació, tant interpersonal com intercultural.
  
En el Batxillerat, l'aprenentatge de la llengua estrangera suposarà, d'una banda, la prolongació i consolidació del que ja es coneix i, per una altra, un desenrotllament de capacitats més especialitzades en funció dels interessos professionals i acadèmics que guiaran el futur laboral de l'alumnat.
  
El Consell d'Europa establix un marc de referència comú europeu per a l'aprenentatge de llengües estrangeres, indicant que, per a desenrotllar progressivament la competència comunicativa en una determinada llengua, l'alumnat ha de ser capaç de dur a terme una sèrie de tasques de comunicació.
  
Les tasques de comunicació configuren un conjunt d'accions que tenen una finalitat comunicativa concreta dins d'un àmbit específic. Per a la seua realització, s'activa la competència comunicativa.
  
En primer lloc, per a ampliar la competència comunicativa s'ampliarà el tipus de situacions en què s'utilitza la llengua estrangera per mitjà de la diversificació de les funcions comunicatives i dels àmbits d'ús en què estes es produïxen.
  
Es crearan o simularan situacions en què, més enllà de la comunicació més o menys quotidiana, s'utilitze la llengua estrangera per a desenrotllar tècniques de treball intel·lectual, per a adquirir coneixements relacionats amb altres àrees disciplinars o per a investigar en àmbits específics, seleccionats en funció dels interessos dels estudiants.
  
En segon lloc, ampliar la competència comunicativa significa capacitar-se per a comprendre i produir discursos més complexos per mitjà de la consolidació dels procediments de comprensió i la posada en pràctica de les estratègies de producció tant oral com escrita. Significa també capacitar-se per a reconéixer i interpretar els elements que sovint es comuniquen de manera implícita en el discurs.
  
A l'adquirir major capacitat per a comprendre els continguts transmesos de manera implícita, s'amplia també la capacitat de reconéixer i analitzar el paper dels estereotips i connotacions culturals que poden convertir la llengua en un instrument de manipulació dels valors i actituds socials; s'amplia, per tant, la capacitat de reaccionar de manera crítica davant d'ells.
  
En tercer lloc, un altre nivell d'aprofundiment de la competència comunicativa és el de les variants discursives i textuals que poden ser objecte d'observació i apropiació. L'edat dels estudiants i la diversificació d'interessos poden aconsellar que s'òbriga la gamma dels gèneres discursius, que podran incloure també alguns textos relativament especialitzats o certs textos literaris.
  
Així mateix, en l'etapa de Batxillerat és necessari ampliar la competència gramatical per mitjà del treball sobre textos orals i escrits que presenten estructures morfosintàctiques i continguts lèxics més complexos. A partir de l'observació del material proposat, així com de les mateixes produccions, es pot arribar a la construcció d'un saber explícit que permeta sistematitzar els coneixements sobre el codi de la llengua. És en el context d'estes activitats de reflexió on fonamentalment es duen a terme les operacions de raonament lògic (anàlisi, conceptualització, sistematització, etc.) que reforcen i completen la formació intel·lectual.
  
Junt amb el que s'ha exposat anteriorment, el procés d'ensenyança i aprenentatge de llengües estrangeres contribuirà a la formació educativa de l'alumnat des d'una perspectiva global que afavorisca el desenrotllament de la seua personalitat, la integració social, les possibilitats d'accés a dades d'interés, etc. Especialment, en esta etapa educativa, els idiomes s'utilitzaran per a promoure la formació intel·lectual i conéixer informacions específiques pròpies d'altres àrees de coneixement, que permeten a l'alumnat estar en contacte amb els canvis permanents en el saber científic, humanístic i tecnològic.
  
D'esta manera, el Batxillerat propiciarà que l'avanç en el coneixement contribuïsca a ampliar l'horitzó de cada estudiant, que aprofundisca en l'acostament a altres formes de vida i organització social diferents de les nostres, a intercanviar opinions sobre problemes que es compartixen internacionalment, a diversificar els seus interessos professionals i a consolidar valors socials que afavorisquen l'encontre en un món en què la comunicació internacional es fa cada vegada més patent.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Utilitzar la llengua estrangera per a comunicar-se en situacions interactives cada vegada més diversificades i autèntiques, oralment i per escrit, usant estratègies comunicatives i discursives adequades.
  
2. Comprendre i interpretar críticament els textos orals, escrits i visuals emesos en situacions de comunicació habitual i pels mitjans de comunicació, i analitzar-los críticament des del punt de vista dels valors que manifesten.
  
3. Llegir de manera autònoma amb diversos fins: busca i selecció d'informacions, adquisició de coneixements referits a diverses àrees d'interés, oci, etc.
  
4. Llegir textos literaris en llengua estrangera, a fi de sensibilitzar-se davant del fet literari i fer-se conscient dels usos de la llengua que este comporta, comprendre els seus elements essencials i copsar la seua funció i organització discursiva.
  
5. Produir textos escrits amb diferents finalitats, planificant-los i organitzant-los de manera coherent i adequada a la situació de comunicació.
  
6. Reflexionar sobre el funcionament linguisticocomunicatiu de la llengua estrangera per a poder arribar a produir missatges més complexos i correctes, adaptats a les diverses situacions i comprendre les produccions alienes, en situacions cada vegada més variades i imprevistes.
  
7. Reflexionar sobre els mateixos processos d'aprenentatge utilitzant recursos autònoms basats en l'observació, correcció i avaluació, a fi de continuar amb l'estudi de la llengua estrangera en el futur i així utilitzar estratègies d'aprenentatge autònom; plantejar-se objectius propis en relació amb necessitats personals i en relació amb àmbits de coneixements en què pot incidir la llengua estrangera; trobar les vies de consecució d'estos objectius (selecció dels mètodes de treball, suports, tècniques, etc.), i avaluar-ne l'adequació i l'eficàcia.
  
8. Valorar críticament altres modes d'organitzar l'experiència i estructurar les relacions personals comprenent el valor relatiu de les convencions i normes culturals.
  
9. Reconéixer, interpretar i ampliar el coneixement dels referents culturals que apareixen implícitament o explícitament en els textos per a conéixer els aspectes fonamentals del medi sociocultural propi de la llengua estudiada i aconseguir una millor comunicació i una millor comprensió i interpretació de cultures distintes de la pròpia.
  
10. Apreciar la riquesa que suposa el plurilingüisme com a mitjà per a contrastar i ampliar coneixements i valors, i reaccionar davant d'ells de manera respectuosa, oberta i crítica, i reconéixer la importància que té l'aprenentatge de llengües com a mitjà de comunicació i enteniment internacional en un món multicultural.
  
III. Nuclis de continguts
  
Durant el procés d'ensenyança i aprenentatge en les etapes anteriors de l'Ensenyança Obligatòria s'han anat desenrotllant tres tipus de continguts (procediments, conceptes i actituds) que continuen presents en esta etapa.
  
L'aprenentatge d'una llengua està estretament lligat a l'adquisició de continguts relatius a procediments que es referixen no sols a destreses per a la producció i comprensió del discurs, sinó també a les estratègies d'aprenentatge necessàries per a eixa comprensió i producció. Estos continguts constituïxen l'eix del procés didàctic. Els conceptes, construïts a partir d'activitats d'observació, anàlisi, manipulació i producció apareixen com continguts indissociables dels procediments, i són sabers explícits i organitzats sobre les unitats lingüístiques o els referents culturals i sobre el seu funcionament en el discurs. De la mateixa manera, per a l'organització de la intervenció didàctica, cal tindre en compte les actituds generades davant de la llengua estudiada, l'aprenentatge d'esta, els seus components culturals i els seus parlants.
  
Més amunt s'han definit l'objecte d'aprenentatge, el caràcter de l'etapa i els objectius generals. A més d'estos elements, en la determinació dels nuclis de continguts, intervenen altres consideracions derivades de la investigació recent sobre l'adquisició de les llengües en general i de les llengües estrangeres en particular. Entre elles es pot citar el paper dels intercanvis comunicatius en l'adquisició i desenrotllament de la capacitat lingüística, la funció de la reflexió en l'aprenentatge o l'existència de diferents estils cognoscitius que conduïxen a modes específics d'aprenentatge.
  
Els nuclis de continguts són els mateixos que s'han establit per a l'etapa de Secundària Obligatòria perquè, tal com estan concebuts, responen a una definició de l'objecte d'aprenentatge, la competència comunicativa, que no és diferent en una etapa o en una altra. Són, per tant, el marc de referència que servix de guia en les diverses etapes i els continguts que els componen van ampliant-se progressivament en el transcurs dels anys d'instrucció.
  
Així, estos nuclis de continguts són una prolongació dels especificats en l'etapa de Secundària Obligatòria i serà només el seu tractament el que varie respecte a l'etapa anterior. En efecte, la major capacitat comunicativa dels alumnes en la llengua estrangera i la seua major capacitat cognoscitiva, així com el major grau d'autonomia aconseguit, permetrà que es puguen consolidar les capacitats adquirides al llarg de l'Educació Secundària Obligatòria i, a més, aprofundir-hi i ampliar-les.
  
LLENGÜES ESTRANGERES I
  
1. Habilitats Comunicatives.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Obtenció d'informació global i específica d'un text.
  
- Predicció i deducció d'informació en diferents tipus de textos.
  
- Escolta comprensiva de missatges emesos per parlants amb diferents accents.
  
- Interacció oral amb altres persones, planificant prèviament el missatge que es vol transmetre i cuidant tant la coherència com la correcció formal.
  
- Descripcions i narracions basades en experiències personals.
  
- Formulació d'hipòtesis sobre les expectatives, interessos o actituds comunicatives que puguen tindre els receptors dels textos.
  
- Ordenació lògica de frases i paràgrafs a fi de realitzar un text coherent, utilitzant els elements d'enllaç adequats.
  
Redacció de cartes tant informals com amb un cert grau de formalitat.
  
- Observació i utilització conscient d'estratègies d'aprenentatge.
  
- Autocontrol en les activitats de comprensió i producció de textos, per mitjà de la disminució progressiva de la guia didàctica (les consignes, preguntes, etc., amb les quals el professor o els materials marquen progressivament els passos d'una activitat).
  
- Reflexió sobre la pròpia manera d'aprendre per a aconseguir que la selecció de les estratègies adequades es realitze de manera autònoma segons estils d'aprenentatge personals.
  
2. Reflexions sobre la Llengua.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
ANGLÉS
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Descriure l'aparença física, estat de salut, caràcter, gustos i interessos. Comparar, contrastar i diferenciar entre dades i opinions. Expressar preferències:
  
\*Like / enjoy / hate...+ ?ing o to + infinitiu.
  
\*Want + substantiu / pronom / Want to + infinitiu.
  
\*Verbs no utilitzats en forma contínua.
  
\*Adjectius.
  
\*Phrasal verbs.
  
\*Pronoms i oracions de relatiu.
  
- Parlar de costums i hàbits en el passat. Expressar els canvis que es produïxen en ells i en les coses que ens rodegen:
  
\*Diferents temps verbals (veu activa i passiva).
  
\*Would / used to + infinitiu.
  
\*Be / get used to + ?ing.
  
\*Usos del gerundi després de certs verbs, preposicions i com a subjecte.
  
\*Adverbis de manera i intensitat.
  
- Expressar plans i disposicions amb distintes referències temporals. Concertar cites. Predir esdeveniments i fer pronòstics:
  
\*Present continu I Will / be going to.
  
\*When as soon as + present simple o perfet.
  
\*Futur continu.
  
\*Futur perfet.
  
- Expressar obligació i absència d'obligació, necessitat, capacitat i possibilitat:
  
\*Modals: must, mustn't, should / ought to, need, needn't, have to, don't have to,
  
\*can / be able to, could.
  
- Expressar possibilitats reals i formular hipòtesis:
  
\*Oracions condicionals tipus I, II i III.
  
- Relatar el que una altra persona ha dit, preguntat, ordenat o suggerit:
  
\*Estil indirecte: preguntes, oracions declaratives, ordes i suggeriments.
  
\*Verbs introductoris: ask, declare, apologise, explain, invite, offer, say, suggest, tell, etc.
  
- Fer deduccions sobre el present i el passat:
  
\*Verbs modals: must, can, may, could, should + infinitiu simple.
  
\*Verbs modals: must, can, may, could, should + infinitiu perfet.
  
- Expressar la conseqüència, el resultat i la causa:
  
\*Oracions subordinades introduïdes pels nexes: because, since, so as, as a result, consequently, etc.
  
\*Have / get something done.
  
B) Lexicosemàntic:
  
- Relacionat amb els temes tractats: experiències, notícies, oci, interessos, llocs, etc.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat: silent letters, etc.
  
- Formes dèbils.
  
- Accentuació de paraules i frases.
  
- Entonació de frases.
  
- Ritme.
  
FRANCÉS
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Descriure l'aparença física, estat de salut, caràcter, gustos i interessos. Comparar, contrastar i diferenciar distingint dades d'opinions. Expressar preferències:
  
\*El condicional.
  
\*Oracions comparatives.
  
\*Expressar les accions en curs: être en train de.
  
\*Pronoms relatius.
  
\*Presentatius.
  
- Parlar d'hàbits i costums en el passat:
  
\*Expressar els canvis que es produïxen en ells i en les coses que ens rodegen.
  
\*Revisió de temps verbals simples i compostos.
  
\*Adverbis. Locucions. Conjuncions (les més usuals).
  
\*Ús d'en i y en expressions corrents.
  
- Expressar plans i disposicions amb distintes referències temporals. Concertar cites. Predir esdeveniments i fer pronòstics:
  
\*Les subordinades temporals (quand).
  
\*Ús del futur simple.
  
\*Ús del passé composé i imperfet.
  
- Expressar l'obligació i absència d'obligació, necessitat, capacitat i possibilitat:
  
\*Devoir + infinitiu. Il faut que + subjuntiu.
  
\*Il est indispensable / necessaire / interdit / etc.
  
\*Ús de l'imperatiu / de l'infinitiu.
  
- Expressar possibilitats reals i formular hipòtesis:
  
\*Expressió de la condició.
  
\*Les relacions lògiques.
  
- Relatar el que una altra persona ha dit, preguntat, ordenat o suggerit:
  
\*Poder reconéixer l'estil indirecte.
  
\*Oracions declaratives. Ordes / suggeriments.
  
- Fer deduccions sobre el present i el passat:
  
\*Verbs modals: devoir, pouvoir + infinitiu (present i passat).
  
- Expressar la conseqüència, el resultat i la causa:
  
\*L'expressió de la causa (parce que - pourquoi).
  
\*L'expressió de la conseqüència (bien que - malgré).
  
\*L'expressió de la finalitat (pour que).
  
- Saber comentar lectures de tipus literari, científic, tecnològic, filosòfic, cultural.
  
- Saber comentar emissions de televisió, vídeo, etc. (pel·lícules, telenotícies, documentals, etc.).
  
B) Lèxic:
  
- Relacionat amb els temes tractats.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat.
  
- Accentuació.
  
- Entonació.
  
- Ritme.
  
ALEMANY
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Descriure coses i persones, expressar juís de valor sobre persones i coses:
  
\*Adjectiu en posició predicativa i atributiva.
  
\*Declinació de l'adjectiu. Coordinació d'oracions. Orde dels elements en l'oració.
  
- Indicar direcció, invitar i rebutjar una invitació:
  
\*Preposicions de direcció.
  
\*Pronoms personals es i man.
  
- Expressar un estat d'ànim, expressar la filiació, comparar:
  
\*Pronom interrogatiu welch-.
  
\*Graus de l'adjectiu.
  
\*Oracions interrogatives positives i negatives.
  
\*Declinació dels graus de l'adjectiu.
  
- Relatar fets ocorreguts en el passat, disculpar-se, expressar modalitat:
  
\*Conjugació del pretèrit perfet.
  
\*Adjectius indefinits i possessius.
  
\*Conjugació dels verbs modals.
  
- Expressar dades sobre un mateix, expressar preferències i gustos, invitar:
  
\*Declinació dels pronoms.
  
\*Ús de les preposicions.
  
- Expressar una necessitat, causa, pertinença:
  
\*El cas genitiu.
  
\*Oracions subordinades causals.
  
\*Oracions subordinades completives.
  
\*Orde dels elements en l'oració.
  
- Descriure, expressar una opinió i fonamentar-la:
  
\*Declinació de l'adjectiu atributiu, amb presentador i sense.
  
\*Sistema pronominal.
  
\*Pronoms de relatiu.
  
- Expressar temporalitat, transmetre una informació:
  
\*Verbs amb complement preposicional.
  
\*Adverbis pronominals.
  
\*Oracions subordinades concessives.
  
B) Lèxic:
  
- Relacionat amb els temes tractats.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat.
  
- Accentuació.
  
- Entonació.
  
- Ritme.
  
ITALIÀ
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Expressar hipòtesis i suposicions:
  
\*Verbs credere, pensare + di + infinitiu; credere, pensare + che + infinitiu.
  
\*Ús del futur per a expressar la probabilitat. Probabilmente, forse + futur.
  
- Reaccionar davant d'una informació:
  
\*Mi sorprende + che + subjuntiu.
  
\*Mi sembra strano, incredibile + che + subjuntiu.
  
- Parlar d'accions futures (projectes, hipòtesis, desitjos, altres usos):
  
\*Dovere, pensare + di + infinitiu.
  
\*El temps futur usat en les prediccions, anuncis, quan hi ha un element d'incertesa.
  
\*Ús de vorrei, mi piacerebbe + infinitiu, per a expressar desitjos.
  
\*Ús de vorrei, mi piacerebbe + che + imperfet de subjuntiu.
  
\*Ús de sperare + di + infinitiu.
  
\*Ús de sperare + che + present subjuntiu o futur.
  
- Expressar comparacions basades en la quantitat o en altres característiques:
  
\*Comparatius i superlatius: il / la / i / le, quello / a / i / e + piú / meno + adjectiu; quello / a / i / e + che + ha / hanno + piú / meno + substantiu.
  
\*Expressions. Di più, di meno; in più, in meno; il doppio, il triplo di, etc.
  
\*Migliore / meglio.
  
\*Peggiore / peggio.
  
- Descriure llocs, ubicar geogràficament:
  
\*Contar per escrit la descripció d'algun lloc.
  
- Expressar acord i desacord (enèrgicament, amb molta / poca convicció, amb reserves):
  
\*Ús de l'indicatiu i del subjuntiu.
  
- Saber demanar una informació per escrit.
  
B) Lèxic:
  
- Activitats comunes, anuncis, horòscop, supersticions, comprar, viatges, gastronomia.
  
C) Fonètica:
  
- Repàs de sons.
  
- Entonació de frases.
  
PORTUGUÉS
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Caracteritzar persones, físicament i psicològicament. Comparar, contrastar i diferenciar distingint dades d'opinions. Expressar gustos i preferències:
  
\*Present del subjuntiu amb frases dubitatives i exclamatives.
  
\*Adjectius qualificatius: comparatiu.
  
\*Adverbis: fisicamente, inesperadamente, inicialmente.
  
- Parlar d'hàbits i costums en el passat. Reforçar una idea amb relació al passat. ?Parlar d'accions passades no concretades.
  
\*Pretèrit mais-que-perfeito simples de l'indicatiu.
  
\*Adverbis: sobretudo, anteriormente.
  
\*Verb: dar + preposicions.
  
- Expressar plans i disposicions amb distintes referències temporals. Parlar d'accions concloses en relació a altres. Parlar d'accions repetitives:
  
\*Gerundi compost.
  
\*Perífrasi de: vir a + infinitiu.
  
\*Locucions adverbials: de longe.
  
- Fer deduccions sobre el present i el passat. Expressar dubte, desig, orde i sentiment:
  
\*Present del subjuntiu amb verbs de desig, orde, dubte i sentiment.
  
\*Verb: passar + preposicions.
  
\*Locucions conjuncionals: assim que, uma vez que.
  
- Expressar possibilitats reals i formular hipòtesis. Expressar desig, intenció i finalitat:
  
\*Adverbis: porventura, acaso.
  
\*Exclamatives de desig: pretèrit imperfet del subjuntiu vs. present del subjuntiu.
  
\*Locucions adverbials: de certo, por acaso.
  
- Expressar eventualitat en el futur. Parlar d'accions futures anteriors a altres també futures:
  
\*Futur perfet de l'indicatiu.
  
\*Present del subjuntiu: verbs regulars en ?ar, ?er, ?ir.
  
\*Locucions de subordinació: assim que, uma vez que.
  
- Expressar la conseqüència, el resultat i la causa. Parlar d'accions concloses amb relació a altres:
  
\*Locucions adverbials: de certeza, em alternativa.
  
\*Adverbis: pessoalmente, prioritariamente, publicamente.
  
\*Parells idiomàtics: a olhos vistos, de cor e salteado.
  
- Expressar la conseqüència, el resultat i la causa. Parlar d'accions concloses amb relació a altres:
  
\*Infinitiu compost (forma personal).
  
\*Locucions de subordinació: visto que, já que, pois que, uma vez que.
  
B) Lèxic:
  
- Relacionat amb els temes tractats.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat.
  
- Accentuació.
  
- Entonació.
  
- Ritme.
  
3. Aspectes Socioculturals.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Valoració positiva de l'ús de la llengua estrangera com a mitjà per a eliminar barreres d'enteniment i comunicació entre pobles.
  
- Contrast entre aspectes culturals de la vida quotidiana que transmet la llengua estrangera i els propis.
  
- Adequació dels missatges a les característiques de l'interlocutor.
  
- Identificació de costums i trets de la vida quotidiana propis d'altres països i cultures on es parla la llengua estrangera.
  
- Ús de fórmules lingüístiques adequades a les situacions comunicatives.
  
- Reconeixement de la presència i importància de la llengua estrangera en les noves tecnologies de la informació i comunicació.
  
- Interés per conéixer informacions culturals dels països on es parla la llengua estrangera.
  
- Interés per establir relacions socials amb parlants de llengües estrangeres.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Extraure informació global i específica en els missatges orals.
  
Es referix a missatges emesos pels estudiants, el professorat o pels mitjans de comunicació, reconéixer les estratègies comunicatives utilitzades pels interlocutors i en textos escrits autèntics que versen sobre temes d'interés general i utilitzar destreses i estratègies relacionades amb distints tipus i finalitats de lectures.
  
2. Participar en conversacions o debats preparats prèviament.
  
Es busca que s'utilitzen les estratègies adequades per a assegurar la comunicació amb l'interlocutor i produir missatges coherents i amb la correcció formal necessària per a fer possible esta comunicació.
  
3. Entendre la informació essencial en textos diversos sobre temes d'actualitat.
  
Convé incloure la realitat sociocultural dels països on es parla la llengua estrangera o que tinguen interés informatiu, anticipant i deduint dades a partir del context.
  
4. Redactar textos diversos amb la correcció sintàctica necessària per a la seua comprensió.
  
Este criteri valora la utilització dels distints elements que asseguren la cohesió i la coherència del text.
  
5. Reflexionar sobre el funcionament de la llengua.
  
Es busca aconseguir la comprensió de la dinàmica del sistema per mitjà de la inducció o deducció de les regles corresponents, i utilitzar elements lingüístics de referència (gramaticals, lèxics, ortogràfics, fonètics i textuals) que faciliten la sistematització de l'aprenentatge.
  
6. Transferir el coneixement de les regles de funcionament de la llengua estrangera a situacions noves.
  
L'alumnat ha de ser capaç d'actuar competentment des del punt de vista lingüístic partint de les regles que ha treballat i manejat de manera controlada. S'espera que les regles lingüístiques siguen aplicades en situacions diferents.
  
7. Usar de forma autònoma recursos, fonts d'informació i materials de referència.
  
En este criteri es pretén conéixer el desenrotllament per part de l'alumnat de les destreses necessàries per a contrastar conclusions, sistematitzar i consolidar coneixements.
  
8. Reflexionar sobre els mateixos processos d'aprenentatge. S'analitza la manera en què es produïxen reformulacions de regles, s'expressen definicions sobre el que s'aprén i s'avança en els nous aprenentatges.
  
9. Interpretar trets que definixen la cultura o cultures dels països on es parla la llengua estrangera i mostrar coneixements de dades de tipus geogràfic, històric, artístic, literari, etc., i incorporar este coneixement en la comunicació en situacions contextualitzades.
  
L'alumnat necessita un bagatge dels aspectes socioculturals de les comunitats on es parla la llengua estrangera, que li facilite una competència sociolingüística per a adaptar el seu discurs a la situació social en què tinga lloc cada acte de comunicació.
  
10. Mostrar acostament a la diversitat social i cultural que es transmet quan es comunica en llengua estrangera.
  
La llengua estrangera és font d'informació i mitjà de comunicació que ens permet buscar similituds i diferències socioculturals.
  
11. Desenrotllar l'interés per valorar positivament l'ús de la llengua estrangera com a mitjà de comunicació internacional i per a l'enteniment dels pobles i considerar la seua presència en l'ús de noves tecnologies.
  
La llengua estrangera es convertix tant en un recurs com en un element motivador per a l'ús de les tecnologies. Es va més enllà de l'ús de la tecnologia per a aprendre llengües. Especialment en el cas de les tecnologies de la informació i la comunicació, i sobretot quan la comunicació es produïx a través d'Internet, la llengua és, a més, un mitjà per a poder valdre's de la tecnologia.
  
12. Aprofundir en el coneixement de la cultura pròpia a partir de les informacions socioculturals que transmet la llengua estrangera.
  
Aprendre d'altres cultures facilita a l'alumnat aprofundir en la comprensió de la cultura pròpia. L'alumnat compararà i desenrotllarà una actitud d'empatia cap a altres realitats culturals i una comprensió real del que significa viure en un món intercultural.
  
III. Nuclis de continguts
  
LLENGÜES ESTRANGERES II
  
1. Habilitats Comunicatives.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Narracions orals i escrites d'esdeveniments o experiències personals.
  
- Participació i contribució activa en discussions o debats sobre diversos temes.
  
- Expressió d'argumentació i contraargumentació, tant oralment com per escrit.
  
- Resolució de problemes de forma cooperativa i presa de decisions en grup sobre un tema específic.
  
- Lectura de manera autònoma de textos escrits referits a l'actualitat, a la vida cultural o relacionats amb els interessos professionals, presents o futurs, de l'alumnat.
  
- Comparació i contrast entre textos sobre el mateix tema publicats en diferents revistes o periòdics.
  
- Finalització de textos dels quals s'han proporcionat un o diversos paràgrafs, aconseguint un text final amb elements que li donen cohesió i coherència.
  
- Participació en l'elaboració de projectes, com ara l'elaboració d'un periòdic, un fullet, una enquesta, un sondeig, etc.
  
2. Reflexions sobre la Llengua.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
ANGLÉS
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Donar i demanar opinions i consells. Persuadir i advertir:
  
\*Oracions de relatiu especificatives i explicatives.
  
\*Oracions subordinades consecutives introduïdes per so / such...that.
  
\*Should / had better.
  
\*Nexes: although, even if, in spite of.
  
- Sol·licitar informació utilitzant preguntes indirectes. Referir-se a una informació rebuda anteriorment utilitzant verbs específics.
  
\*Estil indirecte: preguntes.
  
\*Estil indirecte amb els següents verbs introductoris: accept, advise, agree, apologise, ask, beg, declare, explain, insist, invite, offer, etc.
  
\*Derivació: sufixos per a formar adjectius i substantius.
  
- Narrar una biografia i planificar un relat:
  
\*Subordinades de finalitat introduïdes per so (that), (in order) to, in order not to, so as to, so as not to.
  
\*Adjectius amb too / enough.
  
\*Usos de l'infinitiu després de certs verbs i adjectius.
  
\*Phrasal verbs.
  
- Formular hipòtesis i especular. Establir condicions i parlar de veritats generals. Expressar queixes, desitjos i sentiments de pesar i penediment:
  
\*Oracions condicionals, revisió dels tres tipus.
  
\*Futur amb will.
  
\*Oracions condicionals amb unless / as long as / providing that.
  
\*I wish + passat simple o perfet.
  
\*I wish + would.
  
- Descriure detalladament l'aspecte físic i el caràcter d'una persona real o imaginària:
  
\*Orde d'adjectius i adjectius compostos.
  
\*Phrasal verbs per a explicar trets de caràcter o formes de comportament.
  
\*Participi de present i de passat.
  
\*Expressions idiomàtiques.
  
- Mostrar acord i desacord i donar explicacions:
  
\*Connectors: for this reason, in adition, moreover, on the other hand, because, whereas, for example, consequently, etc.
  
\*Regret / remember + gerundi / infinitiu.
  
\*Prefixos per a formar oposats: un-, in-, um-, il-, ir-, dis-, etc.
  
- Analitzar canvis en diferents llocs i coses i en la societat:
  
\*Veu passiva.
  
\*Need / needn't + infinitiu.
  
\*Verbs seguits de gerundi o infinitiu.
  
\*Have / get something done.
  
- Expressar sentiments i parlar de relacions personals:
  
\*Be + adjectius.
  
\*Comparacions: as if, as...as, as though.
  
\*Verbs pronominals seguits d'adjectius.
  
\*Phrasal verbs per a parlar del desenrotllament de les relacions personals.
  
B) Lexicosemàntic:
  
- Relacionat amb els temes tractats: experiències, notícies, oci, interessos, llocs, etc.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat: /s/ en posició final, etc.
  
- Formes dèbils.
  
- Accentuació de paraules i frases.
  
- Entonació de frases.
  
- Ritme.
  
FRANCÉS
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Donar i demanar opinions i consells. Persuadir, advertir, argumentar:
  
\*Oracions explicatives i especificatives.
  
\*Expressions per a expressar l'opinió, l'assessorament, etc.
  
- Sol·licitar informació utilitzant preguntes indirectes. Referir-se a una informació rebuda anteriorment utilitzant verbs específics:
  
\*Frases fetes.
  
\*Locucions interrogatives. Estereotips.
  
- Saber narrar esdeveniments, pel·lícules, biografies. Planificar el relat, respectant les tècniques d'expressió:
  
\*Ús de l'imperfet / passé composé / futur.
  
\*Saber estructurar un relat simple.
  
- Formular hipòtesis i especular. Establir condicions i parlar de veritats generals. ?Expressar queixes, desitjos i sentiments de pesar i penediment:
  
\*Revisió de les oracions condicionals.
  
\*Ús del subjuntiu (present).
  
- Descriure detalladament l'aspecte físic i el caràcter d'una persona real o imaginària:
  
\*Col·locació d'adverbi i adjectius.
  
\*Adjectius compostos.
  
\*Explicar trets de caràcter i comportament.
  
\*Participi de present i participi passat.
  
\*Expressions idiomàtiques.
  
- Mostrar acord / desacord. Donar explicacions:
  
\*Connectors: par conséquent, pour cette raison, donc, le pourquoi, etc.
  
\*Expressions idiomàtiques.
  
- Expressar sentiments i parlar de les relacions personals:
  
\*Être + adjectius.
  
\*L'expressió de la comparació (amb substantius i adjectius).
  
\*Verbs pronominals + adjectius.
  
\*Verbs per a expressar el desenrotllament de les relacions personals.
  
B) Lèxic.
  
- Relacionat amb els temes tractats.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica.
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat.
  
- Accentuació.
  
- Entonació.
  
- Ritme.
  
ALEMANY
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Comprendre narracions escrites d'esdeveniments passats:
  
\*El Präteritum dels verbs regulars.
  
\*El Präteritum dels verbs irregulars.
  
- Relatar fets ocorreguts en el passat i en el present:
  
\*El pretèrit perfet dels verbs regulars i irregulars.
  
\*El plusquamperfet.
  
\*Oracions subordinades temporals.
  
\*Conjugació completa del sistema verbal en veu activa.
  
- Expressar relacions de finalitat i de restricció entre diverses accions:
  
\*Oracions finals i concessives.
  
- Expressar relacions espacials, temporals, causals, finals, restrictives entre objectes o persones:
  
\*Preposicions de datiu.
  
\*Preposicions de genitiu.
  
\*Verbs amb complement preposicional.
  
- Ordenar esdeveniments cronològicament, destacar informacions, matisar, expressar fets amb coherència:
  
\*Orde dels elements en l'oració.
  
- Expressar la possessió, ampliar informació sobre objectes i persones:
  
\*Declinació del pronom relatiu en genitiu.
  
\*Declinació del pronom possessiu en genitiu.
  
- Descriure objectes i persones per mitjà d'atributs que expressen temporalitat:
  
\*El Partizip I.
  
\*El Partizip II.
  
- Expressar condicionalitat, irrealitat, sol·licitar i preguntar amb cortesia:
  
\*La perífrasi verbal amb würde ... infinitiu.
  
\*Formes de Konjunktiv II dels verbs modals i auxiliars.
  
\*Oracions subordinades condicionals amb nexe i sense.
  
- Expressar i comprendre processos d'elaboració. Expressar accions de mode impersonal:
  
\*Conjugació de la veu passiva en present d'indicatiu, Präteritum i pretèrit perfet.
  
\*El complement agent.
  
\*Construccions impersonals amb man i en veu passiva.
  
- Expressar desig, ganes, possibilitat, la conveniència o inconveniència de fer alguna cosa:
  
\*Construccions d'infinitiu amb zu.
  
\*Els infinitius actiu, passiu i perfet.
  
B) Lèxic:
  
- Relacionat amb els temes tractats.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat.
  
- Accentuació.
  
- Entonació.
  
- Ritme.
  
ITALIÂ
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica.
  
- Repàs d'algunes funcions:
  
\*Expressar opinions.
  
\*Expressar hipòtesis.
  
\*Expressar acord / desacord.
  
\*Descriure persones, objectes, llocs.
  
\*Contar fets passats.
  
\*Expressar hipòtesis.
  
- Mostrar desacord: protestar.
  
- Saber sol·licitar informació per escrit:
  
\*Cartes comercials (fórmules).
  
- Relatar el que una persona ha dit, preguntat, ordenat o suggerit:
  
\*L'estil indirecte (temps verbals, pronoms, marcadors temporals i espacials, etc.).
  
\*Verbs domandare, chiedere + se + verb conjugat.
  
\*Verbs domandare, chiedere + se + subjuntiu / indicatiu.
  
\*Verbs domandare, chiedere + di + infinitiu.
  
- Interpretar i resumir coses dites per altres persones:
  
\*Elements que es repetixen / s'anul·len en el pas de l'estil directe a l'indirecte.
  
- La forma passiva:
  
\*Ús de la forma passiva.
  
\*Diferències entre registres formals i informals, entre llengua oral i escrita.
  
\*Elements per a presentar informacions sobre les quals no estem segurs o han sigut pronunciats per altres persones.
  
- El passato remoto:
  
\*Ús del temps verbal en la llengua parlada.
  
\*Verbs regulars i irregulars.
  
\*Altres cartes de registre formal.
  
B) Lèxic:
  
- Llocs, hotels, carreteres, transports, ofertes de treball, llenguatge burocràtic (bancs, oficines de correus, etc.).
  
C) Fonètica:
  
- Consonants dobles.
  
- Èmfasi.
  
PORTUGUÉS
  
A) Funcions del llenguatge i de la gramàtica:
  
- Caracteritzar, detalladament, físicament i psicològicament persones reals o imaginàries. Parlar de qualitats i defectes:
  
\*Comparacions.
  
\*Perífrasi de: ir (p.p.s.) + infinitiu.
  
\*Adjectius qualificatius: comparatiu i superlatiu.
  
\*Verb ver i els seus derivats: prever, antever, entrever, rever.
  
- Donar i demanar opinions i consells. Persuadir i advertir. Suggerir i expressar desitjos:
  
\*Present del subjuntiu amb: quem quer que, onde quer que, o que quer que, quer...quer.
  
\*Frases emfàtiques: verb ser.
  
\*Pronoms i oracions del relatiu.
  
- Sol·licitar informació utilitzant preguntes indirectes. Referir-se a una informació rebuda anteriorment utilitzant verbs específics. Desxifrar anuncis:
  
\*Concessives amb repetició del verb: present del subjuntiu + partícula de lligament + futur del subjuntiu.
  
\*Estil indirecte - estil directe.
  
\*Derivació per sufixació i prefixació.
  
\*Interrogatives indirectes.
  
- Narrar una biografia i planificar un relat:
  
\*Verb ficar + preposicions.
  
\*Conjuncions i locucions de subordinació: que, para que, a fim de que.
  
\*Numerals ordinals.
  
- Mostrar acord, desacord i donar explicacions. Emetre juís de valor:
  
\*Oracions amb: quanto mais, quanto menos, quanto pior + present d'indicatiu/futur de subjuntiu... mais, menos, pior + present o futur d'indicatiu.
  
\*Adverbis: rapidamente, principalmente.
  
\*Locucions preposicionals: de acordo com, ao longo de.
  
- Formular hipòtesis i especular. Establir condicions i parlar de veritats generals. Protestar i expressar sentiment de pesar i penediment:
  
\*Present del subjuntiu amb: por mais que, por muito que, por pouco que.
  
\*Pretèrit imperfet del subjuntiu amb oracions condicionals.
  
\*Expressions idiomàtiques: dar o braço a torcer, não ter papas na língua.
  
\*Condicional pretèrit.
  
- Expressar sentiments i parlar de relacions personals. Reforçar una idea:
  
\*Pronoms personals complement (èmfasi).
  
Pretèrit imperfet del subjuntiu amb: quem me dera que, oxalá, como se.
  
\*Conjugació pronominal amb futur imperfet de l'indicatiu i condicional present.
  
- Analitzar canvis en diferents llocs i coses en la societat. Expressar eventualitat en el futur.
  
\*Present del subjuntiu amb expressions no personals, conjuncions i locucions.
  
\*Futur del subjuntiu amb conjuncions i locucions.
  
\*Adverbis: acolá, algures.
  
B) Lèxic:
  
- Relacionat amb els temes tractats.
  
- Fórmules i expressions.
  
C) Fonètica:
  
- Pronunciació de fonemes d'especial dificultat.
  
- Accentuació.
  
- Entonació.
  
- Ritme.
  
3. Aspectes Socioculturals.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Identificació dels trets dialectals més significatius de la llengua estrangera.
  
- Valoració positiva de patrons culturals distints dels propis.
  
- Reconeixement de diferències culturals i de comportaments socials entre grups de parlants de la mateixa comunitat lingüística.
  
- Reflexió sobre similituds i diferències entre cultures.
  
- Valoració de la llengua estrangera com a mitjà per a accedir a altres cultures i com a instrument de comunicació internacional.
  
- Reflexió sobre altres maneres d'organitzar les experiències, a fi de desenrotllar actituds de comprensió cap a altres convencions culturals.
  
- Ús de registres adequats segons el context comunicatiu, l'interlocutor i la intenció dels interlocutors.
  
- Reconeixement de la importància de la llengua estrangera per a aprofundir en coneixements que resulten d'interés al llarg de la vida professional.
  
IV. Criteris d'avaluació.
  
1. Extraure la informació global i específica, tant explícita com implícita, de textos orals, emesos en situació de comunicació cara a cara, sobre temes relacionats amb la realitat quotidiana, aspectes culturals i socials dels països en què es parla la llengua estrangera.
  
Amb este criteri es pretén avaluar la capacitat de l'alumnat per a comprendre i interpretar tant la informació explícita rebuda en els intercanvis orals com també la derivada de la intenció de l'interlocutor, el registre utilitzat, la seua actitud, etc. Així mateix es pretén avaluar les estratègies de comunicació utilitzades en eixos intercanvis.
  
2. Extraure informacions globals, i les específiques prèviament requerides, de textos orals, emesos pels mitjans de comunicació sobre qüestions generals d'actualitat, aspectes de les cultures associades amb la llengua estrangera i temes relacionats amb altres disciplines del currículum.
  
Amb este criteri es pretén avaluar la capacitat de comprendre i interpretar correctament d'una manera global els missatges emesos en els programes més usuals dels mitjans de comunicació audiovisuals, com ara notícies, programes de divulgació i opinió, debats, etc., i produccions amb trames argumentals. A més, es tracta de comprovar la comprensió específica d'aspectes concrets destacats prèviament.
  
3. Participar amb fluïdesa en conversacions improvisades i en narracions, exposicions, argumentacions i debats preparats prèviament sobre temes d'interés, relacionats amb altres àrees del currículum o amb aspectes socials i culturals dels països en què es parla la llengua estrangera, utilitzant per a això estratègies de comunicació i el tipus de discurs adequat a la situació.
  
Es tracta d'avaluar, d'una banda, la capacitat per a organitzar i expressar idees amb claredat i, d'una altra, la capacitat per a reaccionar adequadament en les situacions interactives de manera que es puga dur a terme una gestió adequada de la comunicació (iniciant intercanvis, negociant significats) produint un discurs comprensible i que aconseguisca la seua intenció comunicativa.
  
4. Extraure de manera autònoma, amb ajuda d'instruments adequats (com, per exemple, els diccionaris), la informació continguda en textos escrits procedents dels mitjans de comunicació, llibres de divulgació, etc., referits a temes d'actualitat, a la cultura en general i a temes relacionats amb altres matèries del currículum i amb els estudis futurs.
  
Es pretén avaluar la capacitat per a comprendre textos autèntics d'interés general i de divulgació, amb suficient precisió i detall com per a poder analitzar críticament esta informació, reelaborar-la i utilitzar-la en produccions pròpies, tant orals com escrites.
  
5. Llegir amb ajuda d'instruments adequats (diccionaris, llibres de consulta) textos literaris variats (novel·la, poesia, teatre) relacionats amb els interessos propis i del grup i demostrar la comprensió amb alguna tasca específica.
  
Es pretén avaluar amb este criteri la capacitat per a interpretar una obra literària, les característiques generals de l'estil i el context sociocultural que l'enquadra.
  
Els textos seleccionats presentaran un contingut i un estil adequats al nivell de l'alumnat.
  
6. Redactar, amb ajuda del material de consulta pertinent, textos escrits que exigisquen una planificació i una elaboració reflexiva de continguts, cuidant la correcció idiomàtica, la coherència i la propietat expressiva.
  
Amb este criteri es pretén avaluar la capacitat de planificar i organitzar les idees d'acord amb el tipus de text triat, cuidant la progressió del tema i expressant este amb la necessària coherència per a la seua adequada comprensió. Així mateix, amb este criteri s'avaluarà també la correcció lingüística amb què es presenten els continguts triats tenint en compte la seua importància per a aconseguir una comunicació efectiva.
  
7. Utilitzar reflexivament els coneixements lingüístics, sociolingüístics, estratègics i discursius adquirits, aplicant amb rigor els mecanismes d'autocorrecció que reforcen l'autonomia de l'aprenentatge.
  
Per mitjà d'este criteri es pretén avaluar si els estudiants posseïxen efectivament una competència global que els permeta adequar les produccions a diferents situacions de comunicació (segons la intenció, el tipus d'interlocutor, etc.) amb el grau de correcció relatiu al nivell, i considerar i analitzar reflexivament les produccions per a autocorregir-se en cas necessari.
  
8. Utilitzar estratègies d'aprenentatge que propicien autocontrol en les activitats de comprensió i producció de textos, així com un major domini dels processos propis de l'aprenentatge de la llengua estrangera: planificació, autoobservació i avaluació.
  
Es pretén avaluar la capacitat per a desenrotllar dos tipus d'activitats. D'una banda, l'ús d'estratègies que permeten construir el sentit dels textos autònomament (recepció); d'altra banda, en la producció s'observaran les estratègies que conduïsquen a l'elaboració de textos tenint en compte cada fase del procés, ja siga este de producció escrita (contextualitzar, planificar, textualitzar, revisar i avaluar) o oral (adaptar-se a la situació, consolidar les reaccions de l'interlocutor, negociar el sentit). D'altra banda, es tracta d'avaluar la capacitat de l'alumnat per a incidir en les decisions relatives al seu propi aprenentatge: elaboració de plans d'actuació en funció de necessitats personals, control del desenrotllament dels plans previstos i valoració del conjunt del procés.
  
9. Extraure, analitzar i interpretar les informacions de caràcter cultural que apareixen en els textos de manera explícita però també implícita, i incorporar-les perquè es produïsca una comprensió més completa dels missatges.
  
Amb este criteri es pretén valorar la capacitat de reconéixer en els textos els indicis que fan referència a aspectes de tipus sociocultural compartits pels parlants d'una llengua, i si, una vegada reconeguts, s'han desenrotllat els mecanismes que permeten interpretar-los (inferència, hipòtesis de sentit i també busca o petició d'informació sobre els referents).
  
10. Utilitzar procediments de localització, anàlisi i tractament dels coneixements de tipus sociocultural per a la realització de xicotets treballs relacionats amb interessos personals o de grup.
  
Es tracta de valorar la capacitat d'elaborar continguts socioculturals després de buscar informacions en diverses fonts i utilitzar-los de manera autònoma en treballs d'exposició oral, treballs escrits sobre temes pluridisciplinars d'interés per als estudis o la vida futura, tant per a la classe com per a la participació en activitats extraescolars (jornades culturals, intercanvis, visites).
  
FILOSOFIA I i II
  
(Matèria Comuna)
  
I. Introducció
  
Caracteritza la Filosofia una reflexió radical i crítica sobre els problemes fonamentals a què s'enfronta el ser humà i l'interés per una comprensió aclaridora del món i de la vida que permeta la seua orientació i l'organització de la seua experiència.
  
La intenció que guia esta reflexió respon a una forma d'anàlisi i delimita un camp de problemes específicament filosòfics, els canvis i les transformacions dels quals expressen la seua índole de reflexió històricament situada, de reflexió referida a pràctiques o nivells bàsics de la vida humana i social, que afecten no solament les seues respostes, sinó fonamentalment els temes i problemes citats.
  
Com a radical, la reflexió filosòfica pretén un valor de coneixement, tant per a les seues afirmacions i interpretacions, com per a les orientacions que obri i possibilita. Compromesa sempre amb el seu temps i mantenint constantment obert l'esforç de la interpretació, la comprensió i el pensament, la reflexió filosòfica, no obstant, transcendix sempre les seues respostes i propostes concretes d'un moment determinat.
  
El discurs filosòfic es va caracteritzar tradicionalment també per la forma de la totalitat, perquè va aspirar sempre a l'articulació i la integració de les respostes als problemes que planteja la diversitat d'aspectes que comprén l'experiència humana del món: els del coneixement i els de l'acció, els morals, jurídics i polítics, els de la creació i expressió artístiques, etcètera.
  
La nostra època no solament prolonga la reflexió filosòfica. Ho fa, a més a més, des d'un nivell més alt de consciència i lucidesa, sensible a les falses il·lusions i solucions, i des d'una voluntat, inèdita fins ara, de trobada i de diàleg, propiciada per la globalització que hui es produïx en tots els aspectes de la vida. Però es tracta d'una reflexió situada ara en un context sociocultural més complex que el d'èpoques passades, en què l'acceleració del desenrotllament cientificotècnic i la de les transformacions socials i polítiques obliguen a replantejar, amb especial urgència, les grans qüestions sobre les quals sempre va reflexionar la filosofia.
  
L'art i la crítica d'art, les ciències i els principis ètics i jurídics s'han convertit en esferes autònomes i separades, i s'ha trencat així la pretensió d'aconseguir la totalitat en el nivell de la teoria. El pensament filosòfic ha de connectar eixes esferes entre si i amb els processos de comprensió de la vida quotidiana, per a enriquir les argumentacions de què esta es nodrix i salvaguardar les seues pretensions de validesa racional. D'esta manera, hereta la reflexió filosòfica contemporània el paper que sempre la va caracteritzar com a elaboradora i defensora dels valors de la racionalitat. Per a realitzar eixa funció, la Filosofia connecta tant amb el moment expressiu de l'obra d'art com amb l'estructura conceptual i cognitiva de les teories científiques, i amb l'aspiració de validesa dels procediments normatius bàsics de l'ètica i del dret.
  
El principal objectiu de la Filosofia en el Batxillerat és la promoció de l'actitud reflexiva i crítica. Sense negar que la seua consecució és un compromís de tot el procés educatiu, és, no obstant, responsabilitat directa i immediata de l'educació en la Filosofia. Per introductori que un curs de filosofia puga ser, li incumbix estimular i provocar actituds reflexives en què se sotmeten a consideració i anàlisi, tant la diversitat d'aspectes de la nostra experiència, com els problemes fonamentals que planteja cada un d'ells i les seues relacions. Per tant, l'ensenyança de la Filosofia en el Batxillerat ha d'aconseguir:
  
\*que l'alumnat explicite els supòsits que subjauen al discurs tant de les diferents ciències com de les ideologies, a fi d'aclarir les idees que estructuren la seua forma de pensar i d'actuar;
  
\*que se situen en el marc que possibilite la tasca d'integrar i recompondre la diversitat de coneixements i valors que posseïxen;
  
\*que aprenguen a usar la raó en el debat de les idees i en l'anàlisi dels fets;
  
\*que desenrotllen un pensament autònom i crític i una actitud oberta a noves formes de pensar, de sentir i d'actuar.
  
Del que s'ha dit sobre la caracterització de la Filosofia i sobre els fins de la seua docència en el Batxillerat, es desprén que esta ha d'estar animada per diversos principis. D'una banda, com que tota reflexió està situada històricament, no té sentit promoure una reflexió abstracta sobre els problemes. Del que es tracta és d'incitar a la reflexió des del nostre context històric, destacant com es presenten hui eixes qüestions i les possibles respostes. Les persones que pensen són les persones que saben plantejar els problemes de la seua època i enfrontar-se a ells.
  
D'altra banda, l'afirmació kantiana segons la qual ?no s'aprén Filosofia, s'aprén a filosofar?, conserva tota la seua veritat si s'interpreta, no com la descripció d'un fet, sinó com una norma també per a l'ensenyança: el que importa no és tant transmetre, repetir i recitar tesis, sinó produir i recrear l'activitat per la qual s'arriba a este saber; fomentar l'adquisició d'hàbits a través dels quals els estudiants puguen convertir-se, no en espectadors, sinó en participants i actors del procés d'aclariment dels problemes.
  
Per fi, ja que la reflexió filosòfica delimita un camp específic de temes i problemes, l'aprenentatge d'esta matèria ha de realitzar-se amb la convicció que incorporar discursos filosòfics del passat als problemes del present enriquix i amplia les perspectives des de les quals afrontar-los.
  
D'altra banda la Història de la Filosofia (Filosofia II) es concep com una matèria comuna a totes les modalitats del Batxillerat, que suposa un aprofundiment conceptual i una visió històrica dels temes que s'han analitzat en el primer curs. A més, constituïx una base de formació humanística indispensable per a l'alumnat, siga quina siga la seua especialitat professional futura.
  
La Història de la Filosofia comprén un ampli camp del saber que arreplega un conjunt de reflexions entorn de l'home i el seu món, lligades als distints moments històrics en què es van generar i lligades entre si en intents successius de comprendre, racionalment i críticament, la realitat en el seu conjunt, així com d'orientar l'acció humana, tant en el pla individual com en el col·lectiu.
  
El procés de configuració del que denominem pensament filosòfic, com una de les manifestacions més completes de la racionalitat humana, ha contribuït de manera rellevant a l'elaboració de sistemes conceptuals que permeteren donar resposta a preguntes bàsiques sobre problemes fonamentals a què s'enfronta el ser humà. Estos sistemes conceptuals han sigut el resultat de l'activitat reflexiva d'un gran nombre de pensadors els textos del quals constituïxen l'expressió paradigmàtica del saber filosòfic occidental.
  
La funció de la Història de la Filosofia en la formació dels estudiants de Batxillerat té, almenys, tres dimensions que han de ser ateses i enteses, tant per si mateixes com en la seua correlació: la dimensió racional reconstructiva, la dimensió historiogràfica i la funció articuladora de la història intel·lectual.
  
La dimensió racional reconstructiva garantix la rellevància intel·lectual dels problemes plantejats i de les respostes oferides pels filòsofs en el passat per a la nostra comprensió present d'eixos mateixos temes; i, al mateix temps, reconeix, com a condició de possibilitat de la comprensió, que és necessari que es posseïsca ja algun tipus de posicionament, explícit o tàcit, sobre les qüestions que un text filosòfic debat. En este sentit, un text filosòfic planteja amb rigor problemes en què l'estudiant com a lector està ja per endavant inevitablement involucrat, pel fet de ser membre d'esta cultura i d'esta societat, que han sigut configurades històricament per les idees que els distints textos van presentant. El diàleg historicofilosòfic és, per als estudiants, un acte d'obertura a una experiència nova i, al mateix temps, un autoesclariment de les estructures conceptuals profundes del seu món social.
  
De la pràctica docent de la reconstrucció racional importa retindre un objectiu essencial, que es pot formular així: el diàleg expert amb textos clàssics del pensament filosòfic permet a l'alumne-lector l'accés a un nucli d'experiències teòriques, de perspectives sobre la realitat i maneres de pensar a les quals no pot tindre accés per cap altre procediment; això, i no una altra cosa, significa afirmar sobre un text que és un ?clàssic?. Això permet complir a esta disciplina una funció molt especial: fer conscients els estudiants dels sistemes d'idees i valors que estan vertebrant el procés de socialització en què estan inserits, del qual el sistema educatiu és una part important, encara que no única. Només la consciència així generada permet a l'estudiant acceptar o debatre amb bones raons les idees i valors que la seua societat li proposa i, d'esta manera, li permet passar de la situació de subjecte passiu a la d'agent sabedor, racional i tendencialment lliure. El procés educatiu no complix la seua funció si no posa els estudiants en contacte amb els textos prototípics de la racionalitat, per a fer-los conscients del valor, l'abast i els límits del que altres disciplines els presenten com a ?fets?, és a dir, com a supòsits no qüestionats.
  
La dimensió historiogràfica de la Història de la Filosofia és element important per a proporcionar una informació bàsica sobre el context que permeta localitzar filòsofs i sistemes i generar en l'alumne-lector la deguda consciència del caràcter històricament situat de les teories filosòfiques i científiques, que d'esta manera aclarixen les condicions socials de la seua gènesi, i les seues relacions de similitud i diferència respecte d'altres productes culturals, com l'art, la literatura, etc., igualment afectats d'historicitat, si bé de maneres distintes.
  
La funció articuladora de la història intel·lectual que cal atribuir a la Història de la Filosofia permet cobrir un buit notable en el currículum dels batxillers: l'absència de qualsevol altra forma d'història de les idees (físiques, sociològiques, polítiques, jurídiques, etc.), sense les quals no és intel·ligible ni la societat i el moment que els estudiants viuen, ni el mateix sistema dels sabers que se'ls transmeten. La Història de la Filosofia ha d'obrir-se, a través de la temàtica suscitada pels filòsofs i els seus textos, que inclou en la seua mateixa programació, a eixes dimensions de la història intel·lectual que mostren el ric debat històric que subjau als diversos sabers tal com els coneixem, i a la varietat de paradigmes de racionalitat que estos sabers han assumit en moments històrics distints o que assumixen en el moment actual.
  
De totes estes dimensions, intrínseques a la Història de la Filosofia, es deriven les seues funcions didàctiques i les seues connexions amb la resta del currículum.
  
No és, ni pretén ser-ho, una història de tota la cultura occidental en totes les seues manifestacions, però proporciona el context que permet copsar el sentit diacrònic i dialògic de les idees.
  
A més a més, la filosofia es mostra en els seus textos originals i, per tant, la seua lectura, comentari i interpretació resulten indispensables.
  
Per això, convé remarcar que en l'accés a la lectura de textos clàssics cal promoure en els estudiants la capacitat de determinar les pròpies necessitats d'informació, concreta i general, i la manera de satisfer-les acudint a obres de consulta. L'ús d'obres generals introductòries a la Història de la Filosofia i de la ciència, diccionaris de Filosofia, etc., per a entendre conceptes utilitzats en els textos, informar-se sobre autors, o situar-los històricament, ensenya formes de treball i formes d'accés a la informació que seran indispensables per al treball universitari i, en general, per a la formació ulterior.
  
El desenrotllament de la capacitat de lectura comprensiva de textos d'un alt nivell d'organització lògica facilitarà als estudiants el treball posterior amb obres tècniques de qualsevol especialitat científica que trie en el futur; i el convertix, a més a més, en eixe ?lector mitjà culte?, a què apel·len les obres de divulgació o introducció de qualsevol disciplina científica.
  
L'activitat del comentari de textos proporcionarà habilitats intel·lectuals analítiques (de termes, moments rellevants d'una argumentació, tesis) o de caràcter sintètic (esquemes, recopilacions, resums) que són també d'aplicació general.
  
Aprofundir, en fi, en el coneixement dels filòsofs més rellevants de cada època i en l'anàlisi dels grans problemes filosòfics, afavorix el desenrotllament de la capacitat de relacionar entre si arguments distints sobre un mateix tema, o bé teories complementàries, o que es neguen mútuament (especialment fomentada per l'exercici de composició), porta l'alumnat a un grau de maduresa intel·lectual, sense el qual difícilment podrà tindre una orientació pròpia en el complex món ideològic, científic i polític contemporani.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
Filosofia I
  
1. Comprendre problemes filosòfics, que han sorgit al llarg de la Història, utilitzant amb propietat els conceptes i termes apareguts en la seua anàlisi i discussió.
  
2. Integrar els diversos àmbits de l'experiència humana, relacionant conceptes i problemes de distints camps de la cultura i de diferents formes del saber.
  
3. Analitzar textos filosòfics, identificant els problemes que plantegen, així com valorant críticament els supòsits, els arguments i les solucions proposades.
  
4. Argumentar i expressar, adoptant un punt de vista filosòfic, el pensament propi ?de forma oral o escrita?, amb claredat i coherència, i contrastar-lo amb altres posicions i argumentacions a través del diàleg.
  
5. Utilitzar procediments bàsics per al treball intel·lectual (busca d'informació, contrast, anàlisi, síntesi i avaluació crítica d'esta), valorant el rigor en el plantejament i en la solució dels problemes teòrics i pràctics.
  
6. Valorar la capacitat de la raó, la seua autonomia i la seua potencialitat normativa i transformadora, per a regular l'acció humana, personal i col·lectiva, enfocant les relacions socials com a relacions entre individus, que poden debatre les seues diferències a través del diàleg racional i la lliure expressió de les idees.
  
7. Valorar la diversitat d'opinions, posicions filosòfiques o creences dels altres com una manera d'enriquir, aclarir i posar a prova els propis punts de vista.
  
8. Adoptar una actitud crítica davant de qualsevol intent de justificació de les desigualtats i discriminacions, ja siga per sexe, raça, creences o altres característiques individuals i socials, valorant els esforços per aconseguir una societat més justa on hi haja una efectiva igualtat d'oportunitats per a les persones.
  
9. Valorar els intents per a aconseguir una convivència mundial basada en el respecte dels drets humans individuals i col·lectius, en la defensa de la naturalesa i en la pau.
  
10. Conéixer i valorar la importància de l'acció humana, lliure i responsable, des d'un punt de vista ètic, tècnic i artístic.
  
Filosofia II
  
1. Conéixer i comprendre els grans períodes en què es dividix la Història de la Filosofia occidental, així com la seua relació amb altres formes d'expressió cultural.
  
2. Comprendre la Història de la Filosofia com un avanç espiral, que ha représ els problemes amb un creixent nivell de radicalitat metodològica.
  
3. Reconéixer i analitzar problemes filosòfics, principalment els estudiats en el curs anterior, com a qüestions sorgides al llarg de la Història, utilitzant textos d'una certa densitat conceptual i argumentativa, establint amb ells una relació de diàleg i interpretació davant de la temàtica plantejada.
  
4. Relacionar les teories filosòfiques amb el marc històric, social i cultural en què són o han sigut plantejades, junt amb altres manifestacions de l'activitat intel·lectual humana.
  
5. Comprendre la relació que hi ha entre teories i corrents filosòfics, formulats en distints moments històrics, reconeixent la varietat de paradigmes de racionalitat que s'han assumit en cada un d'eixos moments, o els que s'assumixen en l'actualitat, i analitzant les semblances i diferències en la manera de plantejar els problemes i en les solucions proposades.
  
6. Reconéixer el significat de qüestions que han ocupat de forma recurrent les filosofies, així com la pertinència i significació de les qüestions, doctrines i debats filosòfics del passat per a la comprensió del present.
  
7. Descobrir la pròpia posició cultural, axiològica i científica com a formada per una història del pensament davant de la qual, d'altra banda, cal situar-se d'una manera reflexiva i crítica.
  
8. Conéixer i valorar l'esforç de la raó humana en el seu intent incessant per plantejar i resoldre les grans qüestions filosòfiques.
  
9. Aprendre a llegir de manera comprensiva i crítica textos filosòfics d'autors diversos i oposats, comparar-los entre si i descobrir la importància del diàleg racional com a mitjà d'aproximació a la veritat.
  
10. Prendre consciència de la necessitat de comprensió plena de l'altre (text o interlocutor) com a condició de possibilitat del desenrotllament del propi punt de vista i d'una confrontació teòrica fructífera.
  
11. Desenrotllar estratègies d'accés a la informació filosòfica, d'hàbits de treball intel·lectual, d'anàlisi de la discursivitat racional i d'expressió verbal i escrita del pensament filosòfic, així com del propi pensament.
  
12. Valorar l'esforç pel rigor intel·lectual en l'anàlisi dels problemes, la lliure expressió de les idees i el diàleg racional enfront de tota forma de dogmatisme.
  
13. Apreciar la capacitat de la raó, especialment en la reflexió filosòfica al llarg de la història, per a acostar-se de manera progressiva als problemes ètics, socials i humanístics, i per a regular l'acció humana individual i col·lectiva.
  
14. Enjudiciar críticament les opinions contraposades, analitzant els preconceptes, prejuís i posicions ideològiques que puguen haver-hi com a condicionants, així com les conceptualitzacions de caràcter excloent o discriminatori que puguen estar presents en qualsevol paradigma de racionalitat, usant la potencialitat argumentativa que proporciona l'aprenentatge del discurs filosòfic.
  
FILOSOFIA I
  
III. Nuclis de continguts
  
Els continguts es presenten organitzats en cinc nuclis temàtics que possibiliten enfocaments diversos per a la seua concreció en l'aula. S'inclouen en cada nucli diferents continguts bàsics, que poden servir com a fil conductor perquè els departaments didàctics, en les seues programacions, concreten els temes que puguen resultar de major interés per al seu alumnat, a partir, per exemple, de la modalitat de Batxillerat, o de raons educatives que es consideren pertinents.
  
Al mateix temps, es considera que els alumnes han de treballar fragments textuals d'autors clàssics i contemporanis que han tematitzat filosòficament els problemes plantejats en el currículum. No s'exclou l'ús d'un altre tipus de materials que responguen a tractaments prefilosòfics o extrafilosòfics de la temàtica en qüestió, però només amb caràcter preparatori i auxiliar. L'objectiu d'este curs és la familiarització de l'alumnat amb categories i argumentacions filosòfiques, per la qual cosa els textos de mitjana extensió han de tindre preeminència com a material que cal utilitzar en cada tema. Els alumnes poden realitzar activitats de reflexió pròpia després d'estar familiaritzats amb exemples clars proporcionats pels textos. Estos han de respondre necessàriament a una pluralitat d'orientacions a fi de reproduir davant dels alumnes la complexitat real dels problemes i de les seues formulacions teòriques.
  
1. El Ser Humà.
  
Per a desenrotllar este nucli de continguts, s'haurà d'atendre l'anàlisi de la relació entre la dimensió natural i historicocultural dels sers humans, com a forma de comprendre la seua especificitat, utilitzant per a això aportacions de la ciència ?biologia, psicologia i antropologia?, i de la mateixa filosofia.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Naturalesa, història i cultura: filogènesi, antropogènesi i sociogènesi. Relativisme i universalisme.
  
- La reflexió filosòfica sobre el ser humà: el subjecte i la consciència; raó i passió; la llibertat.
  
2. El Coneixement.
  
S'inclouen en este apartat els principals problemes que la filosofia ha plantejat històricament entorn del coneixement humà, com la relació entre coneixement, veritat i realitat, els possibles criteris de veritat o l'abast del coneixement.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Llenguatge, coneixement i realitat. Teories de la veritat.
  
- Lògica formal i informal: fal·làcies, paradoxes i falsos arguments.
  
- Teoria i experiència. El coneixement científic: orígens, mètode i límits.
  
- El coneixement filosòfic: especificitat del saber filosòfic. La filosofia: el seu sentit, la seua necessitat i la seua història.
  
3. Aparença i Realitat.
  
Des dels seus inicis grecs, la filosofia ha intentat donar resposta als problemes que planteja el món físic o naturalesa: el canvi i la permanència, la unitat i la multiplicitat, els fenòmens i la realitat, l'espai i el temps, etc.
  
A poc a poc, s'ha anat constituint una ciència especialitzada en l'estudi de la naturalesa que ha donat resposta a totes eixes qüestions.
  
No obstant, la filosofia ha intentat aprofundir ?més enllà- de la física, intentant trobar el sentit últim de la realitat, donant distints significats a la seua mateixa pretensió ?metafísica?.
  
S'inclouen en este camp temàtic distintes qüestions que permeten a l'alumnat comprendre l'intent científic d'interpretar la realitat i conéixer els distints afanys de la filosofia per anar més enllà del fenomen.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- El món físic i la ciència. Les cosmovisions científiques.
  
- Metafísiques espiritualistes i materialistes. Els grans problemes de la metafísica occidental.
  
4. L'Acció Humana.
  
Constituïx l'objecte d'aprenentatge d'este apartat l'acció humana en una triple dimensió: com a acció regulada per normes i valors, com a acció transformadora de la realitat material i com a activitat creadora de formes estètiques. Ja que en el curs anterior s'han abordat diverses qüestions d'ètica, s'inclou en este apartat la fonamentació de les diverses teories ètiques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- La tècnica i el treball: l'acció transformadora.
  
- L'art: la creació artística i la reflexió sobre l'obra d'art.
  
- Les normes morals i la llibertat. Fonamentació de l'ètica. Autonomia i heteronomia moral.
  
5. La Societat.
  
Amb este títol s'arrepleguen qüestions filosòfiques relatives a l'organització social, a la relació individu-societat, i a les dificultats i als èxits aconseguits en l'afany per construir una societat justa, democràtica i solidària.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- El poder i l'Estat. Principals teories sobre l'origen de la societat i de l'Estat.
  
- Dret i justícia. Orde econòmic i canvi social.
  
- Interacció, cultura i estructura social. La raó utòpica.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Obtindre informació rellevant sobre un tema concret, a partir de materials adequats a un curs introductori, utilitzant fonts diverses i elaborant, contrastant i utilitzant críticament esta informació en l'anàlisi dels problemes filosòfics.
  
Este criteri tracta de comprovar la capacitat de l'alumnat per a seleccionar informació recorrent a fonts diverses i de distinta índole (des de la seua experiència sobre la vida quotidiana i els coneixements proporcionats per altres disciplines o pels mitjans de comunicació, fins a la consulta de textos, manuals i diccionaris específicament filosòfics), i valorar la seua capacitat per a reconéixer problemes filosòfics i relacionar-los amb els principals sistemes filosòfics que els han desenrotllat.
  
2. Analitzar textos significatius de caràcter filosòfic, atenent la identificació del seu contingut temàtic, l'explicació dels termes específics que apareixen en estos i la relació del seu contingut amb els coneixements prèviament adquirits.
  
La intenció d'este criteri és comprovar la capacitat desenrotllada per a llegir comprensivament i analitzar textos senzills que facen referència a problemes de caràcter filosòfic, mostrant esta capacitat en la identificació i reformulació, amb les seues pròpies paraules, de les tesis fonamentals, en la realització d'esquemes conceptuals i en l'explicació dels termes o conceptes específics. Es pretén, així mateix, avaluar la capacitat per a establir relacions entre els problemes plantejats en els textos i els coneixements prèviament adquirits.
  
3. Exposar, oralment o per escrit i de forma clara i coherent, el resultat de treballs realitzats, individualment o col·lectivament, sobre problemes filosòfics, i valorar les conclusions a les quals s'ha arribat.
  
Este criteri tracta de comprovar el progrés en la competència lògica i argumentativa dels alumnes, aplicada a l'àmbit de la reflexió filosòfica. La realització de treballs escrits variats, respecte a qüestions problemàtiques que se li plantegen, mostra i afavorix la maduresa progressiva dels estudiants en el procés d'assimilació i formulació del propi pensament filosòfic.
  
Al mateix temps, es pretén avaluar el grau de conceptualització obtingut sobre els problemes analitzats, la capacitat d'identificació i reconstrucció d'estos, així com la competència en l'anàlisi i la síntesi dels aspectes més rellevants.
  
4. Realitzar, de forma individual o en grup, un treball monogràfic sobre algun problema filosòfic d'interés per als estudiants, relacionat amb els nuclis de continguts.
  
Este criteri tracta d'avaluar la capacitat per a realitzar, amb les orientacions pertinents, treballs senzills d'investigació sobre algun problema o aspecte d'este que suscite el seu interés, abordant tant tasques de planificació (metodologia de treball que s'utilitzarà, fonts de consulta...), com d'execució pròpiament dita (plantejament del tema, aportació d'informació i d'arguments contrastats, valoració de les conclusions a les quals s'ha arribat). El dos aspectes permeten comprovar el grau d'autonomia adquirit en la manera de plantejar problemes filosòfics, de tractar la informació adquirida i de formular i valorar conclusions.
  
5. Conéixer i analitzar les característiques específiques del ser humà i la seua relació amb la cultura, identificant alguna de les posicions filosòfiques plantejades respecte d'això i valorant la seua vigència actual.
  
Este criteri fa referència a la capacitat desenrotllada pels alumnes per a reflexionar sobre l'especificitat dels sers humans, utilitzant i contrastant informacions que, des de la ciència i la Filosofia, aporten coneixements diversos sobre aspectes bàsics del ser humà. D'altra banda, atén la capacitat de l'alumnat per a reconéixer posicions filosòfiques plantejades sobre este tema i valorar les seues aportacions més rellevants per a la comprensió actual d'este.
  
6. Reconéixer i explicar les característiques més rellevants del coneixement humà, analitzant els problemes que poden plantejar-se en la seua connexió amb la veritat i la realitat.
  
Este criteri pretén avaluar el grau de comprensió aconseguit sobre els problemes plantejats sobre el coneixement, prenent en consideració distintes concepcions sobre estos problemes i relacionant-les amb altres àmbits de l'experiència humana, així com la valoració crítica de l'alumne sobre la fonamentació de les solucions proposades.
  
7. Reconéixer els problemes que planteja la realitat i adoptar una actitud raonada i crítica davant de les qüestions de què s'ocupen les cosmovisions i la metafísica.
  
Este criteri pretén valorar la comprensió de la Filosofia com a reflexió radical i crítica sobre els problemes fonamentals a què s'enfronta el ser humà que li permeten aclarir el sentit del món i de la vida.
  
Així mateix, pretén comprovar la capacitat de l'alumnat per a entendre la filosofia com un discurs caracteritzat per la forma de la totalitat, que pretén l'articulació i la integració de les respostes dels problemes que planteja l'experiència humana del món en la seua diversitat.
  
8. Conéixer i analitzar l'especificitat de l'acció humana, atenent algun dels problemes que la filosofia planteja respecte a les seues dimensions ètiques, tècniques o estètiques, utilitzant els coneixements adquirits per a comprendre i enjudiciar críticament les repercussions que per a la vida humana, individual o col·lectiva, tenen distintes maneres d'actuació.
  
A través d'este criteri es pretén avaluar la capacitat per a donar compte, de forma argumentada, de les accions humanes, considerades com a lliures, responsables, normatives i transformadores, així com per a establir relacions entre diferents maneres d'interpretar l'acció, o d'actuar, i les conseqüències socials que això comporta, adoptant un juí crític respecte d'això.
  
9. Reconéixer i explicar aspectes significatius de la vida humana en societat, analitzant els problemes fonamentals que la filosofia planteja sobre l'organització social, la relació individu-societat i les distintes formes de govern.
  
Este criteri fa referència a la capacitat d'explicar la dimensió social del ser humà, per a comprendre i valorar l'organització social com a marc del desenrotllament personal, així com l'origen de l'Estat.
  
10. Conéixer i justificar la necessitat que la raó humana s'utilitze per a construir una societat més justa, democràtica i solidària.
  
Este criteri fa referència a l'ús utòpic de la raó, en la busca d'una societat més justa, democràtica i solidària. Per això, valora la capacitat de l'alumnat per a enjudiciar críticament tot intent de justificació de les desigualtats socials basades en diferències de sexe, raça, creences o altres característiques individuals o socials.
  
11. Participar en debats sobre temes o fets d'actualitat, relacionats amb els continguts dels nuclis, confrontat posicions filosòfiques i valorant les seues aportacions per a la comprensió d'estos.
  
Este criteri tracta d'avaluar la capacitat per a abordar qüestions d'actualitat adoptant un punt de vista filosòfic i confrontant diverses posicions, i també per a valorar les aportacions presents o passades realitzades pels filòsofs als debats del nostre temps. D'altra banda, l'aplicació d'este criteri permet comprovar la competència comunicativa i la capacitat per a expressar i contrastar les idees pròpies prenent en consideració les dels altres.
  
FILOSOFIA II
  
III. Nuclis de continguts
  
L'estudi d'esta matèria ha de proporcionar una informació bàsica que permeta a l'alumnat localitzar filòsofs i sistemes. Convé, per això, presentar una visió de conjunt de cada època i de les principals tendències i filòsofs que les han representat.
  
Així mateix, esta matèria s'ocuparà de completar la seua formació filosòfica a través de l'estudi d'alguns dels filòsofs més representatius de cada època. Per a això, resulta imprescindible l'estudi de textos filosòfics d'una certa densitat argumentativa i conceptual, que complisquen determinats requisits: presentar una seqüència de pensament d'extensió mitjana, i oferir una seqüència de problemes i teories que, entrellaçats en la forma en què l'autor va voler fer-ho, els alumnes lectors hauran d'interpretar. Al mateix temps, es pretén que els estudiants accedisquen a la comprensió d'uns textos sense els quals no és intel·ligible ni la cultura en què se'ls socialitza, ni les seues maneres d'argumentar ni els seus mateixos sistemes de valors.
  
La proposta que es fa per a este curs suposa que els alumnes han adquirit les tècniques del comentari de text breu i, en conseqüència, es pretén, ara, introduir les destreses corresponents a l'anàlisi de textos més articulats, que unixen una seqüència de problemes filosòfics diversos entre si i que resulten, per tant, més vius i menys acadèmics. En este sentit, la funció del text en este curs consistix a facilitar que el text parle per si mateix i mostre a l'alumne la relació interna que posseïxen els problemes de la filosofia.
  
S'indiquen a continuació quatre nuclis de continguts amb diverses possibilitats d'elecció en cada un d'ells entre filòsofs pertanyents a la filosofia grega; filosofia medieval i renaixentista; filosofia moderna, i filosofia contemporània. Esta elecció figurarà en la Programació Didàctica del departament corresponent.
  
1. Filosofia Grega.
  
Tant Plató o Aristòtil, com Sòcrates o alguna de les grans escoles de l'antiguitat clàssica (presocràtics, estoics, epicuris, etc.), poden servir de base per a comprendre la història de la filosofia occidental i, al mateix temps, poden permetre tractar qüestions encara vigents en el pensament filosòfic i en la cultura del nostre temps, com la situació del ser humà en el món, la vida feliç i desitjable, l'organització de la ?polis?, el coneixement o els problemes ontològics.
  
En qualsevol cas, s'estudiaran de manera específica els filòsofs següents:
  
- Plató.
  
- Aristòtil.
  
2. Filosofia Medieval i Renaixentista.
  
L'estudi d'Agustí d'Hipona, Averrois, Tomàs d'Aquino, o de Guillem d'Ockham, pot servir per a considerar qüestions com la presència del Cristianisme o de l'Islam en la cultura actual, les vicissituds de les relacions entre raó i fe, representada per les religions monoteistes, racionalitat i autoritat o, en general, la reflexió racional sobre la religió i les creences.
  
El pensament renaixentista suposa la introducció d'altres temes de reflexió: la ?Nova Ciència?, un nou concepte de l'home o la fonamentació moderna de la política.
  
Entre els autors que se citen a continuació, el professorat en triarà dos per al seu estudi detallat:
  
- Sant Agustí d'Hipona.
  
- Sant Tomàs d'Aquino.
  
- Guillem d'Ockham.
  
- Nicolau Maquiavel.
  
3. Filosofia Moderna.
  
En relació amb la modernitat cal confrontar l'alumnat amb el nou concepte de raó, que apareix i es consolida en els segles xvi i xvii, com a raó que aspira a establir els seus propis fonaments i, més tard, en el segle següent, amb el procés de la Il·lustració en les seues distintes dimensions: filosòfiques, ètiques, socials, polítiques. Els punts de referència poden ser ací bé els sistemes filosòfics racionalistes, que encara incorporen una teologia natural, però que decididament aposten per la sola raó en la fonamentació d'ella mateixa i de la subjectivitat (Descartes, Leibniz, Spinoza), bé les filosofies empiristes (Locke, Hume), o la filosofia crítica de Kant, o la idealista postkantiana (en particular, Hegel).
  
Al costat del tema de la racionalitat, en este període cal prendre també en consideració la qüestió de la legitimitat política, a través d'alguna de les teories filosòfiques del pacte social, o, en general, de la reflexió filosoficopolítica entorn de llibertat i autoritat.
  
En el desenrotllament d'este nucli temàtic s'analitzaran dos pensadors entre els proposats:
  
- Descartes.
  
- Spinoza.
  
- Locke.
  
- Hume.
  
- Rousseau.
  
- Kant.
  
4. Filosofia Contemporània.
  
En l'estudi del pensament contemporani cal presentar el sorgiment i desenrotllament d'una gran varietat de posicions i tendències filosòfiques com una característica específica d'este període, en què la reflexió filosòfica abandona progressivament l'interés per construir grans sistemes per a centrar-se en l'anàlisi de determinats problemes especialment representatius del complex món sorgit de la revolució industrial.
  
En este apartat es pot estudiar el liberalisme utilitarista de Stuart Mill. Així mateix, un referent de l'època és el pensament marxista, com a concepció de la societat i de la història, al mateix temps que com a proposta política. També, les antropologies filosòfiques més recents, amb forta càrrega metafísica, el neopositivisme de l'escola de Viena i la filosofia analítica del llenguatge; Les escoles fenomenològiques, existencials o hermenèutiques, la teoria crítica dels frankfortians o la versió més recent d'esta, en Habermas, com a teoria de l'acció comunicativa.
  
L'estudi pot centrar-se en escoles o en autors concrets (Marx, Nietzsche, Heidegger, Sartre, Ortega y Gasset, Wittgenstein, Russell, Habermas o tants altres), cada un dels quals pot servir per a il·lustrar com arriben fins als nostres dies les persistents qüestions de la reflexió filosòfica i com en cada sistema i en cada text (inclús en cada fragment) es reflectixen les distintes posicions en conflicte.
  
En el desenrotllament d'este nucli temàtic s'estudiaran dos dels pensadors del món contemporani que es proposen a continuació:
  
- J.S. Mill.
  
- Marx.
  
- Wittgenstein.
  
- Heidegger.
  
- Ortega.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Conéixer i manejar correctament el vocabulari filosòfic bàsic, adquirit al llarg del cicle complet de formació filosòfica.
  
Amb este criteri, es tracta d'avaluar si l'alumne o l'alumna posseïx una estructura conceptual suficient que li permeta utilitzar amb propietat i rigor els principals termes i conceptes filosòfics.
  
2. Relacionar els problemes filosòfics estudiats en els nuclis de continguts amb les condicions històriques, socials i culturals en què van sorgir i a què van intentar donar resposta.
  
La intenció d'este criteri és comprovar la capacitat per a situar les qüestions filosòfiques estudiades en el marc històric, social i cultural en què sorgixen, comparant i diferenciant el saber filosòfic d'altres manifestacions culturals (mite, ciència, religió, literatura, etc.), que apareixen en el mateix context, i analitzant la relació que hi ha entre els plantejaments i propostes filosòfics i els problemes i necessitats de la societat del seu temps.
  
3. Elaborar, individualment o en equip, taules sincròniques, situant correctament els principals filòsofs estudiats en el seu context historicofilosòfic.
  
Amb este criteri, es tracta de comprovar la capacitat de contextualitzar cada un dels filòsofs estudiats amb altres fets històrics (polítics, artístics, literaris, científics, etc.).
  
4. Exposar, de manera clara i ordenada, les grans línies problemàtiques i sistemàtiques dels filòsofs que s'han estudiat de manera analítica.
  
Este criteri tracta de valorar la capacitat per a comprendre i relacionar entre si els distints punts de vista que han adoptat els filòsofs estudiats sobre els principals problemes filosòfics que s'han tractat al llarg de la història, utilitzant arguments distints sobre un mateix tema, o bé teories complementàries, o que es neguen mútuament.
  
5. Analitzar el contingut de textos filosòfics de les obres estudiades en el curs, atenent la identificació dels seus elements fonamentals (problemes, conceptes i termes específics) i la seua estructura expositiva (tesi, arguments, conclusions).
  
Este criteri tracta d'avaluar la capacitat de comprensió de textos d'una certa densitat conceptual i argumentativa a través de la identificació dels problemes que en ells es plantegen, l'explicació dels conceptes i termes específics, així com el reconeixement de les proposicions i arguments que donen suport a les tesis mantingudes i les conclusions derivades d'estes. Tot això permet valorar el progrés dels estudiants en la comprensió del significat dels textos filosòfics com a productes de l'exercici de la reflexió rigorosa i no com a meres opinions.
  
6. Interpretar el sentit d'un text filosòfic relacionant-lo amb el seu context teòric i social, i diferenciant les propostes que conté d'altres posicions possibles sobre el mateix tema.
  
Este criteri tracta d'avaluar la capacitat per a explicar, amb paraules pròpies i de forma argumentada, el sentit d'un text filosòfic, utilitzant per a això la informació obtinguda sobre l'autor, el context sociocultural en què sorgixen els problemes que el text planteja i sobre altres maneres de donar resposta a eixos mateixos problemes. Es tracta, per tant, d'avaluar la competència argumentativa i la capacitat per a integrar informacions diverses, més que l'encert de les interpretacions.
  
7. Comentar i enjudiciar críticament un text filosòfic identificant els supòsits implícits que el sustenten i la vigència de les seues aportacions, comparant-lo, si és el cas, amb altres textos de distintes èpoques i autors que hi tinguen relació.
  
Este criteri pretén avaluar la capacitat dels estudiants per a enriquir progressivament la seua comprensió i interpretació dels textos filosòfics examinats, així com la relació dialògica que són capaços d'establir entre passat i present. El plantejament de determinades activitats els ajuda a entendre la coherència teòrica i argumentativa de les posicions analitzades, a descobrir supòsits (creences, interessos, propòsits...) en estes, i a reconéixer la presència de concepcions del passat tant en les interpretacions filosòfiques del present com en les seues pròpies.
  
8. Arreplegar informació rellevant, organitzar-la elaborant un treball monogràfic i exposar-lo de manera crítica, sobre el pensament d'un filòsof o el contingut d'una de les obres analitzades.
  
Este criteri tracta d'avaluar en quina mesura els estudiants són capaços de plantejar-se i realitzar un xicotet treball monogràfic, al llarg del curs, sobre algun dels continguts dels nuclis, permetent comprovar el grau d'autonomia en la utilització de procediments de busca i selecció de la informació, així com les seues destreses expositives.
  
9. Ordenar i situar cronològicament els diversos autors, així com les seues obres i textos analitzats en el desenrotllament dels nuclis, mostrant la implicació dels sistemes filosòfics en el desenrotllament històric de les idees i dels canvis socials i reconeixent la permanència i historicitat de les propostes filosòfiques.
  
Es pretén avaluar amb este criteri la capacitat per a situar en el moment històric corresponent els autors, les seues obres i els textos estudiats, així com per a reconéixer i identificar la similitud o la discrepància dels seus plantejaments i el valor de les seues aportacions en la configuració de la mentalitat del nostre temps.
  
10. Indicar clarament en les exposicions, orals i escrites, els elements bàsics que articulen la seua argumentació, les tesis filosòfiques i/o científiques usades en el seu desenrotllament, i els punts de suport que pren per a sustentar les tesis emeses en les seues conclusions.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar el grau de competència lingüística i argumentativa obtinguda pels estudiants, comprovant la seua autonomia a l'hora de formular, analitzar i plantejar problemes, així com la seua capacitat per a relacionar diferents variables i per a concloure conseqüentment a partir dels arguments que ells mateixos hagen utilitzat.
  
11. Arreplegar informació rellevant i organitzar-la elaborant un treball monogràfic sobre algun aspecte de la història del pensament filosòfic.
  
Este criteri tracta d'avaluar la capacitat de plantejar-se i realitzar un xicotet treball monogràfic, al llarg del curs, sobre algun dels continguts dels nuclis, permetent comprovar el grau d'autonomia en la utilització de procediments de busca i selecció d'informació, així com les destreses expositives.
  
12. Participar en debats sobre algun problema filosòfic del present que suscite l'interés dels estudiants, aportant les seues pròpies reflexions i relacionant-les amb altres posicions del passat que hagen sigut estudiades.
  
Amb este criteri es pretén comprovar la capacitat desenrotllada per a establir relacions entre la manera de plantejar filosòficament algun dels problemes del nostre temps i altres formulacions d'este en èpoques passades. Així mateix, la utilització del debat permet avaluar la competència per a mantindre amb arguments les pròpies posicions en un diàleg col·lectiu, lliure i racional.
  
13. Elaborar, individualment o en equip, un resum de la Història de la Filosofia, on s'exposen les relacions, semblances i diferències entre els distints sistemes estudiats.
  
Amb este criteri, es tracta de comprovar la capacitat per a conéixer els grans períodes en què es dividix la Història de la Filosofia occidental, així com per a comprendre les distintes solucions que s'han proposat als mateixos problemes filosòfics.
  
EDUCACIÓ FÍSICA
  
(Matèria Comuna)
  
I. Introducció
  
L'Educació Física, com a matèria comuna del Batxillerat, posseïx fonamentalment un caràcter formatiu. Com a tal, ha de procurar una formació general i polivalent, ampliant i aprofundint en els coneixements, capacitats, destreses i actituds plantejades en etapes anteriors.
  
No obstant, la notable diferenciació que en esta etapa es produïx en els nivells d'aptitud motriu i en els interessos de l'alumnat cap als distints tipus d'activitat física, fa necessari que l'estructura d'esta matèria en el Batxillerat estiga prou diversificada per a atendre tal diferenciació. Esta diversificació, que haurà de plantejar-se en funció de les opcions particulars dels alumnes i de les possibilitats del centre, pot conduir a certs nivells d'especialització en determinades tècniques, habilitats o activitats.
  
En el context de la societat actual pareix convenient que el procés formatiu que té lloc a través de l'Educació Física s'oriente en dos direccions. D'una banda, cap a la millora de la salut, incidint en el desenrotllament d'aquells aspectes de la condició física que estan estretament relacionats amb ella i propiciant l'adopció d'actituds crítiques davant d'aquells factors que incidixen negativament sobre esta. D'una altra, cap a la busca i integració d'alternatives motrius que puguen donar resposta a la diversitat d'interessos i necessitats, alhora que contribuïsquen a l'equilibri personal, al perfeccionament de l'habilitat motriu, al gaudi actiu del temps d'oci i a compensar l'habitual sedentarisme.
  
En esta etapa, este procés ha de contribuir també a la consolidació de l'autonomia personal. Esta consolidació es facilitarà a través d'una acció pedagògica en què els coneixements relatius al ?saber- es construïsquen i relacionen amb els relatius al ?saber fer?, propiciant en els estudiants l'adquisició dels procediments necessaris per a planificar, organitzar i dirigir les seues pròpies activitats fisicoesportives i/o les dels seus companys i companyes, i per a utilitzar els recursos que l'entorn immediat oferix.
  
Les activitats físiques en general i l'esport en particular constituïxen actualment un dels centres privilegiats d'atenció al cos, no sols des del punt de vista pedagògic, sinó també psicològic, sociològic, etc., de tal forma que a l'entorn d'ells es generen múltiples expectatives. Cal, per tant, potenciar la reflexió crítica i l'adopció de decisions personals a l'entorn dels factors socioculturals que incidixen en el desenrotllament d'estes activitats.
  
La participació en activitats basades en el ritme i l'expressió constituïx una via per a potenciar les possibilitats d'expressió i comunicació.
  
En atenció al caràcter propedèutic del Batxillerat, esta matèria tractarà, també, d'oferir orientacions per a futurs estudis, ja en carreres universitàries, ja en cicles formatius professionals, en relació amb coneixements i especialitzacions de caràcter docent, esportiu, artístic o recreatiu.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer els elements funcionals i expressius de la persona, així com els mecanismes fisiològics d'adaptació a la pràctica sistemàtica de les activitats físiques.
  
2. Valorar l'activitat física com un element afavoridor del desenrotllament personal, de la salut i de la qualitat de vida.
  
3. Reconéixer i valorar com un tret cultural propi les activitats fisicoesportives habituals en la seua comunitat, participant en la construcció social i cultural que suposen estes activitats i propiciant l'ús adequat i gaudi dels servicis públics destinats a este fi.
  
4. Avaluar les necessitats personals relacionades amb els distints aspectes de la motricitat: condició física, habilitat motriu, estructura corporal, expressió, relació i comunicació interpersonal.
  
5. Planificar la millora i manteniment de la seua condició física i habilitat motriu, per mitjà de l'elaboració i posada en pràctica d'un programa d'activitat física i salut que, contribuint a satisfer les seues necessitats, constituïsquen un mitjà idoni per a gaudir activament del temps d'oci.
  
6. Incrementar les seues possibilitats d'execució i rendiment, desenrotllant les seues capacitats físiques i d'aprenentatge motor, perfeccionant les seues habilitats motrius, adoptant actituds de responsabilitat i autoexigència, i mostrant autonomia en el procés del propi desenrotllament motor.
  
7. Participar, amb independència del nivell d'habilitat aconseguit, en activitats físiques i esportives, cooperant en les tasques d'equip, respectant i valorant els aspectes de relació que tenen estes activitats i mostrant actituds de no discriminació.
  
8. Dissenyar i realitzar activitats fisicoesportives en el medi natural.
  
9. Adoptar una actitud crítica davant de les pràctiques que tenen efectes negatius per a la salut individual i col·lectiva, respectant el medi ambient i realitzant aportacions personals que afavorisquen la seua conservació i millora.
  
10. Utilitzar i valorar la capacitat expressiva del cos i el moviment en diverses manifestacions artístiques i culturals, com a mitjà de comunicació i expressió creativa, apreciant criteris estètics, personals i culturals.
  
11. Utilitzar i valorar les tècniques de relaxació com un mitjà de coneixement i desenrotllament personal i de millora de la disposició física i mental per a actuar amb equilibri en les distintes situacions de la vida diària.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. La condició física i la salut.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Avaluació de les capacitats físiques relacionades amb la salut.
  
- Pràctica de sistemes i exercicis per al desenrotllament de les capacitats físiques.
  
- Planificació del treball de les capacitats físiques relacionades amb la salut. Principis i factors a considerar.
  
- Elaboració i posada en pràctica, de manera autònoma, d'un programa personal d'activitat física i salut, atenent la freqüència, intensitat, temps i tipus d'activitat.
  
- Acceptació de la responsabilitat en el manteniment i/o millora de la condició física.
  
- Els mecanismes d'adaptació de l'organisme a l'activitat física.
  
- Indicadors de risc en l'activitat física i d'adequació d'esta. Valoració de la influència en la salut de la pràctica d'activitats físiques.
  
- Hàbits socials i els seus efectes en l'activitat física i la salut: anàlisi de la influència de factors positius com l'alimentació adequada, el descans, l'estil de vida, etc., i dels factors negatius com el sedentarisme, la drogoaddicció, el tabaquisme, etc.
  
- Nutrició i activitat física. Dieta equilibrada i aportació energètica per a la realització d'activitats físiques.
  
- Tècniques de relaxació: aspectes teòrics i pràctics, utilització autònoma.
  
2. Els jocs i els esports.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Aspectes sociocultuals del joc i de l'esport. Cultura i esport. Les relacions socials a través de l'esport: nivells de participació, esport espectacle, violència i esport, esport i civilització de l'oci.
  
- Perfeccionament dels fonaments tècnics i principis tàctics d'un esport practicat en l'etapa anterior.
  
- Activitat esportiva convencional: aspectes reglamentaris, tècnics i tàctics d'algun esport recreatiu col·lectiu, desenrotllament de l'habilitat específica, avaluació dels requisits motors per a la seua pràctica. Avaluació dels recursos necessaris i disponibles en l'entorn per a la pràctica esportiva convencional i institucionalitzada.
  
- Activitat esportiva alternativa: utilització recreativa de diferents activitats físiques, jocs i/o disciplines esportives, adaptació i organització d'estes al context sociocultural del centre, valoració del joc i de l'esport com a mitjans per a l'oci. Avaluació dels recursos necessaris i disponibles en l'entorn per a la pràctica esportiva alternativa.
  
- Pràctica de tècniques específiques d'activitats de pala i/o raqueta.
  
- Jocs i esports autòctons. Indagació i reconeixement de les formes culturals de caràcter físic practicades a la Comunitat Valenciana.
  
- Perfeccionament i aprofundiment d'una activitat en el medi natural.
  
- Planificació i organització d'activitats en el medi natural.
  
- Anàlisi de les eixides professionals relacionades amb l'activitat física, per a oferir orientacions sobre futurs estudis, en carreres universitàries, en cicles formatius, i en relació amb coneixements i especialitzacions de caràcter docent, esportiu, artístic o recreatiu.
  
- Valoració de la incidència de la pràctica habitual d'un esport en la salut.
  
3. L'expressió i la comunicació motriu.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- El cos i el seu llenguatge: aspectes culturals i antropològics, elements i recursos expressius. Valoració de les seues possibilitats expressives i de comunicació.
  
- Activitat corporal de caràcter expressiu: exploració i exercitació de les possibilitats expressives del cos i del moviment, utilització dels elements dinàmics (cos, veu, grup, espai, objectes) per a afavorir i desenrotllar la capacitat d'expressió, la creativitat i la comunicació.
  
- Elaboració i representació de composicions dinàmiques i corporals, individuals o col·lectives, amb intenció expressiva i comunicativa.
  
- Realització d'activitats físiques, utilitzant la música com a fons i/o suport rítmic.
  
- Reconeixement del valor expressiu i comunicatiu de les activitats practicades.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Avaluar les necessitats, en termes de salut, de desenrotllament de cada una de les capacitats físiques com a requisit previ a la planificació.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si es coneixen i se saben aplicar les proves d'avaluació convenients per a valorar, de manera discriminada, les seues capacitats físiques, i identificar, en funció de criteris de salut, les seues necessitats de millora o manteniment, com un requisit previ de qualsevol planificació orientada a incidir sobre estes.
  
2. Dissenyar i realitzar un programa de salut, de condicionament físic a mitjà termini, atenent adequadament la dinàmica de les càrregues i la utilització dels sistemes de desenrotllament de la condició física, en funció dels objectius previstos.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si es posseïxen per part de l'alumnat els coneixements i l'experiència suficients per a planificar l'activitat física pròpia, plantejant objectius racionals i saludables, utilitzant els mètodes de treball més convenients, ajustant-se adequadament als principis d'intensitat, continuïtat i progressió, manejant els factors que regulen la dinàmica de la càrrega (de volum i d'intensitat).
  
3. Organitzar i dirigir una activitat de caràcter fisicorecreativa per a l'ús del temps lliure, avaluant els recursos disponibles en el centre i en l'entorn d'este.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els estudiants han desenrotllat, alhora que coneixements i habilitats específiques, la capacitat necessària per a organitzar i dirigir de manera autònoma la seua activitat fisicoesportiva, avaluant les possibilitats que l'entorn immediat oferix, considerant els recursos disponibles, organitzant, dirigint i posant en pràctica tal activitat per a si mateixos o per al seu grup de companys.
  
4. Haver perfeccionat les habilitats específiques corresponents a un esport, mostrant eficàcia, tècnica i tàctica, en la resolució dels problemes que planteja la seua pràctica.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els alumnes han aconseguit un nivell d'habilitat motriu específica que els permeta actuar amb autonomia i amb certa eficàcia en un determinat esport, d'entre els que es practiquen en el seu entorn, que responga a les seues característiques particulars i motivacions personals.
  
5. Perfeccionar les tècniques específiques de les activitats en el medi natural i organitzar-hi activitats.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els estudiants han aconseguit un nivell tècnic adequat que els permeta desenrotllar activitats en el medi natural amb autonomia i certa eficàcia.
  
6. Elaborar, de manera individual o col·lectiva, composicions corporals basades en els elements tècnics de les manifestacions expressives (mim, dansa, dramatització, etc.) amb el propòsit de transmetre un missatge als altres.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si s'han desenrotllat les capacitats i els recursos necessaris per a elaborar formes d'expressió i comunicació pròpies a través del cos i del moviment, així com la capacitat d'analitzar una manifestació corporal, espontània o convencional, des del seu component expressiu, identificant els seus trets més característics.
  
7. Utilitzar de manera autònoma alguna tècnica de relaxació, mostrant una actitud favorable al seu ús com a mitjà per a millorar la salut física, mental i social.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si s'han adquirit els coneixements i l'habilitat necessaris per a utilitzar autònomament alguna tècnica de relaxació, i si s'ha desenrotllat una actitud favorable cap a la seua utilització basada en el reconeixement de la seua funcionalitat.
  
8. Elaborar propostes crítiques per a la millora dels servicis que, en matèria d'educació física, presta la societat, buscant una major oportunitat d'accés a estos per a si i per als seus conciutadans.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els estudiants han desenrotllat una actitud crítica respecte als aspectes socials de les activitats físiques i esportives i són capaços de, a partir d'una avaluació prèvia de l'oferta social, plantejar suggeriments i alternatives pròpies per a millorar els servicis que, en esta àrea, es duguen a terme en el seu municipi.
  
9. Utilitzar les taules de composició dels aliments i del gasto energètic per a elaborar una dieta adequada a la realització sistemàtica d'una determinada activitat física, tenint en compte les variables d'edat, sexe i constitució corporal.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els alumnes han adquirit consciència de les exigències nutricionals que comporta la pràctica sistemàtica d'exercici físic i si posseïxen els coneixements necessaris que els permeten regular la seua alimentació, de manera convenient, atenent les seues característiques personals i el seu nivell d'activitat física.
  
HISTÒRIA
  
(Matèria Comuna)
  
I. Introducció
  
La Història té com a objecte l'estudi del passat del ser humà entés des de les diferents formacions socials i culturals, l'explicació dels seus avanços i retrocessos, dels canvis i acumulacions que experimenta al llarg del temps. Com a forma de coneixement pretén realitzar d'una manera crítica la interpretació de les accions dels sers humans considerats com a sers essencialment socials i temporals.
  
Per tant, el seu aprenentatge proporciona un coneixement imprescindible per a la formació intel·lectual de l'adolescent, i al mateix temps significa una experiència humana de gran valor ja que el seu objecte d'estudi són precisament els sers humans.
  
Des d'eixe doble vessant, de coneixement intel·lectual i experiència humana, facilita el desenrotllament de capacitats d'anàlisi i de reflexió complexa sobre el fet social i, al mateix temps, ajuda a configurar els criteris de l'individu respecte de multitud de problemes.
  
Per això, el seu aprenentatge permet dirigir una mirada més profunda i indagadora, més rigorosa del que és habitual, sobre el present i els seus problemes. Al seu torn, esta aproximació més lúcida al propi present no fa sinó enriquir la comprensió del passat. D'esta manera, el coneixement històric constituïx un ric i constant diàleg entre present i passat, sempre en dos direccions, diàleg que permet establir una font permanent de nous aprenentatges per al futur.
  
Entesa així la Història, com a trobada constant del nostre passat i el nostre present, l'estudi de la Història d'Espanya, com a context particular, permetrà abordar de forma adequada la reflexió sobre la realitat en què vivim en relació amb les seues arrels.
  
Així, la Història d'Espanya adquirix un paper fonamental, no solament en la consecució d'una sòlida formació intel·lectual i humana, sinó també en la sensibilització dels adolescents cap als problemes amb què es trobaran en l'exercici de la seua ciutadania.
  
La tasca, no obstant, és complexa. Serà necessari abordar l'estudi atent dels canvis en l'organització productiva, social i política, en la cultura i els costums, per a facilitar la comprensió dels processos en curs en el present. Donades les característiques específiques del desenrotllament històric espanyol, és fonamental prestar una atenció especial a l'estudi de la pluralitat d'este, que ens permeta explicar i comprendre la diversitat i, també, els desequilibris entre els pobles que han anat configurant una formació històrica tan complexa com és Espanya.
  
Des d'esta òptica, l'estudi de la Història d'Espanya ha de centrar-se en aquells processos històrics que, sent al mateix temps necessaris en l'explicació de la nostra història, permeten establir una relació dialèctica passat-present.
  
Esta consideració delimita necessàriament l'àmbit d'estudi de l'assignatura a aquells processos històrics configuradors de la contemporaneïtat. Concretament, a aquells que fan referència al llarg procés històric de la modernització política, econòmica, social i cultural d'Espanya: processos constitucionals, d'integració i assimilació, processos configuradors de l'Estat, de democratització del sistema polític, amb conflictes i tensions; procés de desenrotllament econòmic i social, amb ritmes a vegades descompassats, inclús divergents, amb evidents situacions de confrontació.
  
La complexitat d'estos processos de la Història d'Espanya i l'atenció al seu desenrotllament temporal exigixen i faciliten la presentació del seu estudi des del plantejament de problemes rellevants i en una dinàmica que encadena la configuració del problema, amb els successius intents de solució en el temps i la consegüent aparició de noves perspectives, o, inclús, de nous problemes.
  
Esta ordenació afavorix la comprensió de l'esdevindre històric com un procés viu, conflictiu i dialèctic, complex i creatiu, més que com una mecànica successió de fets, de tal forma que les actuacions històriques, els projectes, s'entenen no solament des de la perspectiva del problema que els origina, sinó també com una necessària projecció que explica els fets i decisions futures, almenys en part. Per això, l'adolescent pot adquirir una dimensió formativa de singular importància: la consideració que, siguen quines siguen les nostres accions en el present, cal valorar-les a la llum del passat i segons el futur que vullguem construir.
  
En esta anàlisi, els desenrotllaments diversos de la realitat espanyola hauran de tindre's en compte no com a elements dispersos, sinó com a elements que, havent contribuït a construir esta realitat, l'expliquen com un tot. És a dir, es tracta d'atendre l'especificitat de la configuració històrica d'Espanya aprofundint en les raons dels desequilibris econòmics regionals provocats pel desigual desenrotllament i pels diferents ritmes de modernització social i política a fi de comprendre, precisament, els components de pluralitat.
  
Abordar, per tant, l'estudi de la Història d'Espanya des d'estes consideracions ajudarà l'alumnat a comprendre l'actual Espanya com el producte d'una evolució històrica peculiar, heterogènia i diversa. Tot això sense ignorar les particulars interrelacions amb el context internacional, ja que la Història d'Espanya conté múltiples elements de relació amb un marc espacial més ampli, en què els fets espanyols troben bona part de les seues claus explicatives, i des dels quals són més perceptibles els factors d'homogeneïtat interna.
  
El coneixement històric fins ací definit presenta dificultats específiques, assenyalades habitualment pels teòrics de la Història. D'una banda, la seua complexitat com a procés que comprén múltiples variables de difícil relació entre si, i el desenrotllament del qual cal estudiar al llarg del temps. En segon lloc, i sobretot, el seu caràcter de contemporaneïtat, pel que este implica de diferència d'interpretacions, dificultats d'investigació i documentació al tractar processos històrics inacabats, etc. A açò cal afegir la diversitat d'enfocaments i punts de vista a què dóna peu l'anàlisi d'una realitat contemporània tan plural a l'hora de definir els elements bàsics.
  
Per a resoldre estes dificultats cal aprofitar els aprenentatges realitzats en l'etapa educativa anterior, tant sobre mecanismes d'anàlisi d'explicació històrica i conceptes com sobre metodologia, així com les actituds positives que s'hagen desenrotllat cap a la Història.
  
D'esta manera, el coneixement de la Història d'Espanya completa i culmina la formació històrica de l'alumnat en el Batxillerat.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que els alumnes i les alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Identificar, analitzar i explicar, situant-los adequadament en el temps i en l'espai, fets, personatges, problemes, etapes i processos més rellevants de l'evolució històrica d'Espanya i de les nacionalitats i regions que la integren, amb especial referència a la Comunitat Valenciana valorant la seua significació històrica i les seues repercussions en el present.
  
2. Comprendre els principals processos econòmics, socials, polítics i culturals que configuren la història espanyola, identificant les seues característiques més significatives i analitzant en processos amplis, el naixement dels problemes, els seus intents de solució i la seua pervivència en la realitat de hui.
  
3. Comprendre tant la multiplicitat de l'evolució interna com la dimensió internacional de la història espanyola, adquirint una visió global i solidària dels problemes i projectes col·lectius en el context d'Europa i del món.
  
4. Expressar raonadament les pròpies idees sobre aspectes bàsics de l'evolució històrica d'Espanya i revisar-les de forma crítica tenint en compte noves informacions, corregint estereotips i prejuís i entenent l'anàlisi històrica com un procés en constant reconstrucció.
  
5. Utilitzar amb propietat els conceptes bàsics i específics de la Història d'Espanya i realitzar activitats d'indagació i síntesi en què s'analitzen, contrasten i integren informacions diverses, valorant el paper de les fonts i el treball de l'historiador.
  
6. Mostrar sensibilitat davant dels problemes socials, en especial els que afecten els drets humans i la pau, adoptant actituds responsables i democràtiques i manifestant independència de criteri i hàbits de rigor intel·lectual.
  
7. Consolidar actituds i hàbits de tolerància i solidaritat entre els diversos pobles d'Espanya, respectant i valorant positivament els aspectes comuns i les diferències, tenint en compte la possibilitat de pertànyer de manera simultània a més d'una identitat col·lectiva.
  
III. Nuclis de continguts
  
En coherència amb la definició de l'objecte d'ensenyança i amb les capacitats que es pretenen desenrotllar es concreten els continguts d'Història en cinc nuclis de continguts. La seua selecció s'ha establit d'acord amb les característiques específiques d'esta forma de coneixement, les dificultats del seu aprenentatge i les metes educatives assignades. En ells confluïxen conceptes fonamentals de la disciplina, informacions i dades rellevants, procediments i estratègies d'aprenentatge, actituds i valors.
  
El primer nucli constituïx una referència explícita a qüestions de procediment que, d'altra banda, han de considerar-se implícites en els altres nuclis. Estos apareixen exposats d'acord amb un criteri d'agrupament en què dominen els elements politicoinstitucionals, entesos en una accepció àmplia, des de l'anàlisi social. Dimensió temporal i aspectes polítics són, al mateix temps que elements historiogràfics de primer orde, criteris àmpliament compartits quan es tracta d'agrupar, per a facilitar el seu estudi, els elements de la complexa realitat històrica. Esta presentació no ha de considerar-se incompatible amb un tractament que comprenga, en unitats de temps més àmplies, l'evolució de certs grans temes, que puguen ser suscitats a partir de les inquietuds del present.
  
Per tot això, la Història d'Espanya queda constituïda amb els següents nuclis de continguts:
  
1. Aproximació al coneixement històric. La relació de l'historiador amb les fonts.
  
S'assenyalen en este nucli els continguts que fan referència als processos d'aprenentatge. Apareixen explicitats perquè no es consideren un mer apèndix, ja que la seua presència és imprescindible i ha d'impregnar la resta dels nuclis.
  
Es tracta de posar en relleu la concepció de la Història com una forma de coneixement que utilitza unes formes de raonar i operar. La reflexió i consciència sobre este procés d'elaboració de coneixement forma part d'este. És necessari, per tant, establir com a continguts bàsics aquelles accions metodològiques que permeten a l'alumnat construir un coneixement significatiu: el plantejament i resolució de problemes, la identificació i correcció d'esquemes conceptuals o si és el cas d'estereotips, l'elaboració i la comprovació d'hipòtesis i dissenys de treball, l'obtenció d'informació des de fonts diverses i la seua anàlisi crítica fins a arribar a explicacions coherents. Per a desenrotllar estos continguts metodològics són necessàries determinades tècniques de treball: comentari de textos, lectura i interpretació de fonts gràfiques i dades estadístiques, etc.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició d'un problema referent a un procés històric i formulació d'hipòtesis de treball.
  
- Anàlisi d'elements i factors històrics, i elaboració de síntesis que integren informació de distint tipus.
  
- Utilització crítica de fonts i material historiogràfic divers, així com dels mitjans tècnics aportats per les tecnologies de la informació i de la comunicació. Contrast d'interpretacions historiogràfiques.
  
2. Les arrels històriques d'Espanya.
  
La finalitat bàsica d'este nucli és abordar l'estudi dels precedents del sistema denominat Antic Règim. La selecció dels continguts d'este nucli haurà d'establir-se a partir del seu valor explicatiu a les arrels històriques de la contemporaneïtat. Per tant, estos continguts seleccionats adquirixen sentit i ple significat en relació amb el nucli següent.
  
Este nucli té, fonamentalment, un caràcter introductori. Esta consideració haurà de tindre's en compte tant en el tractament dels continguts com a l'hora de delimitar i precisar el camp d'estudi que es pretén abordar. Els trets característics i l'àmbit temporal a què cal remuntar-se hauran de ser concretats, necessàriament, en els diferents projectes i programacions.
  
Els continguts d'este nucli permeten, també, l'acostament empàtic a societats i cultures amb diferències notables respecte de l'actual; això afavorix, al seu torn, els exercicis de conceptualització.
  
Els continguts que constituïxen este nucli són els següents:
  
- Les arrels. La Hispània romana:
  
\*El procés d'hominització en la península Ibèrica: noves troballes.
  
\*Pobles preromans. La cultura ibèrica i les influències mediterrànies en el territori actual de la Comunitat Valenciana. El procés de la romanització.
  
\*La monarquia visigoda.
  
- La península Ibèrica en l'edat mitjana: Al-Àndalus:
  
\*Evolució política i organització econòmica i social.
  
\*Cultura i art.
  
- La península Ibèrica en l'edat mitjana: els regnes cristians:
  
\*Etapes de la reconquista i models de repoblació.
  
\*Una cultura plural. Manifestacions artístiques.
  
- La baixa edat mitjana. La crisi dels segles xiv i xv.
  
\*L'organització política. Les institucions.
  
\*L'expansió marítima en el Mediterrani i en l'Atlàntic. Les illes Canàries.
  
- Els Reis Catòlics: La construcció de l'Estat modern:
  
\*Unió dinàstica. Conquista del Regne Nassarita i incorporació del Regne de Navarra.
  
\*La projecció exterior. El Descobriment d'Amèrica.
  
- L'Espanya del segle xvi:
  
\*L'imperi de Carles V i la monarquia hispànica de Felip II.
  
\*El model polític dels Àustria. El govern i l'administració d'Amèrica.
  
- L'Espanya del Barroc:
  
\*El sistema de Westfàlia-Pirineus: ocàs de l'hegemonia dels Habsburg. Crisi interna.
  
\*Mentalitat, cultura i art en el Segle d'Or.
  
3. L'Antic Règim i el procés de construcció de l'Estat Liberal.
  
Convé que l'alumnat arribe a comprendre que la legitimació del poder, les instàncies que concreten i ordenen eixe poder són distintes en l'Antic i en el Nou Règim. Per tot això, en este nucli caldrà destacar els principis doctrinals bàsics que conformen la realitat del poder de la Monarquia Absoluta, i remarcar el que és substantiu de l'economia i societat del sistema, el seu afonament i crisi final. La seua anàlisi facilitarà la comprensió de l'abast i del significat del procés de ruptura de la revolució liberal.
  
La construcció de l'estat liberal és un procés global de canvi en què sorgix un model de societat que perdura en allò essencial fins als nostres dies. Este procés suposa, d'una banda, un canvi polític en què es configura el marc institucional, administratiu i legal de l'Estat Liberal, amb unes contradiccions i limitacions que generen noves tensions i nous antagonismes socials i polítics. D'una altra banda suposa un canvi social i desenrotllaments econòmics en un procés amb avanços i retrocessos, amb ritmes diferents, depenent de situacions històriques anteriors. Això implica, per tant, l'anàlisi dels elements que expliquen els problemes sorgits de manera que s'interrelacione la creació i distribució de riquesa i la creació i distribució de poder.
  
Els continguts d'este nucli, primera aproximació a les claus explicatives de l'Espanya actual, requerixen l'ús constant de la diacronia i la utilització de tots els mecanismes propis de l'anàlisi històrica. Per a comprendre les diferents facetes implícites en el procés complex de transformació, l'anàlisi multifactorial és ací prioritària, així com la relació entre fets i estructures, i la comprensió dels ritmes històrics. A més més, per a facilitar l'estudi d'este procés de canvi serà necessari establir relacions puntuals amb el present, i reflexionar sobre la mateixa concepció de desenrotllament.
  
Constituïxen este nucli els continguts següents:
  
- El segle xviii: els primers Borbó:
  
\*Canvi dinàstic: la Guerra de Successió i la seua repercussió en la Comunitat Valenciana; les reformes internes. La pràctica del despotisme il·lustrat: Carles III.
  
\*Política exterior. Amèrica.
  
- Crisi de l'Antic règim:
  
\*Els problemes econòmics i socials de l'Antic Règim.
  
\*Les contradiccions de la Monarquia Absoluta. La crítica dels il·lustrats i l'impacte de la Revolució Francesa. Les Corts de Cadis i la Constitució de 1812.
  
\*Revolució liberal i la reacció absolutista. El regnat de Ferran VII. L'emancipació de l'Amèrica espanyola.
  
- El procés de construcció de l'Estat Liberal:
  
\*El desmantellament de l'Antic Règim: els canvis juridicopolítics i la reforma agrària liberal. La industrialització i els canvis socials.
  
\*El funcionament del sistema. Corona, Parlament i partits polítics durant el regnat d'Isabel II.
  
\*El nou paper de l'educació, l'exèrcit i l'església.
  
\*Els límits dels canvis. El carlisme i les opcions democràtiques.
  
\*La crisi del moderantisme i l'experiència del Sexenni democràtic.
  
4. La Restauració i el primer terç del segle xx.
  
Es tracta de fer una anàlisi amb deteniment dels diferents elements que confluïxen en una conjuntura especialment conflictiva a causa de les tensions i desplaçaments provocats per les peculiaritats del desenrotllament econòmic i pel procés de consolidació de l'Estat Liberal.
  
Açò suposa, d'una banda, l'estudi del sistema polític de la Restauració, les seues contradiccions internes i les raons de la seua crisi, amb atenció especial a les diferents manifestacions dels problemes derivats de la modernització que es concreten en situacions crítiques com les de 1909, 1917 o 1921.
  
D'una altra banda, suposa l'estudi de la Dictadura de Primo de Rivera i la Segona República com dos intents diferents de resolució de la crisi de l'Estat, que desemboquen en la Guerra Civil. Este estudi ha de tindre en compte necessàriament l'anàlisi de la incidència dels factors externs que constituïxen una conjuntura internacional marcada per la fallida dels principis inspiradors del liberalisme econòmic i polític, per la crisi econòmica desencadenada als EUA i per l'ascens de moviments autoritaris i feixistes. Estos factors són indispensables per a una comprensió global del significat profund de l'Espanya d'entreguerres.
  
Se centrarà l'atenció en l'anàlisi de les mesures de resolució dels problemes de l'Estat i de les situacions conflictives que van desencadenar les accions mampreses. Des d'esta perspectiva, serà necessari establir les relacions adequades entre les solucions adoptades i els problemes plantejats afavorint per tant la comprensió dels canvis i les permanències. D'altra banda, relacionar correctament les mesures adoptades amb els fets derivats ajudarà l'alumne a entendre les raons del procés i el seu tràgic final, objectiu prioritari de l'aprenentatge dels continguts d'este nucli.
  
Els continguts que configuren este nucli són:
  
- L'Espanya de la Restauració:
  
\*Els fonaments, el funcionament i les contradiccions del sistema polític. La crisi de l'Estat.
  
\*La formació de la classe obrera.
  
\*Els nacionalismes i el problema de l'ordenació territorial de l'Estat.
  
\*El progressiu protagonisme dels militars. Espanya davant de la remodelació colonial: la crisi del 98.
  
- Regeneracionisme i revisionisme polític:
  
\*La Dictadura de Primo de Rivera, intent de solució autoritària a la crisi de l'Estat Liberal. El desenrotllament de l'oposició al règim i l'afonament de la Monarquia.
  
- La Segona República:
  
\*La Segona República, intent de solució democràtica. L'articulació d'un nou sistema polític.
  
\*Condicionaments, conflictes i etapes de la República. Consecucions i decepcions.
  
\*La cultura espanyola des dels inicis de l'Edat de Plata fins a 1936.
  
- La Guerra Civil:
  
\*Sublevació i Guerra Civil. Dimensió interna i internacional del conflicte.
  
5. El franquisme i la recuperació democràtica.
  
A fi d'explicar el sentit global del règim franquista, els continguts d'este nucli es dirigixen, inicialment, a l'anàlisi de com este període reformula els antics problemes i com n'apareixen uns altres de nous derivats de les modificacions introduïdes en la societat durant la dictadura. Per a entendre el significat d'este període és necessari confrontar les intencions declarades del Règim amb les accions, analitzar constants com el seu caràcter repressiu, i els canvis que tenen lloc en la seua llarga existència, relacionats amb un important creixement econòmic i un profund canvi social.
  
Este estudi centra també la seua atenció en l'explicació dels comportaments i interessos dels grups socials dominants. Per a això, és necessari analitzar els diversos mecanismes de dominació que va utilitzar el règim per a perpetuar-se, des de la repressió fins a la desmobilització política i l'acomodació d'amplis sectors de la població a la situació. En este sentit, el procés d'institucionalització del Règim ?en què l'església va exercir un paper capital?, revela els intents d'obtindre un suport popular.
  
L'explicació de l'existència del Règim ha de tindre també en compte la conjuntura exterior que condicionarà certs canvis interns a fi d'adaptar-se a les pressions i circumstàncies externes, però mantenint el que és substancial al règim. Per això és important diferenciar les etapes i les conjuntures exteriors que incidixen en l'esdevindre d'este i que afecten tots els àmbits de la societat, des de l'economia fins a la dinàmica política.
  
La conjunció de tots estos nivells de l'anàlisi permetrà comprendre la naturalesa del franquisme i explicar la seua longevitat, així com els factors que van desencadenar la seua crisi final i que van condicionar la transició cap a un règim democràtic.
  
Finalment, es planteja l'anàlisi del procés recent de transició a un règim democràtic. L'estudi dels factors de la crisi del règim franquista, del context intern i internacional en què té lloc el canvi i de la formació i estructura del sistema de partits polítics permetrà comprendre la naturalesa i les condicions en què la transició democràtica es produïx, així com els mateixos límits del canvi.
  
L'estudi complex d'esta dinàmica haurà de ser abordat des de tots els punts de vista: sociològic, polític, jurídic, econòmic, etc., per a obtindre una visió global del procés històric. Així mateix, els continguts d'este apartat permeten comprendre i reconéixer l'abast i el límit de les intencions i accions individuals o de grups particulars en els processos globals de canvi social.
  
A més a més, els continguts d'este nucli presenten diferències respecte als anteriors ja que tracten situacions molt pròximes, amb dificultats en l'anàlisi pròpies de la contemporaneïtat. Les explicacions, més que mai, tindran un caràcter aproximatiu i provisional, evitant dogmatismes i plantejaments emocionals.
  
Finalment, l'anàlisi dels problemes més recents suposa una reflexió final, que tracta d'arreplegar tot el que s'ha aprés i tornar la mirada al present, però ara carregada del coneixement que proporciona l'anàlisi històrica.
  
Configuren este nucli els continguts següents:
  
- El franquisme:
  
\*Immobilisme i adaptació política del règim franquista. Aïllament i alineació internacional.
  
\*Autarquia i acumulació. Creixement i desequilibris econòmics, canvis i desigualtats socials.
  
- El procés de transició a la democràcia:
  
\*L'oposició democràtica a la Dictadura.
  
\*La transició política. La Constitució de l978 i el desenrotllament legislatiu. La formació d'un sistema de partits. L'Estat de les Autonomies. L'estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana.
  
\*Els governs democràtics i la integració en Europa.
  
\*Dificultats en l'articulació d'una societat democràtica.
  
\*Reptes i problemes del present.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Conéixer i analitzar els canvis i permanències més importants de la Història d'Espanya, situant-los cronològicament dins dels distints ritmes de canvi i de permanència per a comprendre la Història com un procés.
  
Es tracta d'avaluar la capacitat per a establir relacions entre els distints factors o variables dels processos de canvi més importants dels dos últims segles a Espanya, per a analitzar les transformacions interrelacionant els elements en una explicació multifactorial i per a considerar la importància de les intencions dels subjectes històrics i comprendre els motius de les accions, individuals o col·lectives, en una explicació intencional. Finalment, es pretén comprovar si combinen la intencionalitat i la multicausalitat en l'explicació històrica dels canvis.
  
D'altra banda es pretén saber si els estudiants comprenen i identifiquen les transformacions profundes de l'organització productiva, social i política, del pensament i de la cultura de l'Espanya contemporània i si són capaços de diferenciar els elements més dinàmics, aquells que patixen una major acceleració, d'aquells elements persistents o resistents al canvi, en processos de llarga o curta duració. Així mateix, es tracta de comprovar si els estudiants són capaços de reconéixer les influències i repercussions dels elements canviants respecte a altres variables, a fi d'explicar que els factors històrics interactuen amb diferent intensitat, modificant-se i creant una nova situació històrica. En un últim grau de consecució de l'objectiu a què el criteri fa referència, es tracta de valorar si els estudiants constaten que en la nova situació, els elements nous i vells constituïxen noves combinacions portadores de nous canvis. En definitiva, es tracta de saber si identifiquen la dinàmica històrica com un procés complex, conflictiu i dialèctic.
  
2. Identificar i explicar la pluralitat i diversitat de realitats de l'Espanya actual analitzant els desequilibris i els diferents desenrotllaments històrics amb una actitud solidària.
  
Es tracta de posar atenció en l'anàlisi del desenrotllament històric, en la comprensió de la simultaneïtat dels fets i en els diferents ritmes dels canvis en un temps llarg o curt.
  
Finalment, amb este criteri es vol avaluar si els estudiants comprenen les dificultats i limitacions dels processos d'integració i articulació econòmica, social i política, els avanços i retrocessos dels processos de modernització de l'Espanya dels segles xix i xx. Es pretén comprovar si són capaços d'explicar els elements i factors que contribuïxen al desenrotllament, establint relacions entre les variables i assenyalant els desfasaments i les característiques essencials de les etapes. Es tracta de saber si entenen que el desenrotllament, segons les zones, seguix ritmes propis i direccions distintes.
  
Igualment es pretén comprovar si els estudiants són capaços d'entendre les diferents propostes d'organització de l'Estat que sorgixen des de les distintes regions i nacionalitats: Estat centralista, federal, unitari, autonòmic. Per a això, han d'establir relacions entre els projectes polítics i els desiguals desenrotllaments, d'una banda, i entre estes propostes i les especificitats pròpies de les nacionalitats i regions, d'una altra.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar si els alumnes entenen la realitat espanyola actual com una pluralitat de nacionalitats i regions amb diversos nivells de desenrotllament i si analitzen críticament els projectes polítics del moment, tenint en compte les contradiccions de l'Espanya present.
  
3. Caracteritzar cada una de les grans etapes del nostre passat, destacant les seues aportacions bàsiques i assenyalant els seus aspectes comuns i diversos.
  
4. Identificar els problemes bàsics de la societat espanyola actual. Explicar els períodes de crisi i els diferents projectes de resolució dels problemes històrics i la seua repercussió.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar si els estudiants comprenen els diferents problemes que confluïxen en situacions conflictives en un procés de crisi, si establixen relacions pertinents entre els diferents factors d'un problema i si són capaços d'identificar les contradiccions que expliquen una situació de crisi. En un segon grau de consecució de l'objectiu a què el criteri fa referència, es tracta de valorar si els estudiants diferencien la incidència dels fets immediats i la dels elements estructurals, i, com a conseqüència d'això, les conseqüències de les crisis a curt i llarg termini. El criteri també permet constatar si els alumnes expliquen i valoren críticament els projectes de resolució de les crisis, en relació amb els interessos i supòsits ideològics de les alternatives, si són capaços d'establir relacions entre els problemes que hi ha i les mesures preses per a solucionar-los, així com entre les accions mampreses i els fets succeïts.
  
5. Situar els processos i els fets històrics i la seua especificitat en àmbits espacials més amplis. Explicar les repercussions i implicacions internes del context històric internacional.
  
A través del criteri es tracta d'avaluar la capacitat de relacionar els processos històrics de l'Espanya contemporània amb processos o fets a escala superior, com per exemple: les revolucions burgeses, la crisi de l'Estat Liberal i l'ascens dels feixismes, la crisi dels setanta, etc.; es tracta de comprovar si els alumnes diferencien les característiques comunes i específiques i si són capaços d'identificar les implicacions i repercussions internes d'estos processos com a elements que permeten enriquir l'explicació històrica. El criteri pretén servir de guia per a saber si l'alumnat comprén el paper d'Espanya en el món, si és capaç de diferenciar les fases d'intervenció i aïllament establint relacions pertinents entre els motius i les raons de la política exterior i la situació i els problemes històrics concrets de cada període (per exemple, la relació entre la política autàrquica i l'aïllament internacional, la pèrdua de les colònies i la crisi de la monarquia absoluta, l'emigració i el creixement econòmic europeu). En suma, es tracta de constatar si els estudiants relacionen factors exògens i endògens d'un procés concret.
  
6. Explicar els conflictes socials, valorant críticament els interessos dels grups i la seua incidència en els fets estudiats. Reconéixer les característiques més destacades dels processos i de les manifestacions culturals.
  
Amb este criteri es pretén avaluar si els alumnes comprenen que Espanya s'ha desenrotllat a partir d'una sèrie d'antagonismes socials, de blocs més o menys circumstancials de poder, configurant una sèrie de valors culturals i morals. Es tracta de comprovar si els alumnes identifiquen, en les diferents etapes de l'Espanya contemporània, les desigualtats econòmiques i culturals, i les consegüents divisions socials. Cal saber si expliquen els distints interessos i aspiracions dels grups socials, si establixen relacions pertinents, d'una banda, entre les reivindicacions plantejades respecte a la situació històrica i, d'una altra banda, entre les accions i projectes dels grups socials respecte als conflictes sorgits. Tot això a fi de comprendre un factor explicatiu bàsic en la Història. Igualment es pretén comprovar si l'alumnat analitza les manifestacions culturals des de coordenades àmplies establint relacions entre distints factors, i constatar si copsa les diferències culturals de les distintes formacions socials i les discriminacions que poden generar-se en aspectes puntuals com l'educació, la creació artística, i l'accés en general a la cultura.
  
7. Identificar i descriure les principals formes històriques d'organització i exercici del poder, així com de reconeixement dels drets individuals i de consideració de la igualtat social, valorant la seua relació amb les distintes ideologies polítiques i amb l'ordenament constitucional actual.
  
Els alumnes seran capaços de fer una anàlisi comparativa de les institucions representatives, de la formulació dels drets i deures fonamentals i dels nivells d'igualtat social que hi ha en distintes etapes de la història contemporània d'Espanya. Així mateix, relacionaran coherentment estes realitats amb les distintes ideologies i interessos socials, i valoraran la seua presència en la constitució vigent.
  
Este criteri servirà de guia per a saber si els estudiants entenen les diferències en les articulacions del poder polític i, per tant, les característiques constitutives que caracteritzen la Monarquia Absoluta, l'Estat liberal i l'Estat democràtic; per a comprovar si són capaços d'establir relacions estretes entre l'entramat social, econòmic, jurídic i cultural, d'una banda, i l'organització del poder i la seua concreció en institucions polítiques, d'una altra. Es tracta de saber si els estudiants entenen l'ordenament constitucional en relació amb el funcionament de la societat i amb els organismes i institucions utilitzats per a ordenar les relacions entre individus o grups.
  
8. Utilitzar els conceptes bàsics de la Història d'Espanya, comprenent i assumint les especials característiques de la conceptualització històrica.
  
Es tracta de saber si l'alumnat utilitza els conceptes històrics amb propietat, si és capaç d'aplicar-los en temps diferents i de constatar la variabilitat de les seues característiques. És a dir, si és capaç de definir el concepte en presència de l'esdeveniment o fet històric. La utilització dels conceptes es valorarà en el context d'una explicació. En un primer grau, s'avaluarà si els estudiants utilitzen dades, informacions o fets rellevants en la seua exposició, si diferencien una opinió d'una explicació fonamentada. En un segon grau, si apliquen els conceptes històrics establint relacions entre els fets concrets i les necessàries generalitzacions. Finalment, si reconeixen que un concepte canvia de significat al descriure o explicar fets en processos històrics diferents.
  
9. Reconéixer la possibilitat de diferents interpretacions sobre un mateix fet i la necessitat de sotmetre-les a una anàlisi crítica.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si l'alumnat reconeix que són possibles diferents interpretacions d'un mateix fet històric i que estes interpretacions han de sotmetre's a l'anàlisi crítica. Per a això, en primer lloc, l'alumnat diferenciarà entre la informació sobre un fet històric i la seua interpretació. En un segon grau, es comprovarà si l'alumnat verifica la congruència d'una interpretació d'un fet amb altres informacions relatives a ell. Finalment, si l'alumnat és capaç de contrastar diverses interpretacions sobre fets i processos històrics raonant el grau de validesa i elabora una interpretació personal a partir d'elements d'altres interpretacions.
  
10. Reconéixer que la informació de les fonts només resulta fructífera davant de preguntes o problemes prèviament plantejats. Utilitzar fonts diverses per a elaborar explicacions històriques.
  
Este criteri al·ludix a la comprensió de l'especial relació entre l'historiador i les fonts en el procés de construcció del coneixement històric. En un primer grau, l'alumnat reconeixerà la importància de les fonts per a poder obtindre informació sobre el passat, citant-les en les seues argumentacions. En un segon grau, valorarà la rellevància de la informació segons les preguntes plantejades. Finalment, contrastarà la informació obtinguda a partir de diverses fonts per a fonamentar una explicació vàlida.
  
10. Identificar i utilitzar els procediments i les tècniques bàsiques d'aprenentatge comprenent i valorant l'anàlisi històrica com un procés en constant reelaboració.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar la capacitat per a definir i analitzar problemes, formular hipòtesi i realitzar dissenys per a contrastar-les; per a elaborar síntesis i informes coherents dels estudis i investigacions traçats, defenent raonadament i contrastant els seus coneixements.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants constaten el camí seguit en l'aprenentatge, si saben com han arribat al seu propi coneixement, valorant el procés seguit. Cal saber si són capaços de sotmetre els seus propis coneixements a la reflexió, acceptant la crítica i superant estereotips. I finalment, es tracta de constatar si es valora la necessitat d'investigar abans d'emetre un juí sobre actuacions, personatges o problemes actuals.
  
11. Analitzar les diverses característiques que conformen l'Espanya democràtica, incidint en la transcendència de la Constitució de 1978 i en la importància de la construcció de l'Estat de les Autonomies.
  
DIBUIX ARTÍSTIC I i II
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
El dibuix s'associa comunament amb la imatge gràfica, generalment de caràcter representatiu, a través del llenguatge graficoplàstic. El ser humà pot canalitzar i transmetre missatges de molt diversa naturalesa i contingut: informar de fets, expressar la seua manera de vore i de descriure formes i estructures, il·lustrar històries, visualitzar aspectes científics, etc.; són estes algunes de les vies per les quals discorre esta manifestació que és, al mateix temps, suport de la cultura i mitjà per a la indagació sobre la pròpia personalitat.
  
Atenent el caràcter icònic i la seua específica funció comunicativa, cal distingir dos amplis vessants d'imatges graficoplàstiques: l'un el componen imatges d'intenció predominantment analítica, en les quals s'interpreten els elements segons un pensament racional, lògic i objectiu, l'altre el formen imatges que expressen les realitats formals segons criteris i maneres de vore subjectius, transmetent emocions o suscitant sentiments.
  
Els continguts de la matèria de Dibuix Artístic es nodrixen de les dos maneres de vore, desenrotllant els aspectes lingüístics propis de la representació graficoplàstica de la forma (vocabulari i sintaxi) i prestant especial atenció a la comprensió de les realitats formals en el context espacial, les variables del qual contínuament condicionen la seua perfecció.
  
Esta matèria organitza els seus continguts agrupant-los en cinc subconjunts conceptuals i temàtics que es referixen a la forma i a la seua estructura o organització interna i a la seua caracterització plana o espacial, unint les seues especificacions cromàtiques a les possibilitats dels procediments i de les tècniques que li són propis.
  
Estos focus d'interés requerixen diferents intencions perceptives, així com reflexions a la llum de criteris i conceptes formals aclaridors, les conseqüències de les quals seran un conjunt de representacions de marcat caràcter analític i racional, o d'interpretacions expressives dels aspectes de la forma relatius a l'aparença.
  
Així, a la comprensió de les organitzacions estructurals, compositives o dinàmiques, succeirà la plasmació expressiva de la seua realitat apariencial, i es podran establir criteris per a plasmar també aquelles organitzacions.
  
El valor formatiu d'esta matèria de Batxillerat residix en el cultiu de la capacitat de comprensió dels estudiants de les realitats de l'entorn, així com en l'aprenentatge dels coneixements necessaris sobre materials, procediments i tècniques que s'arrepleguen a través d'un nucli de continguts procedimentals, comú a tots els altres.
  
L'estudi d'esta matèria complix, paral·lelament a la seua funció d'aprenentatge lingüístic, una altra de caràcter orientador i propedèutic, al desenrotllar les singularitats i els interessos de la personalitat dels estudiants.
  
L'aproximació al fet plàstic, propiciada anteriorment en l'etapa educativa de l'Educació Secundària Obligatòria, es canalitza, a través de l'estudi d'esta matèria, cap a un cultiu més rigorós de l'agudesa perceptiva, suscitant en els estudiants un major interés i estima per la riquesa formal de l'entorn, potenciant-los amb recursos procedimentals més sòlids i específics.
  
A la potenciació de les capacitats d'observació i comprensió, s'unix el cultiu consegüent de destreses en l'ús racional dels materials, instruments i tècniques de representació graficoplàstica, que permeten als estudiants l'expressió dels seus pensaments visuals i de les seues pròpies sensibilitats.
  
Paral·lelament es fomenta el discurs lògic del raonament en termes visuals, a través de la indagació constant de la naturalesa de les realitats formals i de les imatges graficoplàstiques. De manera especial, la matèria promourà el desenrotllament d'una sensibilitat estètica més afinada i d'una capacitat per a formar-se criteris de valoració propis dins de l'àmbit de la plàstica en general.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir al fet que els alumnes i les alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i distingir els elements bàsics de configuració de la forma, i usar-los correctament en la representació analítica d'objectes de l'entorn.
  
2. Entendre la forma dels objectes que s'han de representar com a conseqüència de la seua estructura i saber-la representar gràficament.
  
3. Comprendre les distintes dades visuals de les formes com a parts relacionades d'un conjunt, i prestar especial interés a la relació de proporció entre elles.
  
4. Comprendre la distinta importància de les dades visuals que formen el conjunt de les formes, i representar-les prioritàriament segons la seua importància en el conjunt i ignorant detalls superflus.
  
5. Conéixer la terminologia bàsica de la matèria, així com els materials i procediments adequats al fi pretés. Adquirir el domini de les tècniques al servici de les idees i procedir d'una manera racional i ordenada en el treball.
  
6. Conéixer bases teòriques sobre el color que permeten la seua aplicació plàstica d'una manera raonada i directa.
  
7. Representar una forma segons diverses intencions expressives, tècniques distintes, i realitzant modificacions combinatòries.
  
8. Utilitzar de manera eficaç els mecanismes de la percepció relacionats amb les imatges plàstiques, ja siguen procedents de l'exterior o de l'interior de si mateixos, desenrotllant la memòria visual i retentiva.
  
9. Analitzar i valorar les manifestacions graficoplàstiques que s'han anat produint a través de la història, utilitzant l'observació, l'estudi i la comparació d'estes.
  
10. Saber interpretar una forma des de diverses intencions comunicatives amb tècniques distintes i realitzar, a més a més, modificacions creatives que propicien la creació de formes noves.
  
11. Comprendre i valorar la importància de l'estudi al natural de formes orgàniques.
  
12. Comprendre les variables en la composició, experimentant amb les relacions entre els elements graficoplàstics d'esta.
  
13. Desenrotllar la memòria visual i la retentiva, a través d'exercicis que potencien els mecanismes perceptius i expressius al servici de la representació de formes i imatges procedents de l'exterior o de l'interior de si mateixos.
  
14. Conéixer, apreciar i adequar les possibilitats expressives de les distintes tècniques i materials, i aplicar-les d'una manera ordenada.
  
15. Desenrotllar la sensibilitat artística. Conscienciar-se de l'equilibri emoció-raó necessari en l'aprenentatge del dibuix artístic.
  
16. Utilitzar conscientment els coneixements adquirits com a instruments de control i autocorrecció de les produccions pròpies i com a recurs per a comprendre millor les alienes.
  
DIBUIX ARTÍSTIC I
  
III. Nuclis de continguts
  
1. La Forma.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Introducció a la terminologia, materials i procediments propis del contingut.
  
- Gradacions iconogràfiques: apunt, esquema, diagrama, esbós, estudi, imatge final.
  
- Elements bàsics en la configuració de la forma. La línia com a element configurador de formes planes d'estructura geomètrica senzilla. La línia com a element configurador de formes volumètriques d'estructura senzilla. Parts vistes i parts ocultes.
  
- Transformacions de la forma tridimensional. Seccions i talls.
  
- Proporció entre les parts d'una mateixa forma tridimensional.
  
- Curiositat i interés per conéixer les múltiples imatges que poden oferir els objectes.
  
2. Les formes associades. La composició, sintaxi estructural.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Proporció entre distintes formes en el pla.
  
- Forma i percepció visual. Psicologia de la forma: lleis visuals associatives.
  
- La perspectiva: punt de vista, enquadrament, encaix.
  
- Significants espacials: superposició, relativitat de la grandària.
  
- Forces perceptuals en un conjunt formal: llum, color, textura.
  
- Organitzacions compositives. Simetries-contrastos-tensions.
  
- Descripció gràfica de l'entorn, distingint línies i superfícies, textura, clarobscur i color.
  
3. El Clarobscur.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Introducció a la terminologia, materials i procediments bàsics propis del contingut.
  
- La llum. Tipus d'il·luminació. Les ombres en funció de la il·luminació. La taca com a element configurador de la forma. Importància del clarobscur per a l'expressió del volum.
  
- Valoració tonal. Possibilitats expressives, descriptives, estructurals i constructives del clarobscur.
  
4. El Color.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Introducció a la terminologia, materials i procediments bàsics.
  
- Síntesi additiva i síntesi subtractiva. Color llum-color pigment.
  
- Modificació del color. Conceptes de saturació-to-valor.
  
- Colors complementaris.
  
- Colors càlids i freds
  
- Escala lluminosa. Valor. Lluminositat. Claredat. Saturació-intensitat. Harmonies.
  
- Fenòmens òptics produïts pel color.
  
- Valoració del color com a element fonamental de la vida quotidiana, en l'obra d'art i en el disseny.
  
- Semàntica del color. Funcions i aplicacions.
  
- Relacions harmòniques i interacció del color.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Representar gràficament formes naturals, definint amb claredat les seues organitzacions estructurals (la disposició de les parts, la seua articulació o acoblament), realçant les similituds que els conjunts presenten respecte als conceptes geomètrics de relació i ordenament coneguts (simetries i creixements pautats), proporcionant els distints components formals i interpretant el seu caràcter material (flexibilitat, rigidesa) i les seues qualitats superficials.
  
Es vincula este criteri a les formes de la naturalesa, orientant-se a la valoració del grau de perspicàcia en la comprensió dels aspectes configuratius, reflectida en les imatges corresponents no solament per la coherència del conjunt, sinó també a través de l'èmfasi gràfic de dades significatives: peculiaritats, perfils i signes; de manera inseparable ha d'apreciar-se la sensibilitat i la destresa tècnica en la realització, i, en qualsevol cas, l'expressivitat visual.
  
2. Descriure gràficament objectes de l'entorn, distingint en ells els elements conceptuals bàsics de la configuració (línies i superfícies: plans plans i plans corbs) i abstraient en la representació factors exclusivament expressius (textura, clarobscur i color), així com la utilització de la línia en funció explicativa de la forma (sense limitar el seu ús al contorn).
  
Este criteri pretén comprovar en els estudiants el grau de desenrotllament de la capacitat d'observació, anàlisi i expressió de l'aspecte formal de l'objecte; es valoraran els recursos descriptius lineals: subratllats d'interseccions, límits de plans, volums parcials, transparències de parts ocultes i qualsevol indicació en este sentit que evidencie la comprensió formal del conjunt.
  
3. Expressar a través d'apunts gràfics lineals el caràcter peculiar de formes de l'entorn pertanyents al disseny urbà, destacant prioritàriament els aspectes singulars de les seues configuracions (línies, perfils, signes, ritmes), eliminant la informació supèrflua o anecdòtica.
  
Es perseguix amb este criteri valorar la selecció d'aquelles dades formals que conferixen un particular interés visual als objectes singulars triats; es valorarà més l'expressió intencionada i selectiva que l'exactitud rigorosa de l'execució.
  
4. Realitzar interpretacions plàstiques (a través de procediments i tècniques cromàtiques) de formes artificials de caràcter geomètric, el colorit local del qual es diversifique (en intensitats, matisos i valors tonals) a causa de la incidència sobre ells de la llum dirigida, aplicant amb este fi el coneixement de mescles de pigments materials.
  
Amb este criteri es pretén valorar el desenrotllament de la percepció visual en la percepció dels canvis cromàtics i lumínics i la consegüent capacitat per a resoldre estes transformacions (sense confondre les dimensions específiques del color).
  
5. Realitzar representacions que interpreten l'aparença que la llum origina a l'incidir sobre formes o objectes de caràcter no geomètric (diversificant-se el seu colorit en intensitats, matisos i valors tonals), a través de procediments i tècniques de dibuix i pictòriques.
  
La intenció del present criteri és la d'avaluar la capacitat adquirida pels estudiants en la modulació lumínica i cromàtica de les superfícies i en la simulació de la seua qualitat material i textura superficial, així com la diversitat de destreses tècniques, i el progrés en elles.
  
6. Utilitzar el coneixement dels fenòmens òptics del color: contrast tonal, igualació i inducció cap al complementari, a través de la realització de propostes cromàtiques que els posen de manifest.
  
Es tracta d'avaluar amb este criteri la comprensió dels estudiants pel que fa als fenòmens i sensacions que la utilització del color en les manifestacions plàstiques pot causar, així com la seua capacitat tant de propiciar les seues conseqüències com d'evitar-les en aquelles realitzacions d'imatges que ho necessiten.
  
7. Utilitzar els materials, procediments i tècniques de representació, gràfics (llapis, retolador, estilògraf) i plàstics (barres, guaix, acrílics, etc.), demostrant en les realitzacions un progrés en el coneixement de les seues possibilitats expressives, així com un ús selectiu d'acord amb la finalitat proposada.
  
Es valora amb este criteri la coherència dels estudiants en la selecció i l'ús dels materials segons els resultats pretesos. Les referències per a l'aplicació d'este criteri són les explicacions i decisions aportades respecte d'això i efectuades al llarg del desenrotllament de les activitats.
  
8. Descriure gràficament l'estructura essencial de les formes o de les seues imatges, observades amb brevetat, a través de definicions lineals dels seus contorns externs (a manera de siluetes), atenent la seua peculiaritat i les seues proporcions.
  
S'orienta este criteri a valorar el progrés dels alumnes en la captació dels aspectes substancials de les formes i en la seua fixació en la memòria visual.
  
9. Representar gràficament (a través de línia i ombreig) objectes de marcat caràcter volumètric (prou contrastats lumínicament) atenent l'estudi de la jerarquia de valors tonals, el caràcter formal-material (regular-irregular, llis-rugós) i els valors del clarobscur.
  
Valora este criteri la ponderació que els estudiants fan de les gradacions lumíniques, els valors relatius dels quals junt amb la seua ordenació produïxen la sensació volumètrica de l'objecte, atenent la naturalesa superficial del material propi de l'objecte.
  
10. Demostrar el coneixement de les lleis bàsiques d'associació perceptiva, enunciades per la psicologia de la forma (relatives a la igualtat, semblança, proximitat, orientació, convergència, tancament, valor tonal i color), a través de l'aportació d'imatges que constaten l'operativitat inductiva en la nostra visió.
  
Este criteri tracta d'avaluar els coneixements dels estudiants sobre les mencionades vinculacions perceptives, a partir de la seua observació i del coneixement de formes i d'imatges, així com sobre les aplicacions que es poden realitzar per a l'èxit estètic de les realitzacions graficoplàstiques.
  
DIBUIX ARTÍSTIC II
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Anàlisi i modificació de la forma.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi de la forma. Apunt-esquema-esbós.
  
- Representació analítica. Representació sintètica.
  
2. Anàlisi de formes naturals.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi descriptiu.
  
- Geometria i naturalesa.
  
- Imatge objectiva i subjectiva.
  
- Elaboració d'esbossos o estudis d'aspectes de l'entorn urbà a través de línia i clarobscur.
  
3. Aproximació subjectiva a les formes.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Psicologia de la forma i la composició. Distintes organitzacions espacials de les formes.
  
- Equilibris i tensions. La composició, conceptes i classes.
  
- El ritme. Concepte i tipus.
  
- Variacions de l'aparença formal respecte al punt de vista perceptiu.
  
- Valor expressiu de la llum i el color.
  
- Estudi de la composició en obres d'art de la pintura.
  
4. Forma real. Memòria visual.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Desenrotllament de la capacitat de percepció espacial, així com de la memòria visual.
  
- Observació, retenció i plasmació posterior de formes de l'entorn a través de definicions lineals.
  
5. Anàlisi de la figura humana.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Relacions de proporcionalitat.
  
- Estudi dels conceptes ergonòmics.
  
- Estudi del moviment en la figura humana.
  
6. Anàlisis espacials.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Antropometria.
  
- Espais interiors.
  
- Espais exteriors. Espais urbans i naturals.
  
7. Evolució del llenguatge graficoplàstic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- L'evolució del dibuix artístic al llarg de la història.
  
- L'estil en el llenguatge del dibuix.
  
- La imatge graficoplàstica i la seua funció.
  
- Relacions existents entre el dibuix i les altres arts.
  
- La naturalesa com a model en les obres de dibuix.
  
- La còpia com a anàlisi i reinterpretació d'una imatge.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Representar gràficament, en esbossos o estudis, aspectes de l'entorn urbà (a través de línia i clarobscur), atenent l'expressivitat de l'enquadrament i el punt de vista triats, a fi d'aconseguir termes espacials i efectes perspectius de profunditat, així com la valoració de proporcions i contrastos lumínics.
  
Amb este criteri es vol valorar el sentit espacial expressat a través de les proporcions aparents, la superposició d'elements i la comprensió de les distorsions que en la forma produïx la perspectiva (obliqüitat i convergència).
  
2. Descriure gràficament l'estructura essencial de les formes (o imatges de les formes) observades amb anterioritat, a través de definicions lineals de la seua corporeïtat (no limitades al contorn extern) i intervenció de la taca que traduïsca el contrast tonal (si n'hi haguera).
  
Este criteri tracta de comprovar el desenrotllament de la capacitat de memorització visual; es referix, especialment, a una intenció perceptiva que copse la relació forma-espai, explicant aquella de manera esquemàtica i accentuant el seu caràcter diferenciat.
  
3. Realitzar un estudi gràfic, monocromàtic, d'una figura humana o maniquí articulat en actitud dinàmica, amb il·luminació contrastada, atenent primordialment la relació de proporcions i l'expressivitat del moviment.
  
Es tracta d'avaluar amb este criteri la comprensió de la figura humana en l'espai, valorant especialment no solament l'expressió global de les formes que la componen, sinó l'articulació i l'orientació de l'estructura que la definix.
  
4. Descriure gràficament l'estructura essencial d'objectes artificials de l'entorn urbà o domèstic, segons un concepte de síntesi geomètrica i des d'un punt de vista oblic, a través d'una definició esquemàtica que incloga, per transparència i inducció, les línies ocultes significatives, evidenciant l'organització del conjunt en l'espai.
  
Amb este criteri s'observarà la comprensió global de la forma com a conseqüència de l'estructura que l'origina, i consegüentment, la revelació d'informació oculta a partir de l'anàlisi de les percepcions visibles (s'entén implícit l'estudi de proporcions i contorns aparents).
  
5. Representar gràficament diferents aparences d'una mateixa forma objectual ocasionades per la seua distinta orientació respecte del punt de vista perceptiu o de la variable situació de l'objecte, copsant les alteracions produïdes (en angles, contorns, longituds i proporcions), a través de definicions lineals.
  
S'orienta este criteri a la distinció entre ?el que sabem- (persistència i constància de la forma) i ?el que veiem- (relativitat formal i perspectiva). Pretén valorar els progressos aconseguits en la captació d'aspectes no habituals de les formes al ser observades en escorç, és a dir, la impressió de la diferència entre la forma en si i els seus canvis d'aparença.
  
6. Interpretar una mateixa forma o objecte en diversos nivells icònics (apunt, esquema, esbós, estudi), utilitzant procediments i tècniques en què predomine el factor lineal (llapis, retolador, estilògraf) o el factor esbós (pinzell, retolador, barres) segons les diverses intencions comunicatives: descriptives, il·lustratives, ornamentals o subjectives.
  
Apunta este criteri a valorar la capacitat per a vore a través de diferents prismes un mateix tema, adequant el caràcter de la imatge a la finalitat pretesa, no solament des del punt de vista de la seua forma, sinó per la selecció i l'ús apropiats dels materials.
  
7. Realitzar un dibuix de caràcter científic de formes naturals, a través de descripció gràfica (línies i ombrejos), ampliant i acolorint alguna part especialment característica i qualitativament representativa, realitzant croquis o esquemes compositius des de diversos angles per a explicar l'estructura formal amb claredat.
  
Valora este criteri el progrés en la percepció visual per a distingir els aspectes característics d'una forma, la selecció de parts i enquadraments i les destreses tècniques i gràfiques per a proporcionar una informació suficient de la naturalesa del model.
  
8. Representar gràficament un conjunt de formes de caràcter geomètric (plans i sòlids) descrivint amb claredat la disposició dels elements entre si (relacions de contigüitat, sobreposició, penetració, macla, intersecció) a través de definició lineal que reflectisca les proporcions i efectes espacials (deformacions perspectives).
  
Pretén este criteri valorar la capacitat per a comprendre i explicar gràficament les ubicacions relatives de les formes d'un conjunt en què es produïxen correspondències d'orientació i interrelacions variades en la seua articulació. El criteri s'orienta més a l'anàlisi lògica de l'espai que a les mateixes formes que el constituïxen.
  
9. Utilitzar amb propietat la terminologia específica corresponent als diversos continguts de la matèria.
  
Este criteri està encaminat a avaluar el coneixement i l'ús adequat dels termes propis de l'assignatura, especialment per a la comprensió dels seus continguts conceptuals, distingint ambigüitats polisèmiques i falsos sinònims.
  
10. Reconéixer estils de dibuix diferents, relacionar-los amb els seus autors i èpoques, i identificar els materials i les tècniques en què van ser executades les obres.
  
Amb este criteri s'intenta comprovar la capacitat per a diferenciar un estil de dibuix d'un altre, i de relacionar-lo amb el seu autor i època, així com per a identificar els materials i tècniques que van ser utilitzats per a l'execució de les obres objecte d'estudi.
  
DIBUIX TÈCNIC I i II
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
El dibuix és una activitat inherent a la humanitat per una elemental necessitat de comunicació, que és la seua funció primària. El Dibuix Tècnic és un mitjà d'expressió i de comunicació indispensable en el desenrotllament de processos d'investigació científica, de projectes tecnològics i d'actuació científica l'última finalitat dels quals siga la creació d'un producte industrial o artístic. La seua funció essencial consistix a formalitzar o visualitzar el que s'està dissenyant o descobrint, proporcionant des d'una primera concreció de possibles solucions, fins a l'última fase del desenrotllament, en què es presenten els resultats en plans definitius. És un llenguatge obligatori per a totes aquelles persones que es relacionen tècnicament a qualsevol nivell i vullguen convertir el seu treball en una activitat creadora. Contribuïx eficaçment a comunicar les idees en qualsevol moment del seu desenrotllament; en fase d'esbós és un instrument ideal per a desenrotllar, a través de la confrontació d'opinions, treballs d'investigació o propostes de dissenys. Esta funció de comunicació que caracteritza el dibuix tècnic afavorix les fases de creació i la posterior difusió informativa de l'objecte dissenyat, cosa que fa d'ell un instrument insubstituïble per a l'exercici de l'activitat científica, tecnològica i artística. Permet a més un diàleg fluid entre projectista, fabricant i usuari, a través d'un conjunt de convencions i normes que caracteritzen el llenguatge específic del Dibuix Tècnic i que li donen caràcter objectiu, fiable i universal.
  
El Dibuix Tècnic sorgix en la cultura universal com un mitjà d'expressió i de comunicació indispensable, tant per al desenrotllament de processos d'investigació sobre les formes, com per a la comprensió gràfica d'esbossos i projectes tecnològics i artístics, l'última finalitat dels quals siga la creació de productes que puguen tindre un valor utilitari, artístic, o els dos al mateix temps. La funció essencial d'estos projectes consistix a ajudar a formalitzar o visualitzar el que s'està dissenyant o creant i contribuïx a proporcionar, des d'una primera concreció de possibles solucions, fins a l'última fase del desenrotllament on es presenten els resultats en dibuixos definitivament acabats.
  
El Dibuix Tècnic ha de considerar-se també des del punt de vista de la lectura i comprensió d'idees i projectes d'altres. En ell es troben perfectament definides les funcions instrumentals d'anàlisi, investigació expressió i comunicació entorn dels aspectes visuals de les idees i de les formes. El desenrotllament de les capacitats vinculades a estes funcions constituïx l'objectiu educatiu d'esta matèria. Perquè la comunicació siga efectiva és necessari que els usuaris es posen d'acord sobre les relacions existents entre els signes gràfics i els aspectes de la realitat a què es referixen. L'expressió gràfica, en els seus aspectes instrumental i formatiu, permet representar gràficament idees i comunicar estes a altres de forma concisa detallant propostes abans de realitzar solucions finals. El domini de les regles i dels aspectes normatius del dibuix tècnic és una garantia que es posseïx la competència adequada en el pla de la comunicació tècnica o artística.
  
És necessari el coneixement d'un conjunt de convencionalismes que estan arreplegats en les normes per al Dibuix Tècnic, que s'establixen en un àmbit nacional i internacional.
  
L'assignatura afavorix la capacitat d'abstracció per a la comprensió de nombrosos traçats i convencionalismes, la qual cosa la convertix en una valuosa ajuda formativa de caràcter general.
  
El Dibuix Tècnic ha de procurar el desenrotllament de les capacitats de juí i de les destreses adequades per a resoldre les representacions de formes pertanyents al camp de la indústria, del disseny o de l'art, alhora que afavorix el discerniment del valor i lloc que ocupa la representació tècnica en el procés artístic del disseny i de la cultura contemporanis.
  
És necessari mantindre continguts tradicionalment bàsics junt amb continguts educatius nous reclamats per l'evolució social i pels avanços cientificotècnics. Les activitats de dibuix no poden dissenyar-se com a models abstractes allunyats de la vida quotidiana.
  
L'adquisició d'habilitats, destreses i coneixements teòrics s'aconseguix a través de la mateixa acció constructiva dels estudiants. El professorat pot programar tasques que permeten superar estadis anteriors. És important que els progressos dels estudiants es consideren més en relació amb la seua pròpia situació de partida, que en funció d'un producte de l'aprenentatge inicialment establit.
  
S'aborda el Dibuix Tècnic en dos cursos, de manera que s'adquirisca una visió general i completa des del primer, aprofundint i aplicant els conceptes en solucions tècniques més usuals en el segon.
  
Els continguts es desenrotllen de forma paral·lela en els dos cursos, però en els seus epígrafs s'observa el nivell d'aprofundiment i es determinen, amb major o menor concreció, les aplicacions i els exercicis concrets.
  
En resum, cada curs, a l'enunciar els seus continguts, té per objecte consolidar els coneixements anteriors, aprofundir en el nivell d'aprofundiment i buscar aplicacions tecnicopràctiques.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Valorar les possibilitats del dibuix tècnic com a instrument d'investigació, copsant la universalitat del llenguatge objectiu en la transmissió i comprensió d'informacions.
  
2. Desenrotllar les capacitats que permeten expressar amb precisió i objectivitat les solucions gràfiques.
  
3. Valorar la universalitat del Dibuix Tècnic en la transmissió i comprensió de les informacions.
  
4. Conéixer i comprendre els fonaments del dibuix tècnic per a aplicar-los a la lectura i la interpretació de dissenys, plans i productes artístics, i per a elaborar solucions raonades davant de problemes geomètrics en el camp de la tècnica i de l'art, tant en el pla com en l'espai.
  
5. Valorar la normalització com a convencionalisme idoni per a simplificar, no solament la producció, sinó també la comunicació, donant a esta un caràcter cada vegada més universal.
  
6. Integrar les activitats del Dibuix Tècnic en un camp cultural on aparega la rellevància dels aspectes estètics.
  
7. Comprendre i representar formes a través de croquis tancats, atenint-se a les normes UNE i ISO.
  
8. Valorar l'enriquiment que la diversitat de tècniques plàstiques proporciona a la concepció convencional del dibuix tècnic.
  
9. Integrar els coneixements que el Dibuix Tècnic proporciona dins dels processos d'investigació, siguen estos científics, artístics o tecnològics.
  
10. Fomentar el mètode i el raonament en el dibuix, com a mitjà de transmissió de les idees cientificotècniques.
  
11. Desenrotllar destreses i habilitats que permeten expressar amb precisió, claredat i objectivitat solucions gràfiques.
  
12. Utilitzar amb destresa els instruments específics del dibuix tècnic i valorar el correcte acabat del dibuix, així com les millores que puguen introduir les diverses tècniques gràfiques en la representació.
  
13. Potenciar el traçat de croquis i perspectives a mà alçada, per a aconseguir la destresa i rapidesa imprescindibles en l'expressió gràfica.
  
14. Relacionar l'espai amb el pla, comprenent la necessitat d'interpretar el volum en el pla, per mitjà dels sistemes de representació.
  
DIBUIX TÈCNIC I
  
III. Nuclis de continguts
  
Els continguts d'este curs han de plantejar-se a un nivell de formació base, que servisca de preparació i que permeta assimilar els continguts de major nivell en el dibuix tècnic de segon curs.
  
Amb este curs es pretén també desenrotllar i potenciar les habilitats manuals, així com l'exactitud exigida en el traçat gràfic dels exercicis de dibuix tècnic.
  
1. Traçats fonamentals en el pla.
  
Este nucli pretén aconseguir la consolidació dels traçats fonamentals necessaris per a poder resoldre posteriorment problemes geomètrics més complexos.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçat de rectes perpendiculars, mediatrius, rectes paral·leles, angles, bisectrius, divisió d'angles, suma i resta d'angles. Maneig de l'escaire i el cartabó aplicant-lo a tots estos traçats.
  
- Arc capaç, quadrilàter, inscriptible.
  
- Potència d'un punt respecte d'una circumferència, mitjana proporcional, secció àuria.
  
2. Polígons.
  
Este nucli dóna a conéixer els principis bàsics necessaris per a la realització de polígons, tant regulars com irregulars, amb l'estudi dels teoremes que permeten la seua solució.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Construcció de formes poligonals. Anàlisi i construcció de polígons regulars: triangles, punts notables en el triangle.
  
- Polígons regulars. Polígons irregulars.
  
- Polígons inscrits en circumferències i circumscrits a estes. Polígons estrelats.
  
- Disseny de xàrcies.
  
3. Transformacions geomètriques.
  
Este nucli analitza l'obtenció de formes complexes originades a l'aplicar a formes simples moviments o desplaçaments en el pla.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Translacions, rotacions i girs. Simetries.
  
4. Homotècia.
  
Este apartat comprén tots els aspectes relacionats amb la proporcionalitat. Partint de l'homotècia es genera la relació existent entre dos magnituds.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Conceptes fonamentals. Teorema de Tales. Proporcionalitat i semblança.
  
- Escales. Construcció d'escales gràfiques i volants per a la resolució de problemes específics.
  
5. Tangències.
  
En este nucli temàtic s'aborden els traçats indispensables i bàsics de les tangències, tant de rectes amb circumferències com de circumferències entre si. S'estudiaran aquells casos que s'apliquen normalment en els traçats de peces industrials, mecàniques o arquitectòniques.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçats elementals. Consideracions generals sobre tangències. Requisits que han de complir les tangències.
  
- Rectes tangents a circumferències, angles i polígons, tangents a circumferències.
  
- Circumferències tangents entre si, tant exteriorment com interiorment.
  
- Nocions bàsiques sobre potència i eixos radicals.
  
- Estudi dels casos més rellevants en la pràctica del Dibuix Tècnic.
  
- Traçats de circumferències tangents a una circumferència i a una recta condicionats a passar per un punt o ser tangents en un punt determinat situat en la circumferència o en la recta.
  
6. Corbes tècniques.
  
Les tangències són indispensables per a la resolució de les corbes tècniques.
  
Les corbes cícliques són generades per un punt en moviment situat sobre una circumferència. Per al traçat d'estes corbes és necessari conéixer la longitud de la circumferència. Estes corbes poden obtindre's punt a punt o a través de circumferències distribuïdes al llarg del recorregut de la circumferència generatriu.
  
Estes corbes són de gran importància en mecànica, sobretot en els engranatges, i en els traçats d'encreuaments i enllaços de les carreteres i autopistes.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Definicions i traçat com a aplicació de les tangències.
  
- Traçats d'ovals, ovoides, espirals.
  
- Construcció de corbes especials d'interés en el disseny i en l'art: motlures, volutes, arcs, etc.
  
- Corbes cícliques: cicloide, epicicloide, hipocicloide. Envolupant de la circumferència.
  
7. Corbes còniques. Definició i traçat.
  
Les còniques a què es fa referència ací són les generades per un pla al tallar un con seguint els postulats clàssics. Convé destacar els seus elements i valors per a l'obtenció de les còniques, així com els traçats més usuals i els de major facilitat de traçat.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Les còniques com a seccions planes d'un con.
  
- Constants de les còniques: eixos, focus, radis vectors, circumferència principal, circumferència focal.
  
- Diferents mètodes de traçat: coneguts els focus, per afinitat, per diàmetres conjugats, per feixos projectius.
  
8. Sistemes de representació.
  
El sistema dièdric cal entendre'l en este nivell com el maneig dels elements fonamentals, punts rectes i plans, que possibiliten l'obtenció de les vistes del cos. En dièdrica s'ha de fer més insistència en l'obtenció de les vistes d'una peça, que en el desenrotllament dels mètodes, ja que per a la seua comprensió es requerix un major grau d'abstracció. La comprensió espacial de les vistes possibilitarà l'obtenció del seu aspecte tridimensional a través dels sistemes perspectius.
  
La intercomunicació d'estos dos sistemes permet una comprensió total de l'espai tant bidimensionalment com tridimensionalment.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Fonaments dels sistemes de representació. Característiques fonamentals i diferències de cada un d'ells. La seua utilització òptima.
  
- Sistema dièdric. Aspectes bàsics: Plans de projecció, projecció ortogonal, representació del punt, recta i pla, les seues relacions i transformacions més usuals.
  
- Obtenció de vistes de cossos regulars i irregulars.
  
- Obtenció de vistes de cossos modulars en planta, alçat i perfil. Parts vistes i ocultes. La seua representació en este sistema.
  
- Sistemes axonomètrics. Ortogonal (isomètrica, dimètrica) i obliqua (perspectiva cavallera). Obtenció dels eixos de coordenades i el càlcul dels seus coeficients de reducció. Representació de sòlids.
  
- Exercicis del pas d'un sistema a un altre: obtindre les vistes en dièdrica a partir d'una peça realitzada en axonomètrica i realitzar la imatge axonomètrica de la peça partint de les vistes realitzades en el sistema dièdric.
  
9. Normalització i croquització.
  
Cal destacar en este apartat la importància de la normalització per a la unificació de criteris amb la finalitat d'obtindre una major objectivitat en la realització del dibuix tècnic industrial.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Concepte de normalització, la normalització com a factor que afavorix el caràcter universal del llenguatge gràfic. Normes fonamentals UNE i ISO.
  
- Principals aspectes que la norma imposa en el dibuix tècnic industrial.
  
- La croquització, el croquis a mà alçada. La croquització normalitzada.
  
- L'esbós i la seua gestació creativa.
  
- L'acotació, normes generals, tipus de cotes, sistemes d'acotació. Maneig d'instruments de mesura.
  
10. Instruments materials i tècniques.
  
En este nucli s'aborden tots aquells aspectes relatius als instruments, materials i tècniques de dibuix que es poden utilitzar en el dibuix tècnic, formant un ampli i ric repertori que permeta el correcte acabat i la millor representació dels projectes, adequant-se en cada cas al treball que es realitzarà i a l'espectador a qui es dirigix.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- El material fonamental i els seus usos. Llapis, plantilles, regles, compassos i bigoteres, estilògrafs.
  
- Coneixement i utilització dels suports. Papers. Vegetals i acetats. Cartolines especials.
  
- Tècniques d'esborrament i de restauració. Eliminació d'errors.
  
- Ús del material transferible. Lletres, línies, trames. Textures i color.
  
- Aplicacions de les noves tecnologies al dibuix tècnic.
  
- Qualitat en l'acabat i en la presentació de tot el treball.
  
- Ús correcte, cura i conservació de tot el material que s'utilitza en el dibuix tècnic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Resoldre problemes geomètrics, valorant el mètode i el raonament de les construccions, així com el seu acabat i presentació.
  
2. Resoldre problemes de configuració de formes amb traçats poligonals i amb aplicació de recursos de transformacions geomètriques sobre el pla: Girs, translacions, simetries o homotècia.
  
Amb este criteri es pretén esbrinar si els estudiants han comprés la naturalesa i l'abast de les transformacions en el pla, copiant formes donades, introduint modificacions, o creant formes inèdites.
  
3. Utilitzar escales per a la interpretació de plans i elaboració de dibuixos.
  
4. Executar dibuixos tècnics a distinta escala, utilitzant l'escala gràfica establida prèviament i les escales normalitzades.
  
5. Aplicar el concepte de tangència a la solució de problemes tècnics i al correcte acabat del dibuix en la resolució d'enllaços i punts de contacte.
  
6. Dissenyar objectes d'ús comú i no excessivament complexos, en els quals intervinguen problemes de tangència.
  
S'intenta conéixer, d'esta manera, si els estudiants utilitzen amb fonament la teoria bàsica sobre tangències, sent capaços de representar formes concretes en què es donen problemes del tipus mencionat, aconseguint un nivell acceptable en la qualitat de l'acabat en la resolució dels enllaços. A l'hora de manejar este criteri ha de tindre's en compte el dibuix realitzat a partir d'un objecte real en què haja calgut calcular radis, deduir centres i determinar punts de tangència. Els estudiants indicaran el procés continuat per a la resolució del problema, incloent-hi la ubicació dels diversos punts de tangència que hagueren resultat d'este.
  
7. Aplicar les corbes còniques a la resolució de problemes tècnics en què intervinga la seua definició, les tangències o les interseccions amb una recta. Traçar corbes tècniques a partir de la seua definició.
  
8. Obtindre la definició gràfica d'una cònica a partir del coneixement dels seus eixos, que, en el cas de l'el·lipse, poden ser reals o conjugats.
  
La principal intenció d'este criteri és la de valorar la capacitat per a configurar gràficament una cònica, tant per la comprensió que se n'haja adquirit com per la destresa aconseguida en l'ús dels instruments específics per a configurar-la.
  
9. Utilitzar el sistema dièdric per a representar figures planes i volums senzills.
  
10. Realitzar la perspectiva d'objectes simples definits per les seues vistes fonamentals i viceversa.
  
11. Definir gràficament un objecte per les seues vistes fonamentals o la seua perspectiva, executats a mà alçada. Realitzar el croquis tancat, en el sistema dièdric, d'objectes comuns i senzills, ajustant-se a normes UNE o ISO.
  
Es pretén, amb este criteri, comprovar si els alumnes són capaços de manejar el sistema dièdric amb una finalitat utilitària. Per a això, hauran de ser capaços de resoldre exercicis per a obtindre vistes d'objectes senzills d'ús quotidià incloent-hi els talls, les seccions o les ruptures convenients, així com de col·locar les cotes necessàries per a la comprensió de l'objecte representat.
  
12. Obtindre la representació de peces i elements industrials o de construcció senzills i valorar la correcta aplicació de les normes referides a vistes, acotació i simplificacions indicades en estes.
  
13. Culminar els treballs de Dibuix Tècnic, utilitzant els diferents recursos gràfics, de manera que este siga clar, net i responga a l'objectiu per al qual ha sigut realitzat.
  
DIBUIX TÈCNIC II
  
III. Nuclis de continguts
  
En este curs, a diferència del curs anterior, s'abordaran els continguts amb un rigor científic i tècnic que permeta la resolució de determinats traçats de les tangències, les corbes còniques i les transformacions en l'homologia.
  
Els sistemes de representació hauran de plantejar-se a un nivell que permeta la resolució de problemes específics en cada sistema; així per exemple, en dièdrica hauran de desenrotllar-se els problemes, els mètodes, i mínimes distàncies, el coneixement de tots ells permetrà operar en este sistema. De la mateixa manera, en els sistemes perspectius, s'hauran de conéixer els procediments que permeten calcular els punts de fuga i els punts mètrics en la cònica, així com l'obtenció dels eixos de coordenades i els seus coeficients de reducció en l'axonometria ortogonal i obliqua.
  
1. Art i Dibuix Tècnic.
  
Este nucli es referix a les relacions existents entre l'estètica i el dibuix tècnic. D'una banda, s'han de tractar les relacions entre la geometria i l'art al llarg de la història i, d'una altra, les relacions matemàtiques que propicien consecucions d'abast estètic. A més en este nucli s'inclouen els aspectes que són determinants en l'acabat de qualsevol dibuix o projecte i en la seua representació.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Principals fites històriques del Dibuix Tècnic i la seua contextualització en la cultura general de cada època.
  
- La geometria en l'art: relacions matemàtiques i geomètriques d'ús més freqüent per part dels artistes al llarg de la història.
  
- Busca de relacions geomètriques en productes del disseny i en obres d'art que les continguen.
  
- Valoració de l'estètica del Dibuix Tècnic.
  
2. Geometria.
  
En este nucli s'arrepleguen els traçats geomètrics necessaris per a la representació de les formes en el pla, és a dir, tot el que fa referència a les qüestions essencials sobre traçats poligonals, estudis de tangències i d'aquelles transformacions més usuals que convinguen per als objectius proposats.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçats fonamentals en el pla. Angles en la circumferència. Arc capaç.
  
- Polígons. Construcció de formes poligonals, aplicant l'arc capaç i la secció àuria.
  
- Proporcionalitat i semblança. Homotècia. Teorema de Tales. Quarta proporcional, mitjanes proporcionals. Aplicació del teorema del catet i el teorema de l'altura. Figures semblants. Escales. Construcció d'escales gràfiques.
  
- Potència. Eix radical. Centre radical. Seccions àuries. Mitjanes proporcionals. Inversió (potència d'inversió).
  
- Tangències. Tangències com a aplicació de la potència i inversió. Sistematització dels problemes de tangències.
  
- Corbes tècniques. Les cicloides: Casos particulars; cordioide, nefroide, lumaca de Pascal.
  
- Transformacions geomètriques: Projectivitat i homografia. Homologia i afinitat. Determinació d'una homologia. Recta límit en homologia.
  
- Corbes còniques. Constants de les còniques. Tangents a les còniques. Obtenció de les còniques per rectes tangents. Les còniques com a transformacions homològiques de la circumferència.
  
3. Sistemes de representació.
  
Este nucli es referix al conjunt més significatiu dels sistemes de representació propis de la geometria descriptiva, que perseguixen, sobretot, l'exposició formal dels objectes. També s'arreplega l'evolució de la representació de l'espai al llarg de la història.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Fonaments dels sistemes de representació. Característiques diferencials. Utilització òptima de cada un d'ells.
  
- Sistema dièdric. Mètodes: abatiment, gir i canvi de pla. Paral·lelisme i perpendicularitat. Interseccions i distàncies. Verdaderes magnituds. Representació de sòlids (cossos polièdrics i de revolució). Representació de poliedres regulars. Intersecció amb rectes i plans (seccions). Verdaderes magnituds. Desenrotllaments.
  
- Vistes, segons la norma UNE 1032. Vistes de sòlids modulars.
  
- Sistema axonomètric ortogonal. Escales axonomètriques. Verdaderes magnituds. Representació de figures polièdriques i de revolució. Intersecció amb rectes i plans. Seccions. Relació del sistema axonomètric amb el dièdric. Representació de sòlids modulars.
  
- Sistema axonomètric oblic. (Perspectiva cavallera) Fonaments del sistema. Coeficient de reducció. Verdaderes magnituds. Representació de figures polièdriques i de revolució. Intersecció amb rectes i plans. Seccions.
  
- Sistema cònic de perspectiva lineal. Fonaments i elements del sistema. Perspectiva central (frontal) i obliqua amb dos punts de fuga. Representació de sòlids, poliedres i de revolució. Intersecció amb recta i pla. Traçat de perspectives d'exteriors i interiors. Estructures volumètriques d'aplicació en arquitectura o en enginyeria.
  
4. Normalització.
  
Este nucli es referix al conjunt més significatiu dels sistemes de representació propis de la geometria descriptiva, que perseguixen, sobretot, l'exposició formal dels objectes. També s'arreplega l'evolució de la representació de l'espai al llarg de la història.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- La normalització com a factor que afavorix el caràcter universal del llenguatge gràfic. Normes ISO, DIN, UNE i ASA. Ús de les fonamentals UNE, ISO.
  
- Dibuix industrial. Principals aspectes que la norma imposa en el dibuix tècnic. El croquis a mà alçada. La croquització normalitzada. L'esbós i la seua gestació creativa. L'acotació. Normes generals. Tipus de cotes. Sistemes d'acotació. Maneig d'instruments de mesures.
  
- Dibuix d'arquitectura i construcció. Seccions. Acotació.
  
5. Instruments materials i tècniques.
  
En este nucli s'aborden tots aquells aspectes relatius als instruments, materials i tècniques de dibuix que es poden utilitzar en el dibuix tècnic, formant un ampli i ric repertori que permeta el correcte acabat i la millor representació dels projectes, adequant-se en cada cas al treball que es realitzarà i a l'espectador a qui es dirigix.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- El material fonamental i els seus usos. Llapis, plantilles, regles, compassos i bigoteres, estilògrafs.
  
- Coneixement i utilització dels suports. Papers. Vegetals i acetats. Cartolines especials.
  
- Tècniques d'esborrat i de restauració. Eliminació d'errors.
  
- Ús del material transferible. Lletres, línies, trames. Textures i color.
  
- Aplicacions de les noves tecnologies al dibuix tècnic.
  
- Qualitat en l'acabat i en la presentació de tot el treball.
  
- Ús correcte, cura i conservació de tot el material que s'utilitza en el dibuix tècnic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar en obres d'art elements del dibuix tècnic, per a poder així establir uns nivells elementals d'integració que faciliten la comprensió dels aspectes artístics i tècnics del dibuix.
  
S'intenta conéixer amb este criteri la capacitat per a assumir el concepte de Dibuix Tècnic en la seua totalitat, i especialment pel que fa a la seua implicació en l'art (no solament actual, sinó de tots els temps), així com l'aportació de la geometria i de les matemàtiques a l'art, i també de l'art al Dibuix Tècnic.
  
2. Resoldre problemes de configuració de formes amb traçats poligonals i amb aplicació de recursos de transformacions geomètriques sobre el pla: girs, translacions, simetries o homotècia.
  
Amb este criteri es pretén esbrinar si els estudiants han comprés la naturalesa i l'abast de les transformacions en el pla, copiant formes donades, introduint modificacions o creant formes inèdites.
  
3. Construir escales i utilitzar-les en l'execució d'exercicis concrets i en la lectura i interpretació de mesures reals sobre plans ja dibuixats.
  
Amb això es tracta de valorar en quina mesura els alumnes han comprés el fonament de les escales, sobretot en l'aplicació a la configuració dels seus propis dibuixos resolts a distinta grandària de la realitat, i a la comprensió dels plans tècnics, mapes, diagrames, etc., i en general a la lectura de mesures d'informació visual proporcionada a distintes escales. És important avaluar la construcció i l'ús d'escales volants per a dibuixar a escala un objecte donat i per a llegir les mesures d'un dibuix fet a escala.
  
4. Dissenyar objectes d'ús comú en què intervinguen problemes de tangències entre circumferències, arcs i rectes indistintament.
  
S'intenta conéixer, d'esta manera, si els estudiants utilitzen amb fonament la teoria bàsica sobre tangències, sent capaços de representar formes concretes en què es donen problemes del tipus mencionat, aconseguint un nivell acceptable en la qualitat de l'acabat en la resolució dels enllaços. A l'hora de manejar este criteri ha de tindre's en compte el dibuix realitzat a partir d'un objecte real en què haja calgut calcular radis, deduir centres i determinar punts de tangència. Els estudiants indicaran el procés continuat per a la resolució del problema, incloent-hi la ubicació dels diversos punts de tangència que n'hagueren resultat.
  
5. Aplicar tangències a corbes a través de procediments geomètrics o amb ajuda d'instruments adequats de traçat: Plantilles. Aplicar les corbes còniques a la resolució de problemes tècnics en què intervinga la seua definició.
  
La proposta d'este criteri es deu a la conveniència de jutjar les destreses aconseguides en el maneig del material específic per als traçats a l'hora de configurar corbes d'aparença complexa. Ha de valorar-se no solament com a instrument per a mesurar l'habilitat aconseguida en la resolució de corbes proposades, sinó també en la del disseny de corbes creades pels alumnes.
  
6. Utilitzar el sistema dièdric per a la representació de formes polièdriques o de revolució. Trobar la verdadera forma i magnitud i obtindre els seus desenrotllaments i seccions.
  
7. Aplicar el sistema dièdric i la normalització per a la representació de plans tècnics necessaris per a descriure i poder fabricar objectes amb cares obliqües als plans de projecció.
  
Amb este criteri es vol valorar el nivell aconseguit en el coneixement del sistema dièdric aplicat, intencionadament, a la normalització, referida a les qüestions essencials sobre acotació, talls, ruptures, etc. En la realitat, el sistema dièdric servix per a realitzar plans tècnics, i estos no tenen sentit si no van proveïts de cotes i no recorren a certs convencionalismes que simplifiquen la representació i faciliten la lectura. Davant d'este criteri resulta imprescindible recórrer a objectes reals.
  
8. A partir de la seua representació dièdrica, desenrotllar i construir un sòlid, polièdric o de revolució, fent un tall oblic als plans fonamentals i representant-lo axonomètricament.
  
La intenció és avaluar la capacitat de comprensió de l'espai i d'anàlisi de la forma, alhora que valorar el grau de comprensió aconseguit en la relació i correspondència entre els diversos sistemes de representació estudiats. Indubtablement el criteri incorpora una certa destresa necessària per a la materialització visual del sòlid, que si és de revolució encara resulta de més acusat nivell.
  
9. Realitzar la perspectiva d'un objecte definit per les seues vistes o seccions i viceversa.
  
10. Analitzar el muntatge d'objectes compostos utilitzant el dibuix isomètric i les normes sobre acotació ajustades a este sistema.
  
Es proposa este criteri com a mitjà insubstituïble per a mesurar el nivell aconseguit en l'expressió i la comprensió del sistema en el seu vessant de visió espacial, sobretot en l'ús de la perspectiva d'explosió o expansió, en què els components del conjunt es mantenen relacionats axialment entre si, però suficientment separats perquè la representació dels uns no entorpisca la lectura dels altres, quedant patent l'orde de muntatge i acoblament. El nivell de dificultat no ha de ser molt alt ja que el treball és ardu. En general n'hi haurà prou amb un conjunt amb quatre o cinc components.
  
11. Dibuixar en perspectiva cònica i, preferentment, a mà alçada formes de l'entorn amb distints punts de vista, tant dels seus aspectes externs com, si correspon, dels interns.
  
L'ús d'este criteri permet esbrinar el nivell desenrotllat quant a capacitat per a comprendre l'espai, així com valorar la destresa aconseguida quant a facilitat de traç i qualitat gràfica d'este. D'altra banda, el present criteri facilita, millor que cap altre, el coneixement de les habilitats aconseguides pels estudiants en l'ús de les distintes tècniques gràfiques que poden anar des de les purament lineals fins a aquelles que requerisquen un gran contingut de textures o de color.
  
12. Diferenciar les possibilitats de comunicació i d'anàlisi dels principals sistemes de representació (dièdric, axonomètric i cònic) en relació amb el receptor o espectador.
  
A través d'este criteri es pretén mesurar el nivell de comprensió respecte a les finalitats pràctiques que perseguixen els distints sistemes de representació, en dos direccions. La primera considera la comprensió de cada sistema per part de l'usuari (l'emissor) i la segona, la comprensió del sistema utilitzat per qui el llig (el receptor). Igualment podrà valorar-se la capacitat dels estudiants per a realitzar l'elecció correcta d'un sistema o d'un altre, adequant els seus coneixements a la millor expressió i comprensió dels seus projectes.
  
13. Utilitzar recursos gràfics com el color, les textures, lletres, signes o símbols transferibles, trames, etc., per a exposar amb major evidència les dades i la informació que el dibuix tècnic facilita tant tècnicament com científicament.
  
La finalitat d'este criteri és jutjar si s'ha comprés l'aportació que en el camp de la comunicació i de l'estètica suposa recórrer a les tècniques gràfiques indicades. La qüestió és encara més important perquè, tradicionalment, estos aspectes gràfics s'han descuidat en el Dibuix Tècnic. En un altre orde, servix per a mesurar el nivell de destreses aconseguides i l'interés per la bona qualitat en l'acabat i la presentació dels treballs.
  
14. Definir gràficament un objecte per les seues vistes fonamentals o la seua perspectiva, executades a mà alçada.
  
15. Obtindre la representació de peces i elements industrials o de construcció i valorar la correcta aplicació de les normes referides a vistes, talls, seccions, acotació i simplificació, indicades en elles.
  
16. Culminar els treballs de Dibuix Tècnic, utilitzant els diferents recursos gràfics, de manera que este siga clar, net i responga a l'objectiu per al qual ha sigut realitzat.
  
VOLUM
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
L'assignatura de Volum ha d'introduir l'alumnat en l'estudi i l'anàlisi de les formes i manifestacions de caràcter tridimensional, per a completar la seua visió plàstica i contribuir al desenrotllament de la seua formació.
  
A partir dels aspectes bàsics que configuren els continguts, ha de posar els estudiants en contacte amb les formes modulars que comporten la formació d'estructures, els elements constructius, els materials, les tècniques, etc., a fi d'ensenyar-los a vore, conéixer i gaudir les formes volumètriques que hi ha al seu voltant.
  
Com que el món que ens rodeja és tridimensional, és necessari que els estudiants prenguen consciència dels problemes de l'espai i del temps, i que comprenguen les seues particularitats, de manera que els resulte més grata la seua relació amb l'entorn físic i social.
  
El conjunt de l'assignatura de Volum contribuïx a la preparació dels estudiants, desenrotlla les seues habilitats i capacitats creatives, els dota de conceptes tècnics i experiències suficients per a poder ser conscients de les múltiples facetes que inclou l'art i fomenta les seues actituds crítiques davant d'elles.
  
La matèria de Volum contribuïx a enriquir la formació de l'alumnat, al fer exercitar els mecanismes de percepció de les formes volumètriques, a través de l'anàlisi dels elements formals, i del coneixement del llenguatge icònic, que facilita pautes per a la comunicació amb el medi.
  
En definitiva, és competència d'esta matèria promoure el desenrotllament de la capacitat creadora, al potenciar la producció divergent, la qual cosa permet a l'individu aportar solucions pròpies noves i originals.
  
L'activitat artística exercix un paper primordial en el desenrotllament de l'assignatura i en la formació harmònica de l'individu, fomentant una postura activa davant de la societat i la naturalesa i promovent, al seu torn, activitats receptives respecte de la informació que li arriba de l'entorn, desenrotllant així la sensibilitat.
  
L'existència de la llum és una condició imprescindible en la percepció i configuració dels objectes. Cal promoure el seu estudi per a poder contemplar les coses i gaudir d'elles, sobretot dels volums escultòrics, des dels angles més adequats i amb diferents tipus d'il·luminació, capaços de fer visualitzar de forma canviant els volums, factors que en la majoria dels casos l'artista va tindre present.
  
El coneixement de la concepció de l'espai escultòric, sobretot del segle xix i del segle xx, ajudarà a entendre el canvi radical experimentat en estes últimes dècades.
  
La investigació del moviment virtual, generador, junt amb la llum, del volum, contribuïx a la realització de volums a partir de superfícies planes ?desplaçades?, i mostra a l'alumnat les possibilitats del modelatge fluctuant i la distribució de volums en les manifestacions escultòriques. És necessari el coneixement i l'ús dels materials més variats (fang, fusta, pedra, marbre, bronze, ferro, escaiola, plàstics, formigó, etc.), igual que de les tècniques de la terracota, cera perduda, bronze fos, talla directa, estofat, forja, tècnica mixta i dels útils o ferramentes adequats per a cada cas.
  
Les solucions pràctiques que històricament poden estudiar-se, es reduïxen bàsicament al ple volum o escultura exempta i relleu. En l'actualitat assistim a l'ús de tècniques revolucionàries: ?escultures unflables amb aire calent?, ?moviment real en l'escultura?, ?objectes oposats?, ?demostracions amb el propi cos i amb accions pròpies?, ?simulació de volums generada per ordinador?, etc. El coneixement d'estes tècniques és molt important per als estudiants.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir al fet que els alumnes i les alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i comprendre el llenguatge tridimensional, assimilant els procediments artístics bàsics aplicats a la creació d'obres i objectes de caràcter volumètric. Es tracta que l'alumnat sense arribar a un grau d'aprofundiment propi d'un nivell d'especialització aconseguisca un cert domini i agilitat en el maneig dels mitjans bàsics d'expressió del llenguatge tridimensional, i conega les tècniques i els materials més comuns.
  
2. Usar de manera eficaç els mecanismes de percepció en relació amb les manifestacions tridimensionals, ja siguen estes producte del medi natural o de l'activitat humana, artística o industrial.
  
3. Harmonitzar les experiències cognoscitives i sensorials que conformen la capacitat per a emetre valoracions constructives i la capacitat d'autocrítica a fi de desenrotllar el sentit estètic.
  
4. Aplicar amb lògica la visió analítica i sintètica a l'enfrontar-se amb l'estudi d'objectes i obres d'art de caràcter tridimensional. L'individu no solament ha de ?saber vore?, sinó raonar amb esperit analític, aprofundint en les estructures de l'objecte i en la seua lògica interna i, a través d'un procés de síntesi i abstracció, arribar a la representació d'este.
  
5. Mantindre una postura activa d'exploració de l'entorn, buscant totes aquelles manifestacions susceptibles de ser tractades o enteses com a missatges de caràcter tridimensional dins del sistema icònic del seu medi cultural.
  
6. Desenrotllar una actitud reflexiva i creativa en relació amb les qüestions formals i conceptuals de la cultura visual en què es desenrotlla.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Gènesi del volum a partir d'una estructura bidimensional.
  
Queden enquadrats ací aquells temes que acosten l'alumne a la realitat tridimensional, prenent com a punt d'origen una superfície bidimensional que servix de suport a l'estudi individualitzat dels conceptes i mecanismes més primaris i elementals com ara la textura, el clarobscur, el buit, plecs i deformacions, etc., aplicats en l'elaboració de formes volumètriques. Amb això s'estimularà el desenrotllament d'una actitud d'exploració de l'entorn quotidià, actitud que ha d'estar presidida per un esperit reflexiu i creatiu.
  
2. Valoració expressiva i creativa de la forma tridimensional.
  
En este nucli s'articulen diversos continguts que permeten a l'alumne aproximar-se a la realitat tridimensional, prenent com a punt d'origen una superfície bidimensional que servisca de suport a l'estudi individualitzat dels conceptes i mecanismes més primaris i elementals que s'apliquen en l'elaboració de formes tridimensionals. Amb això s'estimularà el desenrotllament d'una actitud d'exploració de l'entorn quotidià, actitud que ha d'estar presidida per un esperit reflexiu i creatiu.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Percepció visual de l'espai i de la forma.
  
- Lleis fisicomatemàtiques.
  
- Diferències entre geometria en el pla i generació del volum.
  
- Superposició de plans. Modulacions espacials rítmiques. Construcció de figures geomètriques a partir dels seus desenrotllaments plans.
  
- Deformacions de superfícies planes com a gènesi de la tercera dimensió.
  
- Obtenció de formes volumètriques a partir del pla.
  
3. El volum exempt. Aproximació a la racionalització de la forma tridimensional.
  
La temàtica agrupada en este nucli té com a finalitat específica l'aïllament de la forma volumètrica i la seua anàlisi tant des del punt de vista formal (racionalització de les coordenades espacials, modulació de l'espai, les formes obertes i les formes tancades, la relació espai-massa, etc.), com des del punt de vista constructiu que capacitarà l'alumne per a aportar solucions conceptuals, tècniques i materials als distints problemes formals que se li plantegen.
  
4. Valoració expressiva i creativa de la forma tridimensional.
  
Els aspectes tècnics i conceptuals han d'entendre's com a manifestacions d'una mateixa realitat. La trama temàtica que enllace tècnica, concepte i expressió haurà d'estar estretament relacionada amb l'entorn espaciotemporal i els interessos de l'alumne i ha de fomentar la busca i l'experimentació des de la creativitat.
  
5. Estudi constructiu. Estudi d'elements estructurals.
  
Els continguts que en este nucli s'arrepleguen van encaminats fonamentalment a l'estudi, la valoració i la utilització dels materials i instruments d'ús escultòric, així com dels sistemes de construcció i els sistemes de reproducció; el coneixement de tot això permetrà, a més a més, a l'estudiant aportar solucions tècniques i materials als diferents problemes formals que se li plantegen.
  
Són continguts d'este nucli els següents:
  
- Elements constructius: el punt, la línia i el pla.
  
- Materials i instruments d'ús escultòric.
  
- El tacte. Valoració de la qualitat expressiva dels materials: textura.
  
- Valoració i utilització de les possibilitats expressives de les textures, acabats i tractaments cromàtics en l'elaboració d'obres volumètriques.
  
6. El volum exempt. Aproximació a la racionalització de la forma tridimensional:
  
La temàtica agrupada en este nucli té com a finalitat específica l'aïllament de la forma volumètrica i la seua anàlisi tant des del punt de vista formal (racionalització de les coordenades espacials, modulació de l'espai, les formes obertes i les formes tancades, la relació espai-massa, etc.), com des del punt de vista constructiu que capacitarà l'alumne per a aportar solucions conceptuals, tècniques i materials als distints problemes formals que se li plantegen.
  
Són continguts d'este nucli els següents:
  
- Disseny i construcció de mòduls tridimensionals.
  
- Sistema de construcció de relleus i de formes exemptes: per addició, per sostracció.
  
- Tècniques de reproducció: sistemes de motles.
  
- Elaboració d'obres utilitzant el modelatge en relleu, en ple volum, i el buidatge a motle perdut.
  
- La forma volumètrica. Formes obertes i tancades, còncaves i convexes, buides, rectilínies i de revolució.
  
- Forma i espai: positiu i negatiu. El buit com a element expressiu de la forma i la seua manipulació.
  
7. Principis de disseny i projecció d'elements tridimensionals.
  
Este nucli de continguts està orientat cap a l'estudi dels objectes del món quotidià que ens rodeja, percebent-los com a organitzacions de caràcter tridimensional. Ací els problemes formals i tècnics estan íntimament lligats a un nou concepte: la funció. Relacionar tècnica, forma i funció serà l'objectiu específic de les propostes de treball que desenrotllen este nucli.
  
Són continguts d'este nucli els següents:
  
- Anàlisi d'objectes de l'entorn, tenint en compte els aspectes més notables de la seua configuració tridimensional.
  
- La creació i el disseny d'objectes. L'objecte: les seues característiques i la seua funció. El projecte: el seu desenrotllament.
  
- Busca i elaboració d'alternatives a la configuració tridimensional d'un objecte o peça de caràcter escultòric.
  
- Relació de la funció i la tècnica en els elements tridimensionals.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar els mitjans elementals (modelatge en relleu i en ple volum amb estructures senzilles i buidatge a motle perdut de composicions en relleu), i els materials bàsics (argila, escaiola, porexpan, etc.) en l'elaboració de composicions tridimensionals d'escassa complexitat.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar si els estudiants són capaços d'organitzar coherentment l'elaboració de composicions volumètriques i de seleccionar i aplicar adequadament els instruments, els materials i les tècniques, valorant les seues possibilitats expressives i identificant el lèxic dels seus elements constitutius.
  
2. Analitzar des del punt de vista formal i funcional objectes presents en la vida quotidiana, identificant i valorant els aspectes més notables de la seua configuració tridimensional i la relació que s'establix entre la seua forma i la seua funció.
  
Amb este criteri es tracta de comprovar si els estudiants coneixen i relacionen els elements que intervenen en la configuració formal dels objectes i en la seua funcionalitat, i si són capaços de descobrir la lògica que guia la realització del seu disseny.
  
3. Valorar i utilitzar, de forma creativa i d'acord amb les intencions plàstiques, les possibilitats expressives de les textures, acabats i tractaments cromàtics en l'elaboració de composicions tridimensionals simples.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar la capacitat per a aconseguir acabats plàsticament coherents en les seues realitzacions volumètriques, utilitzant per a sensibilitzar les superfícies les distintes textures i tractaments cromàtics presents en la realitat quotidiana, com a elements expressius capaços de potenciar els valors plàstics de la forma; al mateix temps, es tracta d'avaluar la capacitat de detectar-los en qualsevol missatge proposat.
  
4. Produir tridimensionalment objectes de l'entorn quotidià aplicant una visió sintètica que evidencie la seua estructura formal bàsica.
  
Este criteri tracta de valorar la capacitat de representar missatges visuals de caràcter tridimensional a partir de la síntesi de configuracions volumètriques donades i de les característiques estructurals essencials, prescindint dels aspectes accidentals, per a arribar a la interpretació de la realitat.
  
5. Buscar i elaborar alternatives a la configuració tridimensional d'un objecte o peça de caràcter escultòric, descomponent-lo en unitats elementals i reorganitzant estes unitats fins a aconseguir composicions plàsticament expressives, equilibrades i originals.
  
Amb este criteri es tracta de comprovar la capacitat dels estudiants per a aportar solucions múltiples i originals davant d'un problema compositiu de caràcter tridimensional, buscant alternatives en l'organització de formes volumètriques; s'avalua així el desenrotllament aconseguit en les seues formes de pensament divergents i la seua creativitat per a trobar noves solucions.
  
6. Saber valorar les diferències que hi ha entre les configuracions tridimensionals de caràcter figuratiu i les de caràcter abstracte.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si es comprenen i es desenrotllen els mecanismes bàsics que actuen en els processos de representació i si es coneixen i valoren els distints nivells d'abstracció que es poden produir en estos, així com la seua aplicació en exercicis a partir de característiques essencials.
  
7. Dissenyar i construir mòduls tridimensionals que permeten estructurar de forma lògica, racional i variable l'espai volumètric, prenent estos mòduls com a unitats elementals de ritme i organització.
  
Amb este criteri es pretén conéixer si els estudiants dominen el concepte de mòdul tridimensional, si l'identifiquen en produccions naturals o creades per l'home i si són capaços d'utilitzar-lo com a mitjà expressiu bàsic dins del llenguatge tridimensional, resolent problemes de configuració espacial des d'una perspectiva lògica i racional creant unitats elementals la combinació dels quals (repetició, alternança, canvi de direcció i simetria) genere estructures tridimensionals rítmiques i versàtils.
  
8. Crear configuracions tridimensionals dotades de significat en què s'establisca una relació entre la imatge i el seu contingut.
  
Amb este criteri s'avalua la capacitat de l'alumnat per a generar missatges visuals de caràcter tridimensional equilibrats quant a la forma (selecció i utilització de mitjans expressius, la seua organització sintàctica, les tècniques i els materials utilitzats) i al significat d'estos missatges. S'avalua també la capacitat d'analitzar una imatge tenint en compte els elements bàsics de la sintaxi visual, establint la relació entre imatge i contingut.
  
HISTÒRIA DE L'ART
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
Comprendre l'esforç creador del ser humà en el temps constituïx la meta essencial de la Història de l'Art. L'estudi dels processos creatius i experiències artístiques, la seua dimensió social i temporal, contribuïx a enriquir i consolidar la formació intel·lectual. Al proporcionar un coneixement i una valoració crítica del patrimoni artístic, memòria del passat i del present, la Història de l'Art prepara per al seu gaudi i preservació desenrotllant la sensibilitat per l'entorn cultural, convertint-se per tant en un poderós vehicle d'enteniment del món actual.
  
La Història de l'Art és una forma de coneixement de com, en un temps i un espai determinats, les obres d'art han sigut produïdes i conservades o destruïdes com a documents d'una cultura. Com a disciplina històrica, explica les relacions entre certes formes i obres que anomenem art i la realitat sociocultural. És justament eixa relació entre l'activitat artística i el conjunt de la societat la que convertix l'art en cultura artística, en patrimoni comú i compartit.
  
L'objecte d'estudi d'esta matèria, el fet artístic, comprén la totalitat de fenòmens i processos de creació, recepció, crítica i difusió de les obres d'art en el seu propi context. Tot fet artístic s'inscriu en una determinada organització cultural i una concreta organització social, i per això arreplega els efectes de la col·lectivitat que el circumda i, d'altra banda, genera al mateix temps la seua pròpia dinàmica. Estes qualitats atorguen als fets artístics propietats específiques.
  
Encara que participa de la concepció i la lògica de la Història, la peculiar naturalesa i dinàmica dels fets artístics conferixen a la Història de l'Art uns trets que la caracteritzen i distingixen.
  
D'una banda, les múltiples relacions i associacions que establixen els fets artístics amb els diversos elements de la realitat històrica necessiten els coneixements que proporcionen altres camps del saber, establint-se un diàleg permanent amb altres disciplines humanístiques. Esta presència constant d'altres sabers atorga a la Història de l'Art una riquesa i una complexitat que no permeten que el seu estudi puga abordar-se des d'un únic i excloent punt de vista.
  
D'altra banda, l'obra d'art, matèria principal del fenomen artístic, no és només un document o testimoni històric que transmet al nostre present missatges polivalents sobre els fets i les idees del passat. Per damunt dels continguts o funcions per als quals va ser concebuda en el seu origen, l'obra d'art pot assumir una infinita pluralitat de significats segons les circumstàncies i el moment històric en què s'interpreta. En este sentit, s'entén l'obra d'art com un objecte dotat de vida pròpia, independentment del seu context de creació i de la seua intencionalitat estètica. Esta característica essencial de l'objecte artístic ve a destacar precisament el sentit històric de l'art, en la mesura que és actualitzat constantment.
  
A l'amplitud i diversitat de l'objecte d'estudi cal afegir un nou component que subratlla la complexitat de la disciplina. La Història de l'Art, en l'actualitat, es replanteja la seua pròpia concepció com a explicació del procés artístic en un procés tancat on la successió de períodes estilístics és presentada com una suma d'experiències cap a la culminació ideal, i la meta de la qual és donar compte de tota la producció de l'art de tots els temps i tots els llocs; en esta concepció d'Història de l'Art difícilment encaixa l'art actual que, òbviament, ha deixat de sotmetre's a la idea de progrés, accentuant el problema del seu desorde històric. Així, la imperiosa necessitat de la disciplina de mantindre una viva relació amb l'art que li és contemporani modifica substancialment la perspectiva de desenrotllament lineal de la Història de l'Art, i de la mateixa naturalesa de l'art com a llenguatge en evolució.
  
Precisament, l'ampliació del seu objecte d'estudi suposa una transformació de la Història de l'Art actual. Este canvi, que està en la base de la nostra cultura contemporània, posa en relleu la insuficiència de les teories que han guiat la Història de l'Art i l'afonament dels valors tradicionals acadèmics. S'imposa, per tant, una renovació conceptual i metodològica, així com una reflexió sobre els valors que han d'orientar la Història de l'Art del nostre temps perquè esta no quede arraconada com un vestigi acadèmic d'una cultura periclitada i mantinga el seu contacte amb les noves formes i mitjans que ha assumit la creativitat actual. La Història de l'Art ha de respondre, hui com ahir, a la necessitat de situar històricament els objectes artístics, de sotmetre'ls a la crítica cultural i de comprendre i explicar el seu sentit.
  
A més, en la interpretació contemporània de l'obra d'art es posa també l'èmfasi en la recepció i en els valors que per a l'observador té l'obra d'art en tant que representació. El receptor de l'obra d'art, en tant que subjecte virtual de la imatge artística, establix una relació pròpia amb l'objecte per mitjà de la configuració de l'obra d'art i dels mecanismes de representació, és a dir, els processos artístics. Així, la Història de l'Art com a forma de coneixement renova la sensibilitat intersubjectiva ja establida, permet mirar amb altres ulls objectes i figures conegudes, i per tant reconegudes, en la representació.
  
Tindre en compte estos trets i problemes específics permet delimitar l'objecte d'aprenentatge d'una Història de l'Art que assumisca l'explicació de l'art contemporani i destaque el paper de l'art en el món actual; que considere els fets artístics des de l'òptica dels fenòmens culturals; i que prioritze com a àmbit el configurat per la tradició cultural occidental en general, i per les arts visuals en particular. Una Història de l'Art que centre la seua atenció en l'estudi de dimensions específiques de la realitat artística amb la consciència que només en el seu conjunt s'atén la complexitat general de l'art.
  
Les dimensions essencials de l'art contemplat en la seua historicitat es corresponen amb els modes de comunicació, creació i recepció de l'obra d'art, de manera que les possibilitats de significació de l'objecte artístic com una cosa vivament i substancialment vàlida en la seua apreciació variable al llarg del temps no s'esgoten en el coneixement de l'artista i del seu paper com a individu creador, ni en les referències culturals de la seua societat. A això és necessari afegir el coneixement de l'art com a sistema de comunicació, com a llenguatge d'una època i com a sistema de representació del món; i també la necessitat de conéixer els distints criteris de restauració i intervenció, en tant que han incidit de forma directa en la mateixa vida dels objectes i són un element bàsic per a la seua comprensió.
  
Les dificultats en l'aprenentatge de la Història de l'Art rauen en les complicacions per a establir les complexes connexions entre els nombrosos elements que incidixen en el fet artístic que, igual que en la Història, varien en la seua combinació al llarg del temps, i en cada objecte en particular.
  
Per a resoldre estes dificultats caldrà aprofitar els aprenentatges de l'etapa educativa anterior, tant els mecanismes d'anàlisi d'explicació històrica i el bagatge conceptual adquirits, com el coneixement del llenguatge visual i la capacitat d'apreciació estètica.
  
Des d'esta òptica, la funció educativa prioritària de la Història de l'Art consistix a fer entendre a l'alumnat que l'esforç per conservar el patrimoni artístic del passat és una cosa de la qual depén la vitalitat del nostre propi entorn cultural. Així, el seu aprenentatge desenrotllarà capacitats relacionades amb la comprensió creativa i la interpretació crítica.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Entendre les obres d'art com a exponents de la creativitat humana, susceptibles de ser gaudides per si mateixes i de ser valorades com a document testimonial d'una època i una cultura.
  
2. Comprendre i valorar la variabilitat de les funcions socials i de les concepcions diferents de l'art al llarg de la història.
  
3. Apreciar i reconéixer la diversitat d'interpretacions i valors de l'obra d'art en els diferents contextos històrics.
  
4. Explicar, situant-los adequadament en el temps i en l'espai, els fets artístics més rellevants dels principals estils de l'art occidental, valorant-ne el significat en el procés historicoartístic.
  
5. Analitzar la dimensió social de la creació artística, i reconéixer la incidència dels components socials i individuals en el procés de producció i difusió de les obres d'art.
  
6. Comprendre i utilitzar els conceptes específics de la Història de l'Art i apreciar positivament les possibilitats d'una anàlisi historicoartística en constant reconstrucció.
  
7. Utilitzar un mètode d'anàlisi i interpretació de les obres d'art que desenrotlle la sensibilitat i la imaginació.
  
8. Realitzar activitats de documentació i indagació, d'anàlisi i de crítica de fonts i material historiogràfic divers.
  
9. Conéixer, gaudir i valorar el patrimoni artístic, des de posicions crítiques i creatives.
  
10. Conéixer, gaudir i valorar el patrimoni artístic en general, i el de la Comunitat Valenciana en particular des de posicions crítiques i creatives, com a exponent de la nostra identitat cultural.
  
11. Desenrotllar el gust personal, el sentit crític i la capacitat de gaudi estètic.
  
12. Valorar la ciutat, en la seua dimensió espacial i temporal, com a objecte de la Història de l'Art i marc privilegiat de les seues manifestacions i projectar esta consciència cap a la seua evolució futura.
  
III. Nuclis de continguts
  
En coherència amb la definició de l'objecte d'ensenyança i amb les capacitats que es pretén desenrotllar es concreten els continguts de la Història de l'Art en cinc nuclis. La seua selecció s'ha establit d'acord amb els trets específics d'esta forma de coneixement, amb les dificultats del seu aprenentatge i amb les metes educatives assignades. En estos continguts confluïxen els conceptes fonamentals de la disciplina, les informacions i dades significatives, els procediments i estratègies d'aprenentatge, i les actituds i els valors.
  
Els nuclis de continguts proposats són molts altres nuclis conceptuals organitzats a l'entorn dels eixos de l'obra, l'autor i el públic, i la seua contínua interacció. Són susceptibles de sistematitzacions i tractaments didàctics diversos, indiquen el que cal tractar, però no prejutgen com s'han d'articular tals continguts.
  
La Història de l'Art queda així constituïda pels nuclis següents:
  
1. L'Art com a expressió humana en l'espai i en el temps i l'objecte artístic: interpretació i anàlisi de l'obra d'art.
  
Els artistes desenrotllen en les seues obres un discurs cultural que cal recompondre i desxifrar. Per a una apreciació correcta dels objectes artístics, serà necessari analitzar-los com un conjunt de relacions de factors interactius.
  
Com a primera i fonamental aproximació a l'estudi dels objectes artístics, cal tindre en compte que les obres d'art no poden ser analitzades sense tindre present que viuen, existixen, tenen significat, gràcies tant al creador com a l'observador. L'obra d'art és el resultat d'una sèrie de factors individuals i col·lectius molt complexos que l'alumnat haurà de comprendre i explicar. Com a forma d'acostament a l'objecte artístic convé utilitzar mètodes flexibles, evitant l'aplicació d'esquemes rígids. A més, s'ha de partir del punt de vista crític de l'alumnat davant de l'objecte artístic, potenciant la seua llibertat imaginativa i aconseguir que diferencie els diversos aspectes que haurà de destacar davant de cada tipus d'obra d'art.
  
En l'anàlisi de les obres d'art caldrà tindre en compte que estes són un producte de l'activitat creativa d'un artista condicionat pels convencionalismes de l'època i l'ambient. Per això, en l'anàlisi de l'objecte, dels seus elements constitutius, de la seua tècnica i dels seus materials, és molt important que l'alumnat comprenga el seu paper en la societat i amb quines formes es presenta. Així, per exemple, les imatges s'han emprat tant per al control ideològic, com per a complir una funció didàctica o bé han sigut subvertides per la cultura dominant. Tals usos de la imatge es canalitzen a través d'una sèrie de codis, fórmules i esquemes molt definits que constituïxen la forma de representació d'una societat. Caldrà considerar el factor temps que, unit al gust, condiciona i determina el qualificatiu d'obra mestra a l'objecte artístic.
  
És important tindre en compte que la idea de l'objecte artístic, i de l'art en general, és eminentment variable: és distinta segons les èpoques, les cultures, els grups socials i els individus. Així, resulta pertinent parlar de la multiplicitat de les interpretacions de l'art com una característica essencial i que sustenta la seua permanència com a element viu en una cultura. Es tracta que l'alumnat comprenga que l'obra viu només en les interpretacions que se'n fan, que poden ser diverses i que són legítimes en tant que permeten establir una connexió entre el significat passat i el significat actual després d'un procés reflexiu i conscient.
  
Per a estimar el valor d'algunes obres serà necessari atendre puntualment el coneixement d'uns codis, d'uns sistemes de representació, presents en la vida i en l'art dels artistes, els referents de la qual es troben en la història bíblica i clàssica. Per això, resulta imprescindible per a una apreciació completa dels objectes artístics acostar l'alumnat a les fonts clàssiques, així com a una millor comprensió de la iconografia cristiana, perquè l'art occidental se sustenta principalment sobre estes dos sòlides bases.
  
Per tot això, per a abordar els continguts d'este nucli, caldrà fixar l'atenció en l'estudi dels elements que conformen les obres d'art, dels caràcters que les distingixen o les aproximen a altres, a un temps o a un lloc. D'això deriva l'anàlisi dels aspectes morfològics, dels materials i tècniques, de les imatges, l'examen dels codis de representació. Atenció especial mereix l'estudi dels valors iconogràfics i iconològics de l'obra, així com el reconeixement de la múltiple interpretació dels seus missatges.
  
Així mateix, els continguts d'este nucli faciliten la comprensió de la simultaneïtat del caràcter estètic i històric de l'obra d'art, i permeten entendre la percepció de l'obra i la indagació sobre ella com a processos inseparables: vore, mirar i contemplar és sempre buscar alguna cosa, comparar, sondejar i descartar.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són els següents:
  
- El llenguatge visual i la seua terminologia.
  
- Iconografia i iconologia.
  
- Funcions socials i valor de l'obra d'art en la història.
  
- Definició, classificació i naturalesa de l'art al llarg del temps. Distintes conceptualitzacions de l'art.
  
- Percepció i anàlisi de l'obra d'art.
  
2. Canvi artístic i transformació cultural.
  
L'objecte d'este nucli el constituïx l'anàlisi dels processos de canvi artístic i transformació cultural més transcendents de l'art occidental. Un estudi rigorós i com cal dels processos d'innovació requerix una visió diacrònica dels moviments i manifestacions artístiques, de les seues formes de representació, de la relació entre l'art i la naturalesa o la funció de les imatges. En este sentit, és necessari assenyalar que l'explicació dels canvis i les diverses nocions relacionades amb els processos artístics exigix establir les diferents i oportunes connexions entre tots els seus elements; però, al mateix temps, és imprescindible determinar el diferent pes de cada un d'ells en la configuració dels objectes artístics en el temps, per a comprendre així els desenrotllaments, les influències i les ruptures.
  
Precisament, per a abordar l'explicació dels canvis, el contingut de cada un dels apartats centra l'atenció a l'entorn de les qüestions fonamentals plantejades per les diverses manifestacions artístiques. Es tracta, en suma, d'analitzar aquells elements més significatius que permeten, per la seua força explicativa, comprendre les manifestacions artístiques que configuren la nostra cultura.
  
En primer lloc, caldrà destacar la transcendència històrica de l'art clàssic com a configurador d'una tradició que recorre tota la història de l'art occidental, constituint-ne un substrat essencial. En segon lloc, el llenguatge de les imatges cristianes constituïx una via de tractament de les relacions entre art i cultura i el desenrotllament de noves significacions en què l'ajust comunicatiu i la intensitat expressiva es fusionen en un nou valor de les imatges. Quant a l'anàlisi de l'art musulmà, esta ha de servir per a plantejar el problema de la seua formació com a resultat de la síntesi d'elements procedents d'altres cultures i dels propis plantejaments islàmics, donant lloc a una concepció artística particular i variada.
  
En l'anàlisi amb deteniment dels elements fonamentals assenyalats serà necessari ressaltar els vincles existents entre la producció artística de cada moment i les idees estètiques de l'època estudiada i la seua connexió amb els processos històrics concrets. Posar l'accent en els processos d'innovació estilística, de canvi en els aspectes de la naturalesa representats i en els mètodes utilitzats per a representar-los, permet construir els conceptes d'estil i representació i, al seu torn, abordar amb certa amplitud l'anàlisi dels fenòmens més destacats de difusió i aculturació.
  
En este nucli confluïxen conceptes i procediments tractats en altres nuclis i només així podrà abordar-se l'elaboració de nocions complexes, però bàsiques, per a la disciplina. Es tracta de reflexionar sobre l'art com a sistema històric de comunicació i entendre la influència de l'obra d'art en la vida.
  
Els continguts corresponents a este nucli són:
  
- Els inicis de l'art: El llegat de la Prehistòria: la pintura rupestre, manifestacions pictòriques en l'enclavament de l'actual Comunitat Valenciana; i l'arquitectura megalítica. Aportacions artístiques d'Egipte i Mesopotàmia: arquitectura i arts figuratives.
  
- L'art clàssic: Grècia: L'arquitectura grega. Els ordes. El temple i el teatre. L'Acròpolis d'Atenes. L'evolució de l'escultura grega.
  
- L'art clàssic: Roma: L'arquitectura: caràcters generals. La ciutat romana. L'escultura: El retrat. El relleu històric. L'art en la Hispània romana.
  
- Art cristià medieval: Aportacions del primer art cristià: la basílica. La nova iconografia. Art bizantí. L'època de Justinià. Santa Sofia de Constantinoble i Sant Vital de Ravenna.
  
- L'art preromànic: El context europeu. Època visigoda. Art asturià i Art mossàrab.
  
- Art islàmic: Orígens i característiques de l'art islàmic. La mesquita i el palau en l'art hispanomusulmà.
  
- L'art romànic com a primera definició d'Occident: L'arquitectura: el monestir i l'església de pelegrinatge. La portada romànica. La pintura mural. L'art romànic en el Camí de Santiago.
  
- L'art gòtic com a expressió de la cultura urbana: L'arquitectura: catedrals, llotges i ajuntaments. L'arquitectura gòtica espanyola. La portada gòtica. La pintura: Giotto, els primitius flamencs i la pintura valenciana.
  
3. Canvi artístic i procés creatiu: l'artista i la societat.
  
A més de seguir centrant-se en els canvis artístics, els continguts d'este nucli centren la seua atenció en l'anàlisi dels factors de la creació i la recepció de l'obra d'art, en l'estudi de les relacions entre l'artista i la societat. Es tracta que l'alumnat considere les influències que en forma d'acceptació, rebuig o, més sovint, diàleg, establix l'artista amb la societat del seu temps.
  
La formació social de l'artista, les condicions de l'encàrrec, el paper del mecenes, les expectatives del públic i del mercat de les obres d'art, l'estatus professional i el marc institucional que rodeja la producció artística i la seua recepció en el medi social són factors als quals es reconeix una influència en el procés de creació i producció de l'obra d'art. Es tracta, per tant, d'explicar el joc de relacions, d'influències, en les diferents situacions i etapes històriques, defugint simplificacions i generalitzacions abusives.
  
La creació artística és un procés conformat per la capacitat de l'artista, per les seues condicions materials de vida i per la seua consideració social de l'artista dins de la societat del seu temps. A l'abordar l'anàlisi de la consideració social, entesa com l'estima de què gaudix l'artista segons les convencions socials vigents en el seu temps, caldrà atendre les dos facetes que presenta: d'una banda, caldrà destacar com el procés creatiu pot implicar la fama, el prestigi, la desconfiança o el descrèdit fins a portar l'artista al triomf social, la marginació o la seua instrumentalització per part d'interessos privats o públics; i, d'altra banda, s'haurà d'assenyalar com la consideració de què gaudix el seu treball pesa sobre la labor de l'artista i les seues possibilitats expressives. Este estudi permetrà comprendre la variable i múltiple funció que atribuïx a l'art una societat, i la seua relació amb la posició social i les condicions de vida dels artistes.
  
En l'anàlisi del procés creatiu caldrà atendre així mateix els destinataris del producte social. Així, el primer receptor per excel·lència de l'obra d'art és el client, ja aparega com el comprador que concorre a un mercat artístic o com el patró que l'encarrega per a si mateix. En l'estudi de la influència de clients i mecenes en l'obra caldrà posar èmfasi en els mecanismes de distribució i recepció de l'obra d'art, de tal manera que s'oferisca un quadro més complet del procés creatiu i la seua influència en el medi social. En este camp actuen diferents instàncies amb graus d'influència variables en cada època i en cada formació social: clients, artistes, marxants, galeries, crítics, col·leccionistes, acadèmies, museus, processos de formació dels artistes, canals de reproducció i difusió de l'obra d'art en la societat de masses i, sobretot, la funció social de l'art en cada època i l'influx del públic en general amb les seues expectatives i preferències. Tots ells són elements presents en el procés creatiu, la interacció dels quals configura diferents situacions característiques que l'alumnat haurà d'explicar. Finalment, s'haurà d'estudiar com en el Renaixement i el Barroc, des del segle XV al XVII, es reelaboren les tradicions clàssica i cristiana per a originar noves formes de representació artística, en una nova direcció que permeté conformar nous codis amb la busca de l'harmonia i l'orde espacial.
  
En suma, l'important d'este nucli és establir interrelacions diverses entre els diferents elements del procés creatiu en una situació donada.
  
Els continguts corresponents a este nucli són:
  
- L'art del Renaixement: Art italià del Quattrocento. L'arquitectura: Brunelleschi i Alberti. L'escultura. Donatello. La pintura. Masaccio, Fra Angelico, Piero della Francesca i Botticelli. El Cinquecento. De Bramante a Palladio: el temple, el palau i la vil·la. L'escultura. Miquel Àngel. La pintura: escola romana i escola veneciana. El Renaixement a Espanya. Arquitectura, Escultura i Pintura: El Greco.
  
- L'art barroc: Urbanisme i arquitectura. Bernini i Borromini. El palau del poder: Versalles. Espanya: De la plaça major al palau borbònic. L'escultura barroca. Bernini. La imatgeria espanyola. La pintura barroca: italiana, flamenca i holandesa: Rubens i Rembrandt. La pintura espanyola: Ribalta, Ribera, Zurbarán i Murillo. Velázquez.
  
- Les arts europees a finals del segle XVIII i començaments del XIX: El Neoclassicisme. Urbanisme i arquitectura. Escultura: Canova. Pintura: David i Goya. El Romanticisme. La pintura romàntica. Delacroix.
  
4. L'art contemporani.
  
Es tracta d'estudiar els processos artístics del nostre temps, configuradors de la cultura visual que ens envolta. S'incidirà en l'anàlisi de l'art modern sense separar els fets culturals dels científics i destacant la simultaneïtat de les ruptures, l'afonament o l'auge de moltes concepcions i teories, inclús en la pròpia història de l'art.
  
Des dels primers intents per trencar amb la tradició i la busca d'un nou llenguatge estètic fins a la creació d'una cultura s'obri un procés de successius sotracs i ruptures dels sistemes tradicionals de representació, de pressupòsits estètics i creatius. L'estudi de les avantguardes exigix detindre's en les seues propostes i intencions, analitzar no sols les obres sinó els programes en què s'aposta per una ruptura radical i es replanteja la pràctica dels artistes. És a dir, per a accedir al discurs de les avantguardes, caldrà entendre-les com a projectes, com a moviments programàtics.
  
En l'anàlisi de l'art contemporani destaca com una cosa essencial per a la seua comprensió la nova relació suscitada per les avantguardes entre l'obra i el públic, el paper de l'espectador per a completar l'obra i, fonamentalment, la incidència de l'art en la vida quotidiana, en la producció material: estètica de la quotidianeïtat, del disseny i la moda, comunicació visual i nous mitjans.
  
En este nucli culminen tots els aprenentatges anteriors i, per tant, podran estimar-s'hi els aprenentatges aconseguits en esta assignatura, afegint elements que vinculen el paper dels clients i mecenes amb el mercat i consum de l'art.
  
Els continguts corresponents a este nucli són els següents:
  
- Cap a l'arquitectura moderna: urbanisme i arquitectura en la segona mitat del segle XIX. Les grans transformacions urbanes. L'eclecticisme. L'arquitectura dels nous materials. L'escola de Chicago. El modernisme.
  
- El camí de la modernitat: Les arts figuratives en la segona mitat del segle XIX. La pintura realista. Courbet. La pintura impressionista: Sorolla. El neoimpressionisme. L'escultura. Rodin.
  
- Les avantguardes històriques: les arts plàstiques en la primera mitat del segle XX. Fauvisme i expressionisme. Cubisme i futurisme. Els inicis de l'abstracció. Dadà i surrealisme. Dalí. Picasso.
  
- Arquitectura i urbanisme del segle XX. El moviment modern: el funcionalisme. La Bauhaus. Le Corbusier. L'organicisme. Wright. L'arquitectura postmoderna. Últimes tendències.
  
- De l'abstracció a les últimes tendències: les arts plàstiques en la segona mitat del segle XX. L'expressionisme abstracte i l'informalisme. L'abstracció postpictòrica i el minimal art. La nova figuració. El pop art. L'hiperrealisme. Últimes tendències.
  
- L'art i la cultura visual de masses: Art i societat de consum. La fotografia. El cine. El cartell i el disseny gràfic. El còmic. Les noves tecnologies.
  
5. El patrimoni històric. Persistència i conservació.
  
Este nucli centra l'atenció en aquells continguts referents al públic que, com a receptor actiu, és qui concreta la pròpia creació de l'obra d'art. Les creacions artístiques es mostren davant de tota la societat, temporalment o permanentment, a través d'exhibicions i museus. Des del punt de vista de la recepció de l'obra d'art, el museu complix una missió fonamental, els objectes que s'exhibixen en les seues sales adquirixen el rang d'autèntica obra d'art i passen a ser elements influents en la formació del gust social.
  
És necessari que l'alumnat pondere la importància i la rellevància del concepte i de la denominació de patrimoni historicoartístic i com ha variat de manera significativa la consideració general de l'obra d'art com a bé social i cultural. En este sentit, és molt significatiu conéixer la pròpia evolució del concepte de patrimoni, des de la concepció més arcaica a la que entén el patrimoni com un enriquiment del coneixement del ser humà i de la seua història. Es poden així establir les pertinents relacions amb el procés de formació de les col·leccions i les concepcions subjacents. El seu estudi és especialment important perquè l'alumnat valore el concepte del ?gust?, la seua evolució i les seues oscil·lacions que implica en la nostra cultura.
  
En la formació d'este patrimoni caldrà considerar dos aspectes. Primerament, com l'agrupació d'objectes en col·leccions ha donat lloc a la configuració dels museus, que han evolucionat des de la seua concepció com a espais de depòsit, conservació i exposició a les propostes més modernes, que fan del museu un centre des del qual s'impulsen activitats culturals i com a espai que s'obri a noves formes de creació artística. En segon lloc, s'haurà de considerar la formació del patrimoni arquitectònic i l'establiment del concepte de monument en relació amb determinades concepcions.
  
Atenció especial requerix el problema de la conservació dels béns culturals, els criteris o escoles que regixen les intervencions, els diferents procediments, a vegades contradictoris, que hui en dia subjauen en les polítiques d'actuació. L'alumnat haurà de comprendre els principals mètodes i problemes que planteja la intervenció de restauració sobre els béns culturals. En este sentit, caldrà destacar els distints criteris de restauració o intervenció al llarg de la història i la seua incidència en la mateixa vida de les obres d'art, condicionant la seua percepció en el present.
  
Els conceptes tractats en este nucli permeten desenrotllar actituds i valors positius, i al seu torn crítics, davant de la conservació de les obres d'art, els monuments i els conjunts monumentals que formen el patrimoni historicoartístic.
  
A este nucli corresponen els continguts següents:
  
- L'obra d'art en el museu. Gestió dels béns culturals: conservació, restauració i ordenació del patrimoni historicoartístic. La Llei Valenciana del Patrimoni.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Analitzar i comparar els canvis produïts en la concepció de l'art i les seues funcions, en distints moments històrics i en diverses cultures.
  
Amb este criteri es tracta de comprovar, d'una banda, si l'alumnat reconeix la complexitat d'estos conceptes i, per tant, entén la dificultat d'una definició general de l'art; i, d'altra banda, si identifica la seua variabilitat en el temps i en l'espai, és a dir, si constata el seu caràcter eminentment històric. En un segon grau, el criteri pretén comprovar si l'alumnat comprén les raons de la diversitat de funcions socials de l'art en la història, i, en conseqüència, si relaciona estos canvis amb les societats que les conformen.
  
2. Reconéixer i utilitzar adequadament un mètode d'anàlisi, i els seus procediments i tècniques corresponents, que permeta interpretar i valorar les diverses dimensions de l'obra d'art.
  
Per mitjà d'este criteri es pretén avaluar en quina mesura l'alumnat s'enfronta a les obres d'art amb un mètode i unes tècniques d'anàlisi coherents i raonades, així com comprovar si té en compte tots els elements que configuren les obres d'art i els interrelaciona correctament. En un primer grau, el criteri pretén comprovar si l'alumnat és capaç de formular hipòtesis (basant-se en una percepció visual) sobre els aspectes morfològics, iconogràfics i iconològics dels objectes artístics. En un segon grau es tracta de valorar si és capaç d'analitzar les obres utilitzant fonts documentals referides a la intencionalitat de l'artista, les característiques de l'encàrrec del client, la influència del mecenes o els gustos del públic per a desvelar el significat de les obres. Finalment, si l'alumnat pot elaborar una síntesi interpretativa que integre i valore els diferents elements citats.
  
3. Reconéixer i analitzar els elements que configuren la producció artística, considerant les influències i les relacions entre l'artista i la societat, canviants en el temps.
  
Amb este criteri es pretén saber si els estudiants consideren que l'artista com a ser social és qui en la seua obra realitza la trobada amb la història i els seus condicionaments específics. Es tracta d'avaluar la capacitat dels estudiants per a reconéixer i analitzar els elements configuradors de la producció artística a través del temps, determinar algunes mediacions socials com, per exemple, els vincles de patronatge en la creació artística, els convencionalismes socials o el gust del públic receptor, entre altres. En un primer grau, l'alumnat haurà de reconéixer aquells factors que influïxen en la producció artística, distingint entre aquells que procedixen del medi social en què es realitza l'obra i aquells que deriven de la capacitat de l'artista. En un segon nivell, establirà relacions entre la posició social i les condicions de vida dels artistes i la funció social de l'art. Finalment, l'alumnat haurà d'explicar com la interacció d'estos elements configura situacions històriques característiques.
  
4. Identificar i valorar el protagonisme dels artistes en el procés creatiu, constatar en les seues obres més rellevants els nous plantejaments o vies obertes en unes determinades circumstàncies històriques.
  
Amb este criteri es pretén avaluar si els estudiants comprenen la tensió que es produïx en el procés creatiu entre la individualitat imaginativa de l'artista i les mediacions socials que configuren el significat de l'obra artística. Per a això serà necessari centrar l'anàlisi en l'obra d'alguns artistes significatius. En un primer grau, l'alumnat constatarà la intenció creativa de l'artista, el marge de llibertat que li permeten el seu pensament, la seua formació i els seus mitjans expressius. En un segon grau, confrontarà la voluntat creativa de l'artista amb les limitacions que imposa la producció, difusió i recepció de la seua obra en un context social concret, per a, en un tercer nivell, poder valorar el que hi ha d'original en la seua obra i allò que participa dels convencionalismes estètics i culturals, explicant el paper que han exercit i exercixen les diverses mediacions socials en la configuració de l'obra artística.
  
5. Identificar i situar en el temps les obres d'art més representatives, en relació amb els moments més significatius de la Història de l'Art.
  
A través d'este criteri es pretén avaluar la capacitat per a situar en el temps la producció artística. En un primer grau, es comprovarà si l'alumnat és capaç de reconéixer les diverses connexions que en les obres d'art presenten la forma, el contingut i el material en un moment històric determinat, per a deduir-ne els trets estilístics. En un segon moment, es pot comprovar si és capaç de comprendre i valorar els trets de semblança i diversitat que presenten les creacions artístiques d'una època donada al comparar les unes amb les altres. Finalment, es valorarà si l'alumnat és capaç de fer una anàlisi diacrònica d'un conjunt significatiu d'obres d'art, si reconeix la seua dimensió històrica i la seua capacitat de suggestió com a valor actualitzat constantment.
  
6. Explicar les permanències i els canvis en els processos artístics al constatar i comparar concepcions estètiques i trets estilístics.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar si els estudiants comprenen els processos de canvi artístic. Si, en primer lloc, constaten la concepció diferent dels elements configuradors, els nous problemes i la incidència dels nous usos i funcions associades a les obres d'art d'un determinat moment. En segon lloc, si establixen relacions entre els distints factors dels processos de canvi, i constaten que els dits elements varien en la seua combinació al llarg del temps i en cada obra. En últim lloc, este criteri permet comprovar si l'alumnat és capaç de diferenciar els elements més dinàmics dels persistents, i si reconeix els diferents ritmes dels canvis en un temps llarg o curt.
  
7. Comprendre i explicar la presència de l'art en la vida quotidiana i en els mitjans de comunicació social, i valorar la seua utilització com a objecte de consum.
  
Es tracta d'avaluar en quina mesura l'alumnat aplica els aprenentatges desenrotllats a l'enjudiciar el paper de l'art i les manifestacions artístiques del món actual. El criteri permet comprovar si els estudiants s'enfronten al complex món de l'art, de manera que tot el bagatge conceptual i metodològic aprés en la matèria els permeta entendre'l i valorar-lo; en este sentit, es tracta de saber si comprenen que les obres d'art també revelen els mecanismes i valors bàsics que regixen el funcionament de la societat actual. A més, este criteri permet avaluar si l'alumnat analitza críticament els mitjans de comunicació social i, en relació amb açò, si diferencia el valor artístic d'una obra d'art del seu valor econòmic, i, per tant, si reconeix diversos criteris per a establir el valor i la funció de l'art actual.
  
8. Reconéixer i valorar la diversitat i riquesa del nostre patrimoni artístic per mitjà de l'anàlisi d'algunes obres d'art.
  
Amb este criteri s'accentua la importància de l'estudi de l'entorn cultural. Es tracta d'avaluar la capacitat de l'alumnat per a mobilitzar tots els aprenentatges desenrotllats i aplicar-los a l'anàlisi artística d'obres pròximes. Per tant, este criteri pretén avaluar capacitats ja expressades anteriorment, però aplicant-les a la història pròpia.
  
9. Analitzar monuments artístics i obres d'art en museus i exposicions. Reflexionar sobre la seua funció social.
  
Es tracta de comprovar la capacitat de l'alumnat per a apreciar la qualitat estètica de les obres d'art objecte de contemplació i anàlisi. Este criteri permet saber si els estudiants tenen en compte els factors que condicionen la producció i els problemes que l'artista hagué de resoldre. És a dir, si l'alumnat, abans d'emetre un juí sobre una obra d'art, és capaç de formular-se preguntes dialogant amb l'objecte. I, en un segon grau, si és capaç de diferenciar opinions i interpretacions raonades, reconeixent que en l'experiència estètica les emocions també poden funcionar cognoscitivament.
  
Finalment, es comprovarà si l'alumnat pot iniciar una reflexió sobre la mediació que exercixen els espais museístics i d'exposicions en la recepció i apropiació social i individual de l'obra d'art com a conformadors del gust i com a expressió dels valors estètics d'una societat donada.
  
10. Utilitzar, amb precisió i rigor, la terminologia específica de les arts visuals.
  
11. Realitzar activitats de documentació i indagació a partir de fonts d'informació diverses (textos, imatges, plantes, alçats, plans), sobre determinats aspectes de la creació artística.
  
TÈCNIQUES D'EXPRESSIÓ GRAFICOPLÀSTICA
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
L'objecte de coneixement d'esta matèria es referix als recursos, tècniques, mètodes i aplicacions instrumentals que fan possible el fet artístic, concretament en el camp de l'expressió plàstica, gràfica i visual.
  
La seua finalitat és l'adquisició i coneixement de les tècniques i procediments per a expressar-se amb llibertat, eficàcia i adequació a través del llenguatge de les formes visuals graficoplàstiques bidimensionals.
  
El seu sentit rau en com manejar formes i colors, matèries i textures quan es tracta d'expressar alguna cosa estèticament. De la mateixa manera que imaginació i creativitat s'encaminen al gaudi estètic per mitjà de la sensibilitat, les maneres de dur a terme qualsevol classe d'expressió plàstica, gràfica o visual, i els seus procediments materials, han de ser les vies que faciliten o verifiquen este fet artístic i expressiu.
  
Atés que tot llenguatge respon a unes necessitats individuals i d'interrelació personal i col·lectiva, siga en l'àmbit psicoafectiu o en el funcional-comunicatiu, l'adquisició dels rudiments bàsics per a fer-ho possible, així com l'aprofundiment i l'ampliació d'estos, justifiquen plenament i donen consistència a esta matèria.
  
Els continguts de l'assignatura responen a una triple funció:
  
a) de desenrotllament d'unes habilitats de tipus creatiu, per mitjà de tècniques o instruments d'expressió;
  
b) d'aplicació a la comunicació amb els seus diversos modes de llenguatge, i
  
c) de sensibilització estètica, ja que l'estudi i pràctica d'esta matèria aconseguix un màxim grau d'expressió en el terreny de l'art.
  
Dins de la modalitat d'Arts, esta matèria facilita el procés creatiu operativament i instrumentalment, pel fet d'aportar recursos nous al llenguatge bidimensional, per la seua funcionalitat. Els seus procediments són aplicables tant a la comunicació com a l'estètic i el pràctic.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer els materials i les tècniques d'expressió graficoplàstiques, analitzant-ne els fonaments i el comportament dels materials en els seus respectius suports.
  
2. Conéixer i diferenciar els recursos expressius i comunicatius que proporcionen les diverses tècniques.
  
3. Identificar unes tècniques determinades, relacionant-les amb uns estils situats en un moment o en una cultura determinada.
  
4. Manejar els materials oportuns en el procés d'elaboració d'una obra, experimentant distintes possibilitats i combinacions.
  
5. Desenrotllar la capacitat creativa i d'expressió formal i plàstica, seleccionant els procediments més adequats a la seua representació.
  
6. Analitzar una obra d'art, observant característiques i diferències inferides de les tècniques i formes d'expressió utilitzades.
  
7. Interessar-se pels nous mitjans d'expressió i els valors plàstics en les tecnologies, gaudint amb la seua utilització i valorant les seues possibilitats amb vista al futur.
  
8. Valorar el procés creatiu com un mitjà d'expressió personal i social, actuant d'acord amb les possibilitats d'interrelació que aporta el treball en equip.
  
9. Sensibilitzar-se davant del fet estètic en la cultura, apreciant i respectant el valor de les tècniques tradicionals i el sentit de noves tècniques en les diferents tendències i manifestacions artístiques.
  
10. Analitzar les possibilitats descriptives del color en el camp de la representació bidimensional.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Fonaments del llenguatge graficoplàstic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Recursos i aplicacions.
  
- Estudi analític dels agents morfològics del llenguatge visual graficoplàstic que el definixen: forma, color, textura i composició.
  
- Estudi sistemàtic de les relacions estructurals d'estos agents morfològics entre si, i en el seu camp visual.
  
2. Incidència de les tècniques en el procés artisticocultural.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques i estils. Les tècniques en la història.
  
- Nous materials i tècniques d'expressió artística: fotografia, reprografia, aerografia, ordinador, electrografia i infografia.
  
- Selecció i utilització de diferents materials, suports i instruments en funció de l'obra que es vaja a realitzar, experimentant resultats plàstics i visuals.
  
- Incorporació de nous materials a l'art actual. La seua incidència en la comunicació de masses. L'art per al consum.
  
3. Tècniques de dibuix.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques seques: grafits, carbonets, pastels, llapis compostos de colors i grassos. Suports.
  
- Tècniques humides i mixtes. La tinta. Retoladors, estilògrafs, plomes i pinzells. Suports.
  
4. Tècniques de pintura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Suports, pigments, aglutinants i dissolvents.
  
- Tècniques a l'aigua. Aquarel·la, al tremp i trempes. L'aerografia.
  
- Tècniques sòlides, olioses i mixtes. Pastel, encàustics olis i acrílics.
  
5. Tècniques de gravat i estampació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Monotípia, litografia, serigrafia, xilografia, calcografia i noves calcografies i estampacions.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar les tècniques i materials específics que habitualment s'empren en la comunicació artística i visual, analitzant la seua composició i observant el seu comportament sobre un suport bidimensional.
  
Este criteri permetrà comprovar si els estudiants coneixen els mitjans i recursos bàsics de què poden disposar per a expressar-se artísticament i adequadament sobre una superfície plana. Per mitjà d'este criteri s'avaluarà l'estudi analític dels materials gràfics, plàstics i visuals més comuns, els pigments i aglutinants, les seues formes d'adaptar-se als distints suports i també la naturalesa i qualitats d'estos.
  
2. Aplicar un tipus de tècnica específica a la resolució graficoplàstica d'un tema concret, seleccionant els materials oportuns.
  
Per mitjà d'este criteri s'avaluarà l'ús dels coneixements teòrics i tècnics adquirits en la pràctica artística, l'adequació dels materials a la intenció expressiva, i la destresa en la utilització de procediments, formes, color, formats i grandàries, així com de distints materials en una mateixa obra.
  
3. Situar unes tècniques concretes en un context històric, identificant materials i processos amb estils i èpoques i explicant-ne l'evolució i les influències.
  
S'avaluarà el coneixement sobre el tipus de material i procediments utilitzats en una obra, dins d'unes coordenades espaciotemporals, les possibles motivacions de la seua gènesi, la seua repercussió en altres àmbits i en el propi, aplicant una anàlisi objectiva i inferint a quina cultura o societat concreta correspon esta tècnica, i comprovant en quines altres cultures o moments històrics es manifesta al seu torn.
  
4. Manejar diferents materials en l'execució d'un dibuix, pintura, obra gràfica o de disseny, experimentant distints resultats plàstics i visuals.
  
Per mitjà d'este criteri, s'avaluarà la capacitat d'anàlisi, experimentació i investigació enfront d'una gamma de recursos adquirits com a mitjans d'expressió davant d'un treball concret, original o suggerit. També s'avaluarà la selecció del material convenient, resolent els possibles problemes derivats del seu comportament i la seua manipulació.
  
5. Planificar un projecte visual artístic, indicant des dels materials i procediments fins a la seua finalitat i organitzant les fases en la seua realització.
  
Amb este criteri s'avaluarà la capacitat per a prevore el que es necessita per a desenrotllar un projecte graficoplàstic i dur-lo a bon terme, anticipant dades sobre el tipus de material necessari i la seua utilització, d'acord amb una intenció creativa, demostrant destresa per a aplicar els coneixements adquirits a uns fins determinats.
  
6. Construir i organitzar el seu propi «banc de dades» basant-se en imatges i materials específics, manipulant formes i procediments en funció d'uns resultats expressius concrets.
  
Els estudiants hauran de saber com dur a terme un projecte artístic, amb un mínim criteri selectiu, sobre la procedència i aplicacions de les seues imatges, tractant de combinar-les amb una certa estètica i estil, revelant en el seu maneig els coneixements que posseïx sobre estes.
  
7. Integrar en un mateix procés diversos llenguatges visuals (gràfics, plàstics i visuals), utilitzant les possibilitats de cooperació i treball en equip que això suposa.
  
S'avaluarà amb este criteri la capacitat de relacionar tècniques i llenguatges visuals (esquemes, dibuixos, fotografies, dissenys gràfics, pintures, etc.) sintetitzats en un muntatge amb una finalitat i en el qual puguen col·laborar distintes persones d'un equip, especialitzant-se cada una d'elles en una comesa, a fi d'aconseguir el màxim rendiment en el treball.
  
8. Comparar les tècniques, reconeixent les formes de fer tradicionals junt amb les actuals, com a vies expressives de l'art i la comunicació.
  
Es tractarà d'avaluar amb este criteri l'assimilació que han realitzat els alumnes sobre el sentit de les manifestacions artístiques, segons el procediment i el material amb què han sigut tractades al llarg de la història i en l'actualitat.
  
FONAMENTS DEL DISSENY
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
El nostre entorn quotidià està configurat per infinitat d'objectes que han sigut el producte d'una acció de disseny. Inclús el mateix espai que habitem, d'ús públic o privat, és el resultat d'una planificació, d'un procés de disseny.
  
El Disseny, en la seua concepció moderna, apareix amb la Revolució Industrial i la producció en sèrie, que origina la necessitat de planificar, per endavant, les característiques funcionals i formals dels objectes fabricats per mitjans mecànics. És un procés en què es plantegen, de forma racional, la creació, fabricació, distribució i consum dels objectes que configuren l'entorn humà, tractant de resoldre i conciliar les necessitats dels usuaris i els interessos econòmics de la indústria. No es tracta d'un pur afegit estètic que augmenta el valor de canvi dels objectes, sinó d'un procés d'optimització dels mecanismes productius i d'un factor que contribuïx a augmentar la qualitat de vida.
  
D'altra banda, el disseny s'aplica també als missatges visuals que es generen en el procés de comunicació propi de les activitats humanes, ja siga amb fi utilitari, cultural o simbòlic, de tal manera que als aspectes funcionals i estètics, se n'afig un de semàntic, que els convertix en un element capaç de reafirmar la identitat d'un grup o societat determinada.
  
El Disseny és, per tant, un procés complex, interdisciplinar i, moltes vegades, de treball en equip, en el qual intervenen factors funcionals, tecnològics, estètics i semàntics, que han d'adequar-se a les característiques de cada objecte, entorn i grup a què va dirigit.
  
En la Comunitat Valenciana, són múltiples i variats els sectors productius (moble, ceràmica, tèxtil, calçat, joguet, etc.) en els quals el disseny ha de ser una ferramenta per a millorar la qualitat i identitat dels seus productes i servicis, alhora que satisfan les necessitats d'ús i estètiques dels consumidors, contribuint a millorar la seua qualitat de vida i l'entorn.
  
Així, resulta necessari la capacitació de futurs professionals que cobrisquen estes noves necessitats socials. A això tendix la matèria Fonaments del Disseny, al pretendre proveir els estudiants de fonaments i destreses necessaris per a un nivell d'iniciació adequat, establint les bases per a desenrotllar estudis superiors dins d'este àmbit. Per tant, els estudiants s'han d'exercitar en la identificació i utilització dels mètodes projectuals, les tècniques i els sistemes habituals de representació, en el coneixement i experimentació de materials amb què es constituïxen els models i prototips, alhora que prenen consciència del problema que suposa acomodar a les necessitats humanes la forma, funció i dimensió estètica dels objectes que configuren l'entorn.
  
Per a l'alumnat de Batxillerat, esta disciplina ha de tindre un caràcter empíric, experimental i generalitzador, de tal manera que els continguts es referixen als dos àmbits del disseny: disseny en el pla i disseny en l'espai, els quals pretenen dotar l'alumnat dels fonaments i destreses suficients per a un nivell d'iniciació, sense pretendre aprofundir en mètodes i processos projectuals més complexos i propis de futures especialitzacions.
  
II.Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Fomentar en l'alumnat la capacitat d'investigació i imaginació suficients per a desenrotllar la creació de formes noves, funcionals i belles que puguen connectar amb una societat a la qual haurà d'aportar amb les seues idees la renovació necessària per a la comunicació intercultural.
  
2. Desenrotllar la capacitat de percepció en l'alumnat, tant en el camp de la publicitat, com sobre qualsevol objecte tridimensional que haja de complir una funció.
  
3. Dominar els elements bàsics del disseny gràfic, tant plàstics: composició, color, tècnica i expressió, com els semiòtics: simbologia del signe, claredat en els missatges, psicologia de l'espectador.
  
4. Adquirir un ampli coneixement dels sistemes de representació, tant del sistema dièdric, com dels diferents tipus de perspectiva per a poder representar en un pla dissenys tridimensionals.
  
5. Dominar les tècniques d'expressió necessàries per al desenrotllament dels diferents fins.
  
6. Fomentar i desenrotllar la visió espacial de l'alumnat.
  
7. Analitzar, interpretar i modificar els diferents tipus de disseny presents en l'entorn de l'alumnat.
  
8. Ser capaços de crear espais habitables, transformar-los i dissenyar-los en un pla.
  
9. Comprendre el paper que el disseny té en la cultura contemporània com a referent dels corrents estètics més rellevants i valorar l'aportació que suposa el desenrotllament del disseny per a l'economia i la independència creativa de cada país i de la Comunitat Valenciana.
  
10. Apreciar la importància que té per a l'activitat del disseny el treball en equip.
  
11. Iniciar-se en la realització de models i prototips establint el vincle entre la representació abstracta de la idea i la seua realitat espacial.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Disseny gràfic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Elements bàsics de la forma: punt, línia i pla. Investigació sobre estes formes. Contrast visual per a la seua millor percepció.
  
- Estudis genèrics per a la seua posterior aplicació: tangències, enllaços, ovals, el·lipses, etc. Tipografia.
  
- Tipografia. Classificació i aplicacions.
  
- La textura com a element de comunicació. Classificació i aplicacions.
  
- Estudis del color, tant des d'un punt de vista plàstic, com psicològic.
  
- La senyalètica, la semiologia, la psicologia: coneixements necessaris d'estos perquè l'alumne siga capaç d'elaborar missatges clars amb gran contingut en la seua intenció.
  
- Aplicacions del Disseny bidimensional a camps professionals específics de la Comunitat Valenciana: publicitat, ceràmica, tèxtil. Processos i tècniques específiques.
  
- Importància del disseny gràfic en la cultura contemporània. Valoració crítica.
  
2. Disseny tridimensional.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi dels sistemes de representació: sistema dièdric, axonometries.
  
- Acotació. Escales. Seccions.
  
- Estudi de les principals fites de la història del Disseny.
  
- Nocions d'antropometria, ergonomia, biònica.
  
- Ordenació i composició modular sobre xàrcies espacials.
  
- Aplicació del color i les textures per a aconseguir els efectes expressius adequats.
  
3. Disseny d'interiors.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Perspectiva cònica (mètodes i tècniques específiques d'elaboració).
  
- Distribució d'espais, itineraris i recorreguts.
  
- Organització de l'espai habitable públic i privat.
  
- Estudi del color, de la llum, ambientació.
  
- Factors ambientals en el disseny d'espais habitables.
  
- Realització de maquetes d'espais habitables.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Explicar els elements gràfics que són fonamentals en el disseny bidimensional (punt, línia, pla i textura), caracteritzant les propietats semàntiques d'estos i el seu valor sintàctic en el conjunt.
  
Amb este criteri s'intenta avaluar si es manegen els elements formals bàsics de l'expressió plàstica amb evident funció comunicativa, diferenciant l'abast de cada una de les opcions que puguen presentar-se en treballs senzills, tant en el camp del disseny bidimensional com tridimensional. Cal considerar que els elements gràfics bàsics han de suposar-se enriquits per tots els mitjans de producció i reproducció gràfica, tant els clàssics com els més recents, la fotografia, la fotocòpia i els mitjans informàtics.
  
2. Utilitzar el color amb un sentit funcional, intentant establir sensacions o nivells de comunicació clarament definits, particularment en el camp de la simbologia i de la senyalètica.
  
L'ús d'este criteri permet valorar el nivell aconseguit en la comprensió de les possibilitats semiòtiques del color en el camp de la normalització, ja codificat, i en els dels senyals o indicadors visuals, que, encara que no solen estar normalitzats, sí que es presten a establir certs codis de caràcter general.
  
3. Determinar les principals famílies tipogràfiques, establint els seus avantatges i inconvenients des del punt de vista de la comunicació i aplicant-les en exemples molt concrets del disseny gràfic (premsa, revistes, llibres, fullets i cartells).
  
Amb este criteri es pretén avaluar el nivell de coneixements i les actituds desenrotllats per a l'ús de la tipografia com a element característic i expressiu de primer orde, dins del disseny gràfic. No es tracta de conéixer tots els elements que configuren i diferencien cada tipus, ni totes les variables que les principals famílies originen, sinó tindre clars conceptes com ?cos?, ?rematada?, ?alineació?, etc., així com l'adequació de la morfologia tipogràfica i la seua sintaxi a les intencions comunicatives i/o expressives. D'altra banda, podrà valorar-se la utilització de la retolació cal·ligràfica, la tipografia impresa o per mitjà de transferibles, però manipulada de forma creativa i d'acord amb les necessitats expressives dels alumnes.
  
4. Aplicar, en activitats pròpies del disseny d'objectes, els recursos fonamentals per a suggerir la tridimensionalitat, com ara el clarobscur i la perspectiva, valorant els avantatges i inconvenients que la imitació de la tercera dimensió té enfront del pla, i integrant estos recursos en projectes concrets.
  
La proposta d'este criteri es fa per a l'avaluació dels coneixements sobre perspectiva, axonomètrica i cònica, i sobre destreses d'ombreig que han adquirit els estudiants. Açò no vol dir que s'haja d'exigir el compliment exacte de les lleis de la perspectiva i del clarobscur, sinó la consecució d'un encertat efecte de relleu, i això, a vegades, requerix una deliberada transgressió d'eixes lleis.
  
5. Descriure, per mitjà del sistema dièdric, l'axonomètric i/o la perspectiva cònica, objectes o interiors arquitectònics que no oferisquen especial dificultat, relacionant les distintes descripcions i obtenint conclusions sobre les possibilitats de cada un dels sistemes citats.
  
Amb este criteri s'aconseguix determinar, no sols el nivell aconseguit per cada estudiant quant al coneixement teòric, sinó, el que és més important, l'ús encertat d'estos sistemes de representació per a cada circumstància, és a dir, la capacitat d'identificar i utilitzar el sistema o sistemes necessaris, suficients i adequats en cada cas.
  
6. Dissenyar xàrcies (poligonals en el pla i polièdriques en l'espai), per mitjà de perspectives o maquetes a partir d'un element modular per a constituir, amb ell i per mitjà de repetició, una forma real o pertanyent al disseny experimental.
  
Este criteri es proposa per a jutjar el nivell de comprensió espacial aconseguit, així com la capacitat per a manipular els fonaments de la geometria plana i de la geometria descriptiva, que són imprescindibles en l'acció de dissenyar. Es tracta de valorar la capacitat d'utilitzar, de forma creativa, les manipulacions o transformacions que puguen fer-se amb les formes, com ara girs, translacions i simetries.
  
7. Realitzar maquetes d'espais habitables (el que és propi de l'interiorisme), preferentment de temes senzills, considerant l'espai habitable com un espai en negatiu que ha de tindre una concepció especial en què la llum, el color i els circuits de trànsit han de ser els condicionants principals per al disseny.
  
Amb este criteri s'intenta mesurar també la capacitat de percebre l'espai però, en este cas, es tracta d'un espai distint, ja que és l'interior, el buit, és a dir, el verdader espai arquitectònic, el que és objecte d'atenció. Este espai, en allò que té d'habitable, haurà de distribuir-se funcionalment segons les necessitats que vagen a exigir-se'n, i és este aspecte funcional el que haurà de primar sobre altres, com la pura estètica o la mera bona presentació del projecte.
  
8. Aplicar un mètode de treball, amb caràcter general, que puga ser vàlid per a qualsevol activitat de realització de projectes dins del camp del disseny, explicant la validesa i l'oportunitat de cada una de les fases davant d'una proposta concreta.
  
Este criteri permet avaluar la capacitat adquirida per a la comprensió de tot el procés de disseny, que va des de la concepció d'una idea o detecció d'una necessitat fins que el producte està en mans de l'usuari, passant per la fabricació i distribució. Amb este criteri es pot valorar, a més, en quina mesura es comprén la presència i incidència del disseny en l'elaboració o producció d'objectes.
  
9. Aplicar amb claredat els fonaments, així com les característiques diferencials de les principals tècniques gràfiques que són pertinents per a la realització del disseny, particularment les referides al color i als mitjans transferibles, utilitzant-los en exercicis concrets de disseny gràfic (disseny de cartells, fullets i senyals).
  
Amb este criteri es valoren les destreses aconseguides en l'ús de les tècniques gràfiques citades i, especialment, l'ús encertat que se'n pot fer. Açò vol dir que els estudiants hauran de seleccionar els materials, tècniques i procediments més adequats en cada cas, justificant-ne l'elecció.
  
IMATGE
  
(Modalitat d'Arts)
  
I. Introducció
  
Els estudiants que cursen esta matèria disposaran de les capacitats que apareixen com a objectius de l'àrea d'Educació Plàstica i Visual, de l'Educació Secundària Obligatòria, en la qual només s'ha realitzat una experiència inicial i una primera aproximació a la lectura i producció d'imatges. La matèria d'Imatge té especial interés en el currículum d'Arts, ja que és una matèria interdisciplinar. Amb l'ensenyança i l'aprenentatge que es desenrotllen en esta matèria s'haurà d'aconseguir la capacitat d'expressar-se a través d'imatges, utilitzant recursos diversos com la càmera fotogràfica, la de vídeo, el magnetoscopi, la fotocopiadora i l'ordinador (pel que fa a les tècniques informàtiques aplicades al dibuix), sense oblidar les tècniques tradicionals d'expressió, intervenint de manera activa en el muntatge d'imatges i sons, i generant missatges propis.
  
El caràcter específic de la matèria Imatge es troba fonamentalment en la seua identificació amb l'actual producció i manipulació d'imatges, en la seua adaptació a la realitat actual i a la modernitat. D'ací que el seu valor formatiu residix, no solament en el fet que potencia d'una manera especial la creativitat, sinó en el fet que, per a cursar-la amb profit, cal posseir coneixements de Dibuix Artístic i Tècnic i resulta molt convenient tindre un domini raonable de les Tècniques d'Expressió Graficoplàstica, de la teoria del Disseny i de Volum.
  
A més a més, en Imatge, els estudiants adquiriran un repertori de nocions i de procediments que abans no han tingut ocasió d'aprendre, la qual cosa fa que esta matèria siga especialment atractiva.
  
Però este atractiu porta aparellada una considerable dificultat, ja que és una matèria extensa i complexa, que per la seua mateixa naturalesa comprén molt distints camps. Això fa que siga molt complicat proporcionar una informació exhaustiva de tots ells, i que haja d'abordar-se amb una raonable dosi de realisme.
  
Atenent les anteriors consideracions, s'ha cregut convenient atorgar-li unitat, incloent en ella reflexions de caràcter estètic i semiòtic, que permeten establir tant les diferències entre els mitjans que en ella s'estudien, com les similituds que proporciona la unitat buscada en la matèria, similituds que radiquen en la imatge com a mitjà d'expressió estètica.
  
Si en l'estudi de qualsevol llenguatge la relació amb la realitat es presenta problemàtica, en el cas de la imatge ho és molt més. La facilitat de representar el moviment, l'espai, el temps i el so que caracteritza estos mitjans, laboriosa consecució de la història de les arts tradicionals, junt amb el caràcter mecànic per a representar/construir la realitat de la major part dels mitjans que ens ocupen (fotografia, cine, televisió, vídeo) fa estos llenguatges idonis per a la manipulació del receptor.
  
Es tracta, per tant, d'aportar als estudiants, tant un bagatge de coneixements, destreses i actituds que els permeten expressar-se amb els mitjans ací estudiats i que els seran útils per a estudis universitaris o per a la seua possible inserció en el món professional, com un conjunt de criteris que com a receptor li permeten analitzar críticament els missatges rebuts a través dels mitjans citats.
  
El currículum que es presenta es basa en un enfocament més pràctic que teòric. S'ha procurat alleugerir els fonaments conceptuals reduint-los als imprescindibles, al mateix temps que s'ha insistit més en els continguts procedimentals. És cert que, en Batxillerat, s'ha de proporcionar als estudiants una base conceptual suficient, però sense oblidar, en cap moment, que esta primera aproximació al complex món de la imatge ha d'aportar una informació elemental sobre cada un dels nuclis temàtics que es desenrotllen. Per tant, no s'ha d'incórrer en la pretensió d'impartir unes bases teòriques fonamentals, ja que açò és una cosa que ha de reservar-se per a estudis especialitzats posteriors.
  
Un enfocament pràctic, per mitjà del qual els estudiants s'expressen a través de la imatge, aplicant amb rigor coneixements i tècniques que ja han adquirit, té l'avantatge de resultar especialment motivador. D'altra banda, l'experiència cognitiva aconseguida a través de distintes realitzacions creatives a través de la imatge (ja siga amb fotografies, còmics, vídeos, etc.), constituïx la base perquè, en un moment posterior, puguen construir els seus propis conceptes.
  
Per consegüent, tant els objectius, com els criteris d'avaluació s'han formulat de manera realista, atenent les possibilitats dels centres i les dels estudiants. S'han obviat formulacions excessivament ambicioses tractant, en tot moment, de proporcionar al professorat uns instruments que faciliten un enfocament didàctic precís, tant per a impartir les ensenyances com per a avaluar el grau en què s'han aconseguit els objectius.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer els principis generals que informen el món de la imatge com a mitjà cognoscitiu i expressiu. Expressar-se i comunicar-se utilitzant els elements conceptuals i tècnics dels mitjans visuals més apropiats per a generar un missatge propi.
  
2. Comprendre el lèxic propi del món de la imatge, la interrelació que hi ha entre la imatge i les distintes tècniques expressives, coneixent la seua conceptualització per a ser precisos en el moment de traslladar una activitat de la teoria a la pràctica.
  
3. Analitzar críticament missatges visuals, propis o aliens, així com valorar la importància de dominar el dibuix artístic i tècnic, la teoria del color i la seua capacitat expressiva, i també les diverses tècniques d'expressió graficoplàstica, per a saber extraure d'ells els elements estructurals, tècnics i artístics.
  
4. Analitzar els distints llenguatges visuals per a facilitar la integració dels coneixements propis en ells a fi de consolidar una forma i un sistema personal d'expressió i comunicació.
  
5. Interessar-se en l'adquisició d'una visió multidisciplinar a l'hora de produir, emetre i captar un missatge visual.
  
6. Conéixer els principis en què es basa la fotografia i les principals tècniques de realització i revelat.
  
7. Elaborar còmics utilitzant diverses tècniques (ploma, pinzell, aiguada, etc.).
  
8. Conéixer les distintes possibilitats que oferix la informàtica per a generar imatges estàtiques i en moviment.
  
9. Entendre els principis en què es basa el cine com a mitjà expressiu, així com la seua terminologia fonamental.
  
10. Conéixer i practicar les tècniques bàsiques de l'animació (dibuixos animats en 2D i 3D, plastilina, retallables, etc.).
  
11. Analitzar i crear missatges publicitaris amb diverses tècniques i estils.
  
12. Conéixer les tècniques de la il·lustració i crear il·lustracions per a diversos textos (literaris, científics, etc.).
  
13. Crear missatges audiovisuals dins dels mitjans actuals de comunicació.
  
14. Discernir i valorar la importància que tenen els mitjans visuals en el camp de la comunicació i en les manifestacions artístiques de la societat actual.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Conceptes i teories de la imatge.
  
La teoria de la imatge ha de fonamentar la resta dels continguts, que es referixen a l'estudi d'algun dels seus aspectes. És necessari que aparega ací la complexitat del fenomen ?imatge?, identificant els seus límits, al mateix temps amplis i precisos. Es proposa per a això l'estudi de la naturalesa i el concepte de la imatge a través de la seua anàlisi, que pot expressar-se per la percepció i la seua relació amb la memòria visual i la memòria icònica transitòria, així com per la representació i l'estudi dels elements dinàmics i escalars de la imatge, el seu orde i la seua composició.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Naturalesa i concepte de la imatge. Imatge i iconicitat. Imatge i realitat.
  
- La percepció: percepció i coneixement. Teories de la percepció.
  
- La forma: simplicitat estructural, elecció del mitjà de representació.
  
- Elements escalars i dinàmics de la imatge. Imatge i narració.
  
- Anàlisi de la imatge. La polisèmia de la imatge. Denotació i connotació. La imatge creativa com a mitjà expressiu.
  
- Característiques comunes i particulars dels diferents llenguatges visuals. Valoració d'estos llenguatges com a valuosos mitjans d'expressió.
  
- Paper que exercixen els mitjans de comunicació de masses en el grau d'acceptació i rebuig de les noves manifestacions artístiques i culturals. Valoració crítica.
  
- Actitud crítica i de rebuig davant de qualsevol tipus de discriminació sexual, social, racial o de creences que puga aparéixer en produccions visuals o audiovisuals.
  
2. Imatge fixa i llenguatges integrats.
  
Es consideren ací distintes formes de la imatge fixa, tant visuals com audiovisuals, quasi tots ells vinculats a modernes tecnologies de la imatge, entre elles les tècniques de projecció lluminosa directa de la imatge, transparències i diaporames. S'inclouen també en este nucli les imatges produïdes per tècniques mecàniques, bé siguen fotogràfiques en les seues diverses especialitats o imatges produïdes per ordinador i les seues aplicacions gràfiques. També s'arrepleguen en este nucli manifestacions de la imatge gràfica estàtica com el còmic, la publicitat gràfica, el cartell i la il·lustració.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- La fotografia. principis generals:
  
\*El llenguatge fotogràfic: fonaments. Lectura de la imatge fotogràfica.
  
\*Maneig de la càmera fotogràfica. Elaboració d'imatges fotogràfiques amb distintes intencions comunicatives.
  
\*Manipulació d'imatges fotogràfiques: Fotomuntatge i Copy Art.
  
- La imatge seqüenciada. El còmic i el story board: tècniques i estils:
  
\*El llenguatge del còmic. Convencions sobre el moviment i el temps. La vinyeta: contingut icònic i verbal. El muntatge en el còmic.
  
\*Anàlisi del còmic tenint en compte el seu llenguatge, contingut ideològic i valors estètics.
  
\*Elaboració d'historietes utilitzant el llenguatge del còmic.
  
- Disseny gràfic:
  
\*La publicitat gràfica. Imatge i paraula. Objectius i mitjans.
  
\*El cartell. Missatges semàntic i estètic. Els seus codis i funcions. Materials i tècniques per a la seua elaboració.
  
\*La il·lustració. Interacció de dos llenguatges. Tècniques d'il·lustració. La seua elaboració.
  
- Imatges generades per ordinador:
  
\*Captació i transformació d'imatges. Elaboració d'imatges a través de programes específics. Intercanvi d'imatges vídeo-ordinador.
  
\*Aplicacions gràfiques de l'ordinador.
  
- Diaporama:
  
\*Diapositives a mà i amb càmera. Processos d'elaboració de diaporames. Utilització del projector.
  
3. Imatge en moviment.
  
Es consideren ací les diferents formes, tant visuals com audiovisuals, de la imatge en moviment, concretament el cine en els seus dos vessants, l'artístic i cultural, i el publicitari i comercial. Este últim, al seu torn, pot ser cinematogràfic o per a la seua difusió exclusiva per televisió. En els dos casos s'inclouen la producció de guions literaris i tècnics, les unitats de narració i els diferents tipus de plans. També s'ocupa este nucli del vídeo i les seues tècniques, de la realització de guions literaris i del maneig de la càmera. S'introduïx ací el llenguatge dels dibuixos animats i la seua realització, bé siga amb càmera de vídeo o per ordinador. D'altra banda, es fa referència a diferents missatges addicionals a la imatge en els muntatges escènics de teatre, concerts i happenings.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- El cine d'imatge real i el vídeo: principis generals i terminologia específica:
  
\*El llenguatge del cine i del vídeo. Guió literari i guió tècnic. Elaboració del ?story board'. Unitats de narració. Planificació i angulació. El moviment en el quadro i de la càmera. L'espai. La profunditat de camp. El fora de camp. El muntatge; el·lipsis temporals, continuïtat i ritme.
  
\*Elaboració de guions i la seua realització. Utilització de la càmera de vídeo.
  
\*El cine d'animació. Lleis de l'animació. Els dibuixos animats.
  
\*El llenguatge de l'animació. Tècniques d'animació. Animació per ordinador i/o amb càmera de vídeo.
  
- Altres formes d'expressió:
  
\*Multimèdia. L'espot publicitari. El videoclip. Multimèdia. Muntatges escènics.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Exposar els conceptes fonamentals i les principals teories sobre la imatge. Diferenciar les distintes percepcions d'una mateixa imatge, a partir de situacions i receptors diferents.
  
Este criteri avalua si es coneixen els principis de la percepció, visual i sonora, i de la comunicació, així com la diferència entre els diferents mitjans (televisió, cine, publicitat, fotografia, etc.), en els dos processos.
  
2. Triar la tècnica i l'estil gràfic per a expressar, a través d'imatges, un missatge. Buscar distintes alternatives en la comunicació amb imatges, tenint en compte la importància del tipus de missatge i de receptor a què va dirigida.
  
Es tracta de comprovar si es relaciona la diferent iconicitat dels mitjans amb el missatge que s'expressa i l'efecte de major o menor distanciament que sobre el receptor es vol aconseguir.
  
3. Utilitzar la fotografia com a mitjà expressiu, tant en blanc i negre com en color. Produir imatges en què intervinguen els conceptes, fases, elements i tècniques que constituïxen un procés de realització audiovisual.
  
Este criteri avalua la importància del treball en equip en la producció audiovisual, així com l'aplicació dels conceptes d'expressió, creació, comunicació, anàlisi i apreciació.
  
4. Identificar paisatges, urbans o rurals, amb diferents diagrames en les seues línies directrius de configuració.
  
Amb este criteri s'avalua la capacitat d'aplicar els coneixements sobre el valor estàtic i dinàmic de les línies i les seues direccions vertical, horitzontal, trencada i corba per a solucionar problemes de composició prèviament plantejats.
  
5. Distingir els distints enfocaments i planificacions que s'utilitzen en el llenguatge cinematogràfic. Aplicar el coneixement sobre l'ús de la llum per a accentuar el missatge plàstic en diversos sentits.
  
Amb este criteri s'avalua si els estudiants relacionen realitat o sentiment amb els diferents valors plàstics expressius del color, així com si coneixen el valor de la llum com a creadora de volum.
  
6. Triar entre els diferents tipus de mitjans de producció audiovisual (fixa i mòbil), considerant el que en ells hi ha de comú i diferent, per a decidir d'esta manera quin seria el mitjà més adequat d'aplicació en cada cas.
  
Este criteri avalua l'adequació del mitjà que s'utilitza a l'efecte estètic que es vol expressar: iconicitat, temporalitat, dinamisme.
  
7. Experimentar amb l'aspecte cromàtic de les imatges, interposant filtres entre l'objecte i la llum, alterant fotografies o diapositives i utilitzant mitjans additius o subtractius per a aconseguir efectes determinats.
  
Amb este criteri s'avalua si els estudiants coneixen o utilitzen les característiques específiques del color-llum i el color-matèria, i les seues mescles additiva i subtractiva.
  
8. Dissenyar i realitzar diferents planificacions d'una mateixa imatge, buscant amb això múltiples enfocaments i resultats.
  
Este criteri avalua el coneixement del significat estètic que atorguen a les realitzacions artístiques els diferents enquadraments, angles de visió i duració dels plans, així com l'expressió de l'espai i el ritme com a variables de la composició i el muntatge.
  
9. Descriure, en una imatge en moviment, els diferents desplaçaments de la càmera i el tractament temporal de l'acció.
  
Es tracta d'avaluar si es coneixen els tipus de moviment de càmera, i si es distingixen les funcions de seguiment i de relació, així com la forta càrrega enunciativa d'esta última. També si es coneixen les convencions que expressen el transcurs temporal.
  
10. Dissenyar i realitzar seqüenciacions d'una història, a través de diferents procediments d'imatge fixa.
  
Amb este criteri s'avalua si els alumnes coneixen les convencions que expressen l'espai, el temps, el moviment, el soroll i el text en estos mitjans.
  
11. Registrar tipus de so diferents quant a origen, intensitat, to i timbre, a fi d'incorporar-los com a banda sonora d'una història seqüenciada.
  
Avalua si els alumnes distingixen les funcions, objectiva i subjectiva, que complixen música, sorolls, diàlegs i veu en off, així com el silenci, en les diferents realitzacions audiovisuals.
  
12. Exposar les lleis de l'animació i posar-les en pràctica a través de la planificació i el disseny de dibuixos animats en 2D.
  
13. Exposar els principis bàsics de la publicitat i crear missatges publicitaris.
  
14. Dissenyar i realitzar cartells.
  
15. Il·lustrar distints textos utilitzant tècniques i estils gràfics diversos.
  
16. Planificar dissenys multimèdia.
  
BIOLOGIA I GEOLOGIA
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
La societat actual es caracteritza per estar intensament influïda per la ciència. La nostra vida quotidiana està plena d'activitats i de fets que exigixen ser entesos des d'un punt de vista informat, racional i científic, un punt de vista il·lustrat per les ciències de la naturalesa. Els conceptes i els instruments bàsics, necessaris per a la interpretació de molts fenòmens de la vida quotidiana en l'actualitat procedixen de les ciències naturals, concretament de la Biologia i la Geologia. Les finalitats propedèutica i orientadora del Batxillerat reclamen millorar i ampliar la base científica dels alumnes quant a conceptes, principis, lleis, teories i procediments difícils d'abordar en l'etapa anterior.
  
L'objectiu d'esta disciplina és comprendre la naturalesa, posar orde i significat en l'ampli camp de fenòmens que es presenten com un caos davant de l'observació humana, coordinant, organitzant i explicant el món de l'experiència en un sistema coherent.
  
La matèria de Biologia i Geologia aprofundix i completa coneixements de l'àrea de Ciències de la Naturalesa de l'etapa Secundària Obligatòria, amb la qual ha de tindre un bon enllaç. En el Batxillerat, les principals disciplines que integraven l'àrea de Ciències de la Naturalesa adquirixen entitat curricular plena i desenrotllament educatiu propi: Biologia, Geologia, Física, Química. Són matèries que compartixen algunes característiques comunes, relatives al seu espai epistemològic, als seus mètodes, a alguns dels seus nuclis temàtics, al seu valor funcional i educatiu, i a les connexions amb estudis superiors. Totes elles han conegut importants canvis en el nostre temps, i junt amb adquisicions científiques d'altres èpoques, que es configuraren en les teories ?clàssiques- de les respectives disciplines, en els últims anys o decennis s'han produït progressos científics revolucionaris, que, sovint, sense alterar els principis de la ?ciència clàssica?, han modificat del tot la nostra visió del món, sobretot en una percepció més clara de la complexitat dels fenòmens de la naturalesa.
  
Esta matèria incorpora, encara a nivell general, alguns dels coneixements de la Biologia i Geologia actuals, coneixements que reunixen la triple característica de ser bàsics, de correspondre's amb l'estat actual d'eixes ciències i de posseir gran poder explicatiu.
  
Els nuclis de continguts procedixen de les dos ciències que es reunixen en esta assignatura. En este curs es pretén realitzar una aproximació al coneixement de l'estructura del nostre planeta i dels mètodes que fan servir els geòlegs per a la seua investigació. Es dedica especial interés als processos formadors de roques. Es destaquen aquells aspectes unificadors de la Teoria de la Tectònica Global, que incidixen de forma especial en la dinàmica litosfèrica i en els processos petrogenètics.
  
Pel que fa a la Biologia, els continguts seleccionats, atenen les formes d'organització dels sers vius, partint del principi unificador de la constitució cel·lular universal de la matèria viva per a estudiar a continuació la biodiversitat que ens mostren els cinc regnes i les respostes que donen els organismes a les funcions bàsiques de la vida. És una Biologia de l'organisme com a sistema, un enfocament globalitzador que considera en el seu conjunt el ser viu, les seues estructures, les seues funcions i les interaccions internes i externes que caracteritzen el seu funcionament.
  
D'altra banda, no s'aborden amb detall les explicacions fisicoquímiques dels processos vitals, ni es tracten amb profunditat el nivell cel·lular i subcel·lular, que són objecte d'estudi del curs següent.
  
Superposat a esta visió, se suggerix un enfocament evolucionista, ja que l'estudi de la taxonomia dels sers vius requerix l'anàlisi d'una sèrie de criteris evolutius que donen coherència i sentit a moltes de les estructures i funcions que seran analitzades.
  
A més dels nuclis conceptuals centrals desenrotllats, es poden articular diversos continguts relatius a procediments i actituds, que permeten mostrar estes ciències com a procés de construcció de coneixements en contínua interacció amb la tecnologia i amb altres activitats humanes i socials.
  
El paper formatiu de l'assignatura implica l'ampliació i l'aprofundiment dels coneixements biològics i geològics de l'etapa anterior, i això permetrà abordar amb major complexitat l'estudi de l'organisme viu amb un punt de vista globalitzador i unitari, així com el d'una imatge més avançada de la Terra com a planeta actiu.
  
Per als estudiants de Batxillerat, estes ciències han d'aparéixer amb el seu caràcter experimental, alhora que com a construcció teòrica i de models. Han d'afavorir la familiarització amb les característiques de la investigació científica i la seua aplicació a la resolució de problemes concrets, la forma d'avanç de les ciències, el paper exercit per les diferents teories i la importància dels models teòrics com a representacions interpretatives de la realitat. També convé que el seu desenrotllament mostre les aplicacions d'estes ciències i les seues implicacions tecnològiques i sociològiques. Per tot això, es proposen dos nuclis de continguts transversals i comuns a totes les matèries en ambdós cursos. Són nuclis principalment de procediments i actituds que es referixen a una aproximació, ja iniciada en l'etapa anterior, més formalitzada al treball científic i a la naturalesa de la ciència, en si mateixa i en les seues relacions amb la societat i amb la tecnologia.
  
En fi, ha de fer-se explícit l'aspecte tant formatiu com orientador i propedèutic, respecte d'estudis superiors, siguen carreres universitàries o cicles formatius professionals.
  
D'altra banda, cal tindre en compte que els estudiants presenten concepcions prèvies sobre moltes de les qüestions que es proposa treballar, així com un desenrotllament psicològic superior al que presentaven en l'Educació Secundària Obligatòria, i interessos i necessitats personals diferents. En esta etapa, els estudiants poden arribar a coneixements més abstractes que en l'etapa anterior i aprofundir en la realització de tasques intel·lectuals, com ara maneig de símbols, raonament lògic, capacitat de generalització etc.; perquè això es produïsca realment, caldrà partir de conceptes o representacions més concrets, com en qualsevol edat, per a establir un pont entre els conceptes previs i els nous, de manera que puga produir-se un verdader aprenentatge significatiu, una autèntica construcció de coneixements, i això facilitarà el desenrotllament del pensament formal. És important també que els estudiants tinguen oportunitat d'aplicar els nous coneixements adquirits a noves situacions teòriques o pràctiques, per a potenciar la transferència del seu aprenentatge.
  
Finalment, els projectes curriculars que es realitzen hauran de tindre en compte els interessos i necessitats mencionats més amunt, segons el medi dels estudiants, de manera que intenten satisfer al màxim les seues expectatives professionals futures i les seues inquietuds personals, dins del triple caràcter formatiu, orientador i propedèutic que ha de tindre el Batxillerat.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els conceptes, les lleis, les teories i els models més importants i generals de la Biologia i la Geologia que els permeten tindre una visió global i una formació científica bàsica i desenrotllar estudis posteriors més específics.
  
2. Aplicar els conceptes, les lleis, les teories i els models apresos a situacions reals i quotidianes.
  
3. Analitzar críticament hipòtesis i teories contraposades que permeten desenrotllar el pensament crític i valorar les seues aportacions al desenrotllament de la Biologia i la Geologia.
  
4. Utilitzar amb certa autonomia destreses investigatives, tant documentals com experimentals (plantejar problemes, formular i contrastar hipòtesis, realitzar experiències, interpretar i comunicar resultats, i utilitzar fonts d'informació), reconeixent el caràcter de la ciència com a procés canviant i dinàmic.
  
5. Desenrotllar actituds que solen associar-se al treball científic com ara la busca d'informació exhaustiva, la capacitat crítica, l'observació intel·ligent la necessitat de verificació dels fets, el qüestionament dels fets més obvis i l'obertura davant de noves idees i la comunicació fidedigna dels resultats experimentals.
  
6. Integrar la dimensió social i tecnològica de la Biologia i la Geologia, interessant-se per les realitzacions científiques i tecnològiques i comprenent els avantatges i els problemes que la seua evolució planteja a la naturalesa, al ser humà, a la societat i a la comunitat internacional.
  
7. Comprendre el sentit de les teories i models biològics i geològics com a interpretació dels fenòmens naturals, valorant la seua aportació al desenrotllament d'estes disciplines.
  
8. Explicar expressions ?científiques- del llenguatge quotidià segons els coneixements biològics i geològics adquirits, relacionant l'experiència diària amb la científica.
  
9. Interpretar globalment els fenòmens de la geodinàmica interna a la llum de la tectònica de plaques.
  
10. Comprendre el funcionament dels sers vius com a diferents estratègies adaptatives al medi ambient.
  
III. Nuclis de continguts
  
En Biologia i Geologia els dos primers nuclis presenten continguts transversals que han d'estar presents i impregnar els altres nuclis, els continguts dels quals es referixen a l'àmbit específic de la disciplina. No es tractaran per tant aïlladament, sinó que adquiriran significat al concretar-los en els continguts dels altres nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els alumnes han d'anar avançant en la comprensió i utilització dels aspectes intel·lectuals i pràctics que els permeten abordar els problemes des d'un punt de vista científic, i augmentar la seua comprensió de la manera en què es produïxen i canvien els coneixements científics.
  
Este nucli i el següent han de promoure el desenrotllament d'actituds com: curiositat, perseverança, disposició a l'anàlisi reflexiva, precisió, disposició a la consideració i valoració d'arguments distints dels propis, autoconfiança, imaginació, creativitat, respecte i sensibilitat cap al medi ambient, disposició a cooperar amb els altres; estes actituds contribuïxen a la formació integral de l'alumnat alhora que generen actituds positives cap a la ciència i el seu aprenentatge.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrastació d'hipòtesis, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme una investigació.
  
- Actituds pròpies del treball científic: qüestionament dels fets més obvis, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Naturalesa de la ciència i les seues relacions amb la tecnologia i amb la societat.
  
S'abordarà l'estudi de la naturalesa de la ciència, els seus èxits i les seues limitacions. Això suposa la modificació de la imatge tradicional de ciència exacta, lògica, de solucions úniques, lliure d'ambigüitats, absoluta, immutable; és a dir, avançar en la comprensió de com s'elaboren les idees científiques, com evolucionen i canvien amb el temps (naturalesa temporal i provisional de les teories i models científics), així com de les interrelacions de la ciència amb la tècnica i la societat, tant en l'àmbit públic com en el privat.
  
Per a això és necessari que en els nuclis de continguts específics l'alumnat realitze activitats que:
  
\*Mostren el caràcter d'invenció i de temptativa de les teories i models científics.
  
\*Presenten algunes teories i models que es van mantindre en determinades èpoques, les causes del seu manteniment i abandó i de les teories i models que els substituïren, posant de manifest el caràcter evolutiu dels conceptes.
  
\*Mostren les relacions mútues entre ciència i tècnica, analitzant situacions o processos tècnics basats en idees científiques, així com la incidència en el desenrotllament científic d'alguns avanços tècnics.
  
\*Presenten les conseqüències dels avanços cientificotècnics en la modificació del medi, així com les propostes que intenten corregir alguns problemes plantejats.
  
\*Mostren les implicacions de la ciència i de la tècnica en distints aspectes de la vida social: economia, política, ideologies, ètica.
  
\*Aborden les profundes influències de la societat en el desenrotllament científic: elecció de temes d'investigació, assignació de pressupostos, etc.
  
\*Permeten la valoració que l'aspecte científic és només un dels múltiples factors que cal tindre en compte en la solució de problemes que es planteja la societat actual i que en la presa de decisions cal considerar implicacions diverses.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la ciència: els seus èxits i limitacions, el seu caràcter de contínua busca i de temptativa, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la ciència amb la tecnologia i les implicacions de l'una i de l'altra en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències de la societat en el desenrotllament de la ciència i la tecnologia. Valoració crítica.
  
3. Mètodes d'investigació geològica.
  
En este nucli s'aborden les tècniques d'investigació que han utilitzat i utilitzen els geòlegs per a investigar l'estructura del nostre planeta, tant els tradicionals de camp i laboratori, com aquells que, derivats de l'aplicació de noves tecnologies, han contribuït poderosament a l'avanç dels nostres coneixements geològics.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Mètodes tradicionals aplicats a la investigació de l'estructura del nostre planeta. El treball de camp: reconeixement in situ, recol·lecció de mostres; precaucions. El treball en el laboratori: anàlisis químiques, físiques i petrològiques.
  
- Les noves tecnologies en la investigació geològica: satèl·lits, GPS i teledetecció.
  
- Les Ciències Geològiques i el coneixement de la Terra.
  
4. Estructura interna de la Terra.
  
En este nucli es proposa realitzar una anàlisi de les teories actuals sobre l'estructura interna del nostre planeta partint d'aquelles que intenten explicar-ne l'origen i el dels altres components del sistema solar. Per a això, es tractaran algunes de les propietats i característiques físiques de la Terra, la seua estructura i composició química, i s'avançarà en la comprensió que l'evolució d'estos coneixements està en relació amb l'avanç dels mètodes utilitzats en Geologia, com ara la refracció sísmica, el magnetisme, els mètodes tèrmics o l'estudi dels meteorits.
  
També s'analitzaran aquells aspectes essencials de la Teoria de la Tectònica de Plaques que expliquen d'una manera unificada els processos endògens del nostre planeta.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Origen de la Terra i del Sistema Solar.
  
- Hipòtesis sobre l'estructura i la naturalesa fisicoquímica de l'interior de la Terra. Diferents mètodes d'estudi. Diferenciació en capes.
  
- Interpretació de dades proporcionades pels diferents mètodes, per a la reconstrucció de models de l'estructura de la Terra.
  
- Les plaques litosfèriques: estructura i dinàmica. La màquina tèrmica de l'interior terrestre. Conducció i convecció de la calor interna.
  
- Aspectes essencials i unificadors de la Teoria de la Tectònica de Plaques en la dinàmica interna del planeta.
  
- Valoració de la importància dels mètodes tècnics en l'avanç del coneixement sobre l'interior de la Terra.
  
5. Cristal·lització i ambients petrogenètics.
  
Es pretén que l'alumnat conega la naturalesa dels materials que constituïxen la Terra, les roques i els minerals. Per a això té especial interés conéixer els processos implicats en la gènesi dels components bàsics de la matèria mineral, els cristalls (solidificació, cristal·lització, recristal·lització, etc.) i la importància dels diferents factors fisicoquímics que en determinen la formació. S'insistix en la diferenciació conceptual entre cristall, mineral i roca.
  
En este nucli s'aborden també, com a preparació per al bloc següent, el concepte i els tipus d'ambients petrogenètics i la seua relació amb la Teoria de la Tectònica de Plaques.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Què és un cristall.
  
- Solidificació, cristal·lització i recristal·lització.
  
- Cristal·logènesi: nucleació i creixement dels cristalls. Estructura interna dels cristalls. Aplicacions dels cristalls.
  
- Minerals i roques: concepte i tipus.
  
- El cicle de les roques i els ambients petrogenètics: característiques i relació amb la Tectònica de Plaques.
  
6. Els processos petrogenètics. La destrucció de les roques.
  
En el present nucli es plantegen els processos petrogenètics i els resultats dels dits processos. S'insistix en l'explicació que a estos subministra la teoria de la Tectònica Global. Així mateix, es remarca la gènesi de jaciments minerals com un procés geològic singular d'enorme transcendència econòmica.
  
També s'aborda en este nucli l'estudi de la meteorització, que suposa l'alteració física, química i biològica dels diferents tipus de roques, i que és un element inicial en un procés de gran transcendència: la formació dels sòls.
  
Els continguts que es desglossen en este bloc són els següents:
  
- Processos de formació i evolució dels magmes. Jaciments minerals associats. Tipus de magmes i tectònica global. Les roques magmàtiques.
  
- Els factors del metamorfisme. Reaccions metamòrfiques. Jaciments minerals associats. Tipus de metamorfisme. El metamorfisme i la tectònica global. Les roques metamòrfiques.
  
- Ambients i processos sedimentaris. L'estratificació i el seu valor geològic. Les roques sedimentàries. Jaciments associats.
  
- Les principals roques de la Comunitat Valenciana.
  
- L'alteració de les roques superficials. Meteorització: concepte, tipus i factors que condicionen el procés. Formació de sòls. Els sòls a la Comunitat Valenciana.
  
7. Formes d'organització dels sers vius.
  
Este nucli de continguts contempla l'organització bàsica dels sers vius. Per a això es partix de la constitució cel·lular universal dels organismes vivents i es progressa cap a la complicació estructural dels metazous i metafites.
  
L'estudi del present nucli requerix un tractament succint de la composició química de la matèria viva i de l'estructura i funció cel·lular. No obstant el tractament detallat i profund de tals continguts es reserva per a l'assignatura Biologia de segon curs de Batxillerat.
  
Els continguts d'este nucli temàtic queden distribuïts com seguix:
  
- Unicel·lularitat (procariotes i eucariotes) i pluricel·lularitat.
  
- Diferents nivells d'organització en un ser pluricel·lular (sistemes, aparells, òrgans, teixits, cèl·lules) i la seua relació amb els processos biològics bàsics. La diferenciació cel·lular.
  
- Histologia i organografia vegetal. Conceptes bàsics.
  
- Histologia i organografia animal. Conceptes bàsics.
  
8. Biodiversitat i classificació dels organismes.
  
Per a abordar científicament la classificació dels sers vius, és convenient partir d'un marc teòric que comprenga l'origen de la vida i que a més done sentit a tota una sèrie de conceptes com ara adaptació, homologia, analogia, etc. Esta base teòrica no és una altra que la teoria de l'evolució biològica.
  
El concepte d'evolució és un principi unificador que ajuda a la comprensió de la diversitat de la vida en la Terra, de les relacions entre els sers vius i de la interdependència de la vida i el medi físic. Partint d'este model explicatiu, es pot abordar l'estudi del parentiu filogenètic, de gran ajuda en les classificacions biològiques actuals. En el present nucli no es pretén desenrotllar tota la teoria evolutiva sinó analitzar aquells fets que fonamenten i expliquen la diversitat biològica.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Distintes concepcions sobre l'origen de la vida. Origen dels compostos orgànics. Les primeres cèl·lules.
  
- La teoria de l'evolució: el seu poder explicatiu. Situació actual dels coneixements sobre l'evolució biològica. Evolució i filogènia: diversificació de la vida.
  
- El problema de les relacions filogenètiques i la classificació. Criteris que s'utilitzen en l'estudi comparat entre els distints grups de sers vius.
  
- Taxonomia. Criteris de classificació.
  
- Característiques dels cinc regnes.
  
- Principals phyla. La seua classificació.
  
9. El manteniment de la vida.
  
L'estudi dels organismes, la seua estructura i funció ha de partir de la idea de l'organisme com a sistema, constituït per diverses parts relacionades entre si i amb el medi extern, per mitjà de transferències d'energia i matèria i transferències d'informació.
  
A l'abordar l'estudi del manteniment d'este sistema, cal tindre en compte que, a pesar de la gran varietat de models organitzatius d'animals i plantes, les operacions bàsiques seguixen pautes elementals reductibles a uns pocs casos. Per això, es proposa no un estudi morfològic detallat dels distints grups taxonòmics, sinó l'estudi de les pautes generals de nutrició i relació dels diferents organismes, que donen un sentit més total i unificador als processos biològics. No obstant, es pot plantejar de manera senzilla la comparació de les funcions entre els grans grups de sers vius, usant el model explicatiu de la teoria de l'evolució.
  
Este nucli, i el següent, constituïxen una excel·lent oportunitat per a la utilització de procediments d'investigació de fenòmens fisiològics i el desenrotllament de determinats valors i actituds sobre els sers vius.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Els sers vius com a sistemes que interaccionen amb el medi. Funcions dels sers vius. Concepte d'homeòstasi.
  
- Algunes relacions entre la presència de determinades estructures i les funcions.
  
- Distintes estratègies d'adaptació al medi en animals i vegetals. Discussió d'alguns exemples que les posen de manifest.
  
- Els sers vius i l'energia. Els aliments, matèria i energia per a les cèl·lules: respiració i fermentació. La síntesi de matèria orgànica: la fotosíntesi.
  
- El processament dels aliments. L'intercanvi de gasos. L'absorció i el transport de nutrients. L'excreció.
  
- Planificació i realització d'investigacions que intenten resoldre algun problema relacionat amb la nutrició o amb la relació. Discussió d'experiències que permeteren estudiar alguns processos relacionats amb la nutrició o la regulació, usant fonts documentals diverses.
  
- Regulació i control dels processos fisiològics en animals: coordinació nerviosa i endocrina i la seua interdependència. La regulació en els vegetals.
  
- Algunes tècniques que són aplicació dels coneixements sobre nutrició i relació, en plantes i animals: l'ús d'hormones en el creixement i engreixament dels animals i l'actuació de les hormones en hortofructicultura.
  
10. La perpetuació de la vida.
  
Els organismes es caracteritzen per la seua capacitat de produir còpies de si mateixos i d'esta manera perpetuar-se sobre la Terra. És objecte d'este nucli conéixer els mecanismes fonamentals de la reproducció i d'algunes pautes que seguix el desenrotllament dels organismes. De la mateixa manera que en el nucli anterior, es pot fer un succint estudi comparat de les característiques de la reproducció i els cicles vitals en els grans grups de sers vius, introduint el model evolutiu com a forma explicativa de les funcions vitals. També, interpretar molts fenòmens importants relacionats amb la intervenció humana en la reproducció en animals i vegetals, que pot tindre incidència ecològica, agrícola, ramadera i mèdica, així com implicacions ètiques.
  
Els continguts d'este nucli són els el següents:
  
- El cicle vital dels sers vius. Reproducció i desenrotllament.
  
- La reproducció sexual i asexual. Diferències, avantatges i inconvenients. Alguns models de cicles reproductors. Valoració dels trets adaptatius dels dits models i la seua importància en l'evolució dels distints grups.
  
- Discussió d'experiències que permeteren resoldre alguns problemes relacionats amb la reproducció i el desenrotllament animal o vegetal, usant fonts documentals diverses. Planificació i realització d'investigacions per a estudiar algun problema relacionat amb la reproducció o el desenrotllament animal o vegetal.
  
- La intervenció humana en els cicles vitals dels sers vius: repercussions ecològiques, socials i econòmiques. Implicacions ètiques d'esta intervenció en el cicle reproductor humà.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Aplicar les principals teories sobre l'origen i l'evolució de la Terra per a explicar-ne les característiques geològiques.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants no sols comprenen les principals teories actuals sobre l'origen de la Terra sinó que les utilitzen per a interpretar dades sobre les seues característiques geològiques, com l'estructura concèntrica del planeta i un nucli predominantment de ferro, conseqüència de la diferenciació original en capes; o la relació entre la formació de la Terra amb la formació de l'atmosfera i la hidrosfera.
  
2. Aplicar les estratègies pròpies del treball científic per a la resolució de problemes relatius a l'estructura i la composició de la Terra.
  
Es tracta de comprovar l'avanç de l'alumnat en la seua capacitat per a la resolució de problemes relatius a l'estructura i composició de la Terra, a partir de dades de diferent naturalesa, com els canvis de velocitat de les ones sísmiques o la densitat dels materials, plantejant l'estudi qualitatiu de la situació, emetent hipòtesis, analitzant els resultats, etc.
  
3. Aplicar la teoria de la tectònica global a diverses situacions, sent conscients del seu valor com a teoria de síntesi d'ampli poder explicatiu, encara que coneixent-ne les limitacions i el seu camp d'aplicació.
  
Els estudiants han de conéixer les idees principals de la teoria de la tectònica global, que suposà una revolució en la comprensió de l'activitat de la superfície terrestre, per a poder aplicar-les a la interpretació d'alguns aspectes actuals de la Terra. Analitzant les característiques de les plaques litosfèriques, les seues vores, els seus moviments, etc., hauran d'explicar la presència de volcans, expansió d'oceans, formació de serralades, etc., considerant el caràcter canviant i dinàmic de les teories científiques a través de l'anàlisi de la tectònica global com a síntesi de teories anteriors, com ara l'expansió del fons oceànic, la deriva continental o la convecció. Han de ser conscients, a més, que hi ha fenòmens que esta teoria no és capaç d'explicar.
  
4. Explicar els processos de formació de les roques magmàtiques, metamòrfiques i sedimentàries i la seua relació amb la Teoria de la Tectònica de Plaques.
  
Amb este criteri es pretén comprovar que l'alumnat pot analitzar i explicar els processos petrogenètics, caracteritzar les roques resultants de tals processos i determinar la importància que en el seu desenrotllament tenen els diferents paràmetres físics i químics. Ha de ser capaç, així mateix, de caracteritzar i ubicar els diferents ambients petrogenètics i de relacionar-los, si és el cas, amb els postulats de la Teoria de la Tectònica de Plaques.
  
5. Identificar les principals roques i jaciments minerals de la Comunitat Valenciana, i establir el possible ús que se'n fa.
  
Amb este criteri pretenem avaluar si els nostres alumnes són capaços de reconéixer, per les seues característiques físiques, químiques i petrològiques, les principals roques que integren el territori valencià, identificant-ne les propietats i relacionant-les amb les aplicacions que se'n fan. Així mateix, si coneixen aquells jaciments minerals d'importància econòmica que s'exploten a la Comunitat Valenciana.
  
6. Identificar els principals sòls de la Comunitat Valenciana i establir el possible ús que se'n fa.
  
El coneixement dels principals sòls de la nostra Comunitat i dels processos que els han generat és un contingut que el nostre alumnat ha de fer seu igualment, valorant-ne la importància econòmica.
  
7. Explicar i identificar les característiques dels principals teixits animals i vegetals.
  
Amb este criteri pretenem determinar si l'alumnat és capaç, partint del paradigma de la teoria cel·lular, d'establir relacions fonamentades entre la morfologia i la fisiologia dels diferents teixits animals i vegetals, i les funcions dels sers vius com a tals. Els estudiants han d'identificar els principals teixits animals i vegetals per les seues característiques morfològiques, i analitzar i valorar la progressiva complexitat en l'organització dels sers vius.
  
8. Identificar els sers vius i associar-los als principals grups taxonòmics en què s'integren.
  
Amb este criteri es tracta de comprovar que els estudiants són capaços d'analitzar els moderns criteris de classificació biològica i la seua aplicació a la determinació i classificació dels principals phyla. Els alumnes han de ser capaços de relacionar els fets més significatius de la teoria de l'origen de la vida i de l'evolució amb l'establiment de la biodiversitat. Així mateix, han d'identificar i relacionar les característiques diferencials dels cinc regnes i dels seus phyla més importants.
  
9. Explicar el concepte de cicle vital i el significat de la reproducció i del desenrotllament dins d'ell, posant exemples de models de cicles reproductors, i valorant els trets adaptatius de tals models i la seua importància en l'evolució.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat ha avançat en la comprensió del cicle vital dels organismes, distingint els aspectes de reproducció, creixement i desenrotllament, com la diferenciació cel·lular i la morfogènesi. També si pot descriure algun exemple de cicle reproductor d'animals i plantes, valorant la seua importància en l'evolució.
  
10. Indicar els avantatges que aporta la reproducció sexual sobre la asexual, determinant algunes aplicacions pràctiques que deriven del coneixement del procés reproductor en els sers vius.
  
Es tracta de comprovar que l'alumnat progressa en la comprensió de les diferències entre els dos grans models de reproducció en els seus aspectes bàsics: necessitat d'un o dos individus, característiques dels fills; i si entén els avantatges que suposa per a la supervivència i evolució de les espècies l'aportació genètica d'ambdós gàmetes; si és capaç de comprendre algunes aplicacions pràctiques, que deriven del coneixement de la reproducció dels sers vius, com per exemple la fertilització in vitro o la fertilització assistida en medicina o ramaderia, i la clonació de les plantes en agricultura. També si valora les implicacions ecològiques, socials, econòmiques o ètiques de tals aplicacions.
  
11. Explicar els mecanismes bàsics que incidixen en el procés de la ingestió i digestió d'aliments, en la seua assimilació, distribució i producció de residus, relacionant tals processos amb la presència de determinades estructures que els fan possibles.
  
Es tracta de saber si els estudiants entenen els mecanismes bàsics del procés de nutrició animal, com la digestió mecànica i química, el fenomen d'absorció dels nutrients, la seua distribució i utilització, i el mecanisme d'extracció dels productes de rebuig i la seua posterior eliminació. A més, si avancen en la capacitat de relacionar els diferents processos que tenen lloc en la nutrició amb l'existència en els organismes d'estructures adequades, com sistemes de masticació, presència de glàndules, longitud dels tubs, existència de líquids especialitzats, de cor o d'unitats filtrants.
  
12. Explicar les característiques bàsiques de la nutrició vegetal, diferenciant-la de l'animal: absorció i transport de nutrients, i síntesi de matèria orgànica.
  
Es tracta que els estudiants mostren els seus avanços en la comprensió de les diferències entre la nutrició autòtrofa i heteròtrofa, i de les principals característiques de la primera, com ara la fotosíntesi o l'absorció i transport d'aigua i sals minerals, però sense entrar en detalls dels processos fisicoquímics.
  
13. Explicar el manteniment de les constants vitals dels organismes a partir de la comprensió del procés de coordinació neuroendocrina, indicant així mateix algunes aplicacions en l'agricultura i en la medicina que deriven del coneixement de les hormones.
  
Els estudiants han de comprendre la relació existent entre el sistema nerviós i l'endocrí, sent capaços d'explicar com es desencadena la seua acció davant de l'aparició d'estímuls arreplegats per receptors externs i interns, per a mantindre algunes constants vitals com els nivells de glucosa o d'aigua. Així mateix, han de conéixer algunes aplicacions pràctiques de les hormones en la millora del rendiment ramader i agrícola o en el control de la reproducció. També han de valorar críticament tals aplicacions.
  
14. Dissenyar i realitzar xicotetes investigacions sobre les funcions dels sers vius, contemplant alguns procediments del treball científic: plantejament precís del problema, formulació d'hipòtesis contrastables, disseny i realització d'experiències i anàlisi i comunicació de resultats.
  
Es tracta de comprovar la progressió de l'estudiant en el desenrotllament de destreses científiques, des del plantejament del problema fins a la comunicació de resultats, i d'actituds com el rigor, precisió, objectivitat, qüestionament dels fets obvis, creativitat, imaginació, etc., en el camp concret dels processos fisiològics. Tot això permetrà constatar l'avanç no sols en el terreny conceptual, sinó també en el metodològic i el de les actituds.
  
15. Explicar el caràcter provisional de les explicacions indicant el pes de les raons extracientífiques en el manteniment d'algunes d'estes concepcions.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants, davant de les distintes explicacions que es donen d'un problema científic, són capaços de comprendre el caràcter provisional de cada una d'elles, dins del paradigma vigent, sent conscients que cap explicació es pot considerar definitiva, sinó que està sotmesa a revisions contínues. També han de comprendre que el manteniment d'una determinada concepció pot dependre en part de condicionaments socials, polítics i econòmics del moment, i que esta pot influir, al seu torn, en el desenrotllament tecnològic i social.
  
16. Contrastar diferents fonts d'informació i elaborar informes en relació a problemes biològics i geològics rellevants en la societat.
  
Es pretén saber si els estudiants són capaços de buscar bibliografia, adequada a la seua preparació, referent a temes d'actualitat, com ara la conservació de les espècies o la intervenció humana en la reproducció, i d'estructurar el treball de manera adequada, a manera d'informes. També, si poden analitzar críticament textos científics originals, històrics o actuals, en l'estudi de problemes biològics o geològics rellevants.
  
BIOLOGIA
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
El coneixement de la naturalesa de la vida ha progressat en les últimes dècades de forma molt accelerada i en la Biologia actual les fronteres de la investigació s'han anat desplaçant. Del coneixement dels sers vius complets (com viuen, on es troben, com es relacionen i com es reproduïxen) s'ha passat a la comprensió dels nivells cel·lulars i moleculars, intentant interpretar les característiques dels fenòmens vitals en termes de les substàncies que els componen i les seues transformacions. D'ací el desenrotllament de les noves branques: Biologia Cel·lular, Bioquímica, Genètica Molecular, etc., que utilitzen, al seu torn, noves tècniques d'investigació microscòpiques, ultramicroscòpiques, físiques i químiques.
  
Esta matèria se centra en el nivell cel·lular; la cèl·lula és l'eix organitzador entorn del qual s'articulen els continguts en forma de conceptes, procediments i actituds, buscant l'explicació científica dels fenòmens biològics en termes més bioquímics o biofísics, però sense caure en una visió reduccionista, mantenint un enfocament globalitzador sobre els sistemes vius, constituïts per parts interrelacionades i amb nombroses característiques globals en el seu funcionament. És la combinació d'estos dos punts de vista (analític i global) la que permetrà trobar les raons dels distints fenòmens estudiats i el seu significat biològic. Estos continguts s'estructuren en grans apartats: Biologia Cel·lular, Genètica Clàssica i Molecular, Microbiologia, Immunologia, i les seues aplicacions.
  
El paper formatiu de la Biologia en el Batxillerat presenta tres aspectes diferents. D'una banda, consistix a ampliar i aprofundir els coneixements sobre els mecanismes bàsics que regixen el món viu, per a la qual cosa s'han de posseir alguns coneixements d'estructura i funcionament cel·lular, subcel·lular i molecular. D'una altra banda, es tracta de promoure una actitud investigadora basada en l'anàlisi i la pràctica de tècniques i procediments que han permés avançar en estos camps científics, considerant les diferents teories i models presents en el seu desenrotllament. I, finalment, es tracta de valorar les implicacions socials o personals, ètiques o econòmiques, dels nombrosos nous descobriments en la Biologia i conéixer les seues principals aplicacions. Esta assignatura reflectix tots estos continguts que fan d'esta ciència (i de qualsevol altra) una activitat més de les que duen a terme hòmens i dones, activitat sotmesa a contínua revisió, amb grans possibilitats d'aplicació i en directa relació amb la vida quotidiana. Per això, es proposen dos nuclis de continguts referits a procediments i actituds que es referixen a un aprofundiment en el treball científic, i en la naturalesa de la ciència, en si mateixa i en les seues relacions amb la societat i amb la tecnologia.
  
Tot això ha de contribuir a formar ciutadans i ciutadanes crítics, amb capacitat de valorar les diferents informacions i prendre postures i decisions respecte d'això. En esta etapa final de l'Educació Secundària, la Biologia accentua el seu caràcter orientador i preparatori per a estudis posteriors.
  
D'una altra banda, s'ha de tindre en compte que els estudiants presenten concepcions prèvies sobre moltes de les qüestions que es proposa treballar, així com un desenrotllament psicològic superior al que presentaven en l'Educació Secundària Obligatòria, i interessos i necessitats personals diferents. En esta etapa, els estudiants poden arribar a coneixements més abstractes que en l'etapa anterior i aprofundir en la realització de tasques intel·lectuals, com ara maneig de símbols, raonament lògic, capacitat de generalització etc.; perquè això es produïsca realment, caldrà partir de conceptes o representacions més concrets, com en qualsevol edat, per a establir un pont entre els conceptes previs i els nous, de manera que puga produir-se un verdader aprenentatge significatiu, una autèntica construcció de coneixements, la qual cosa facilitarà el desenrotllament del pensament formal. És important també que els estudiants tinguen oportunitats d'aplicar els nous coneixements adquirits a noves situacions teòriques o pràctiques, per a potenciar la transferència del seu aprenentatge.
  
Finalment, els projectes curriculars que es realitzen, hauran de tindre en compte els interessos i necessitats mencionats més amunt, segons el medi dels estudiants, de manera que intenten satisfer al màxim les seues expectatives professionals futures i les seues inquietuds personals, dins del triple caràcter formatiu, orientador i propedèutic que ha de tindre el Batxillerat.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els principals conceptes de la Biologia i la seua articulació en lleis, teories i models, valorant el paper que estos exercixen en el seu desenrotllament.
  
2. Resoldre problemes que se'ls plantegen en la vida quotidiana, seleccionant i aplicant els coneixements biològics rellevants.
  
3. Utilitzar amb autonomia les estratègies característiques de la investigació científica (plantejar problemes, formular i contrastar hipòtesis, planificar dissenys experimentals i realitzar experiències, interpretar i comunicar resultats, i utilitzar fonts d'informació) i els procediments propis de la Biologia, per a realitzar xicotetes investigacions i, en general, explorar situacions i fenòmens desconeguts per a ells.
  
4. Comprendre la naturalesa de la Biologia i les seues limitacions, així com les seues complexes interaccions amb la tecnologia i la societat, valorant la necessitat de treballar per a aconseguir una millora de les condicions de vida actuals.
  
5. Valorar la informació procedent de diferents fonts per a formar-se una opinió pròpia, que els permeta expressar-se críticament sobre problemes actuals relacionats amb la Biologia.
  
6. Comprendre que el desenrotllament de la Biologia suposa un procés canviant i dinàmic, mostrant una actitud flexible i oberta enfront d'opinions diverses.
  
7. Interpretar globalment la cèl·lula com la unitat estructural i funcional dels sers vius, així com la complexitat de les funcions cel·lulars.
  
8. Comprendre les lleis i els mecanismes inherents a l'herència.
  
9. Valorar la importància dels microorganismes, el seu paper en els processos industrials i els seus efectes patògens sobre els sers vius.
  
III. Nuclis de continguts
  
En Biologia, els dos primers nuclis presenten continguts transversals que han d'estar presents en la resta de nuclis, els continguts dels quals es referixen a l'àmbit específic de la disciplina, i impregnar-los. No es tractaran per tant aïlladament, sinó que adquiriran significat al concretar-los en els continguts dels restants nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els alumnes i les alumnes han d'anar avançant en la comprensió i utilització dels aspectes intel·lectuals i pràctics que els permeten abordar els problemes des d'un punt de vista científic i augmentar la seua comprensió sobre la manera en què es produïxen i canvien els coneixements científics.
  
Este nucli i el següent han de promoure el desenrotllament d'actituds com: curiositat, perseverança, disposició a l'anàlisi reflexiva, precisió, disposició a la consideració i valoració d'arguments distints dels propis, autoconfiança, imaginació, creativitat, respecte i sensibilitat cap al medi ambient, disposició a cooperar amb els altres; estes actituds contribuïxen a la formació integral de l'alumnat al mateix temps que generen actituds positives cap a la ciència i el seu aprenentatge.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrast d'hipòtesis, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme una investigació.
  
- Actituds pròpies del treball científic: qüestionament del que pareix obvi, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Naturalesa de la Biologia i les seues relacions amb la Tecnologia i amb la societat.
  
S'abordarà l'estudi de la naturalesa de la Biologia, els seus èxits i les seues limitacions. Això suposa la modificació de la imatge tradicional de ciència exacta, lògica, de solucions úniques, lliure d'ambigüitats, absoluta, immutable; és a dir, avançar en la comprensió de com s'elaboren les idees científiques, com evolucionen i canvien amb el temps (naturalesa temporal i provisional de les teories i models científics), així com de les interrelacions de la Biologia amb la tècnica i la societat, tant en l'àmbit públic com en el privat.
  
Per a això és necessari que en els nuclis de continguts específics els estudiants realitzen activitats que:
  
\*Mostren el caràcter d'invenció i de temptativa de les teories i models científics.
  
\*Presenten algunes teories i models que es van mantindre en determinades èpoques, les causes del seu manteniment i abandó i de les teories i models que els van substituir, posant de manifest el caràcter evolutiu dels conceptes.
  
\*Mostren les mútues relacions entre ciència i tècnica, analitzant situacions o processos tècnics basats en idees científiques, així com la incidència en el desenrotllament científic d'alguns avanços tècnics.
  
\*Presenten les conseqüències dels avanços cientificotècnics en la modificació del medi, així com les propostes que intenten corregir alguns problemes plantejats.
  
\*Mostren les implicacions de la ciència i de la tècnica en distints aspectes de la vida social: economia, política, ideologies, ètica.
  
\*Aborden les profundes influències de la societat en el desenrotllament científic: elecció de temes d'investigació, assignació de pressupostos, etc.
  
\*Permeten la valoració que l'aspecte científic és només un dels múltiples factors que cal tindre en compte en la solució de problemes que es planteja la societat actual, i que en la presa de decisions cal considerar implicacions diverses.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la Biologia: els seus èxits i les seues limitacions, el seu caràcter de contínua busca i de temptativa, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la Biologia amb la Tecnologia i les implicacions de les dos en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències de la societat en el desenrotllament de la Biologia i la Tecnologia. Valoració crítica.
  
Estos continguts podran considerar-se de forma transversal al llarg de tota la matèria.
  
3. La cèl·lula i la base fisicoquímica de la vida.
  
En este nucli es proposa, d'una banda, el desenrotllament d'aspectes bàsics i fonamentals de l'organització cel·lular amb els quals poden establir-se algunes de les bases que permeten reconéixer que el concepte actual de cèl·lula suposa admetre que esta té les característiques que s'atribuïxen als sistemes vivents: autoconservació, autoreproducció i autoregulació.
  
Es partix d'una introducció a l'estudi de la cèl·lula a través del coneixement de les principals idees històriques sobre esta fins a arribar a la configuració de la teoria cel·lular, valorant que el progrés conceptual va unit al progrés tècnic.
  
Els sers vius presenten una estructura comuna, la cèl·lula, que és la unitat morfològica i de funció. El nivell cel·lular pot descriure's segons una sèrie d'estructures, propietats i funcions que el caracteritzen. Hi ha semblances fonamentals en la composició química i les activitats metabòliques de totes les cèl·lules.
  
La cèl·lula és una forma particular d'organització resultat de la integració de les interaccions específiques de les molècules constituents, que té com a conseqüència l'aparició de noves i característiques propietats. La interacció entre l'estructura i la funció és tan íntima que no seria convenient tractar-les per separat.
  
No obstant, la uniformitat en l'estructura cel·lular bàsica no implica que totes les cèl·lules siguen idèntiques, la qual cosa ha de portar a l'estudi dels models d'organització de procariotes i eucariotes abordant també les idees que les relacionen evolutivament.
  
D'altra banda, l'aproximació a la base fisicoquímica de la vida i de les estructures biològiques consistirà en unes nocions de les estructures moleculars així com en un tractament succint de les seues característiques químiques i les seues propietats que permeta la comprensió del paper biològic, al qual s'ha de donar el major relleu.
  
Este nucli permet, a més, el desenrotllament d'habilitats i actituds científiques a través, per exemple, de l'observació de cèl·lules amb el microscopi òptic i la interpretació de les observacions; la interpretació de fotografies de cèl·lules amb el microscopi electrònic, o la investigació experimental de les característiques d'alguns dels seus components químics.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- La cèl·lula: unitat d'estructura i de funció. La teoria cel·lular en el context de la història de la ciència.
  
- Mètodes d'estudi de la cèl·lula. Relació entre els avanços tecnològics i els models teòrics sobre el coneixement de la cèl·lula.
  
- Aproximació pràctica a diferents mètodes d'estudi de la cèl·lula (morfològics, de composició química, etc.), valorant la informació que proporcionen.
  
- Models d'organització cel·lular de procariotes i eucariotes, mostrant la relació entre l'estructura i la funció. Comparació entre cèl·lules animals i vegetals. Diversitat de cèl·lules en un mateix organisme.
  
- Introducció a la varietat dels components químics de la cèl·lula: tipus, estructura, propietats i paper que exercixen.
  
- Exploració experimental d'algunes característiques que permeten la identificació dels components químics.
  
- Aproximació a l'estudi dels diferents estats físics en què es troben els components químics de la cèl·lula.
  
4. Fisiologia cel·lular.
  
Este és un nucli que comprén l'estudi de les funcions cel·lulars, partint d'una visió global del cicle cel·lular i destacant els processos bàsics que tenen lloc durant la interfase, la divisió nuclear i la citocinesi. El seu propòsit fonamental és proporcionar una visió de la cèl·lula com un sistema complex integrat, per això és aconsellable que l'estudi de les estructures es faça estretament lligat al de les funcions que desenrotllen; així, es poden tractar, per exemple, les membranes en relació amb la permeabilitat; els ribosomes i el reticle endoplàsmic en relació amb la síntesi de proteïnes; el sistema de Golgi i d'altres síntesis; la mitocòndria i la respiració, etc.
  
S'introduïx en este nucli el metabolisme com un conjunt de reaccions adaptades, catalitzades per enzims, en les quals hi ha rutes de degradació la finalitat de les quals és proporcionar energia, intermediaris, i rutes de biosíntesi o formadores de noves molècules que consumixen energia. És important comprendre els aspectes fonamentals que presenten estes reaccions, especialment de tipus energètic i de regulació; així, les rutes metabòliques, tant de síntesi com de degradació, es tractaran només en esbós. S'inclourà el significat de processos com glicòlisi, cicle de Krebs, cicle de Calvin, etc.; però no es requerixen detalls dels passos individuals ni de la química de les reaccions enzimàtiques.
  
En este nucli, a més a més, es poden desenrotllar destreses i actituds científiques a través de l'estudi pràctic de funcions cel·lulars com la divisió i la permeabilitat o la investigació d'alguna activitat enzimàtica o ruta metabòlica. D'altra banda, l'ús d'audiovisuals, així com de models plàstics de representació, poden ser de la major utilitat en l'estudi de les diferents funcions cel·lulars.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Estudi de les funcions cel·lulars. Aspectes bàsics del cicle cel·lular.
  
- Fases de la divisió cel·lular:
  
\*Canvis bàsics que es produïxen en cada una d'elles.
  
\*Diferències en el procés entre cèl·lules animals i vegetals.
  
- Estudi de la meiosi: la seua necessitat biològica en els organismes. Fenòmens bàsics que en ella es produïxen i les seues conseqüències: reducció del nombre de cromosomes i recombinació. Importància en l'evolució dels sers vius.
  
- Paper de les membranes en els intercanvis cel·lulars: permeabilitat selectiva. Els processos d'endocitosi i exocitosi.
  
- Introducció al metabolisme com un conjunt de cadenes de reaccions adaptades catalitzades pels enzims: catabolisme i anabolisme. Finalitats dels dos. Comprensió dels aspectes fonamentals, energètics i de regulació, que presenten les reaccions metabòliques. El ATP com a intercanviador energètic. Els enzims com a biocatalitzadors.
  
- La respiració cel·lular. El seu significat biològic. Diferències entre les vies aeròbia i anaeròbia. Orgànuls cel·lulars implicats en el procés.
  
- La fotosíntesi com a procés d'aprofitament energètic i de síntesi de macromolècules. Paper biològic que complixen la fase lumínica i la fase fosca. Estructures cel·lulars en què es produïx el procés. Importància de la fotosíntesi en la constitució inicial i actual de l'atmosfera.
  
- Planificació i realització d'investigacions sobre problemes relacionats amb les funcions cel·lulars.
  
5. L'herència biològica: Genètica clàssica i molecular.
  
En este nucli es planteja un recorregut per les principals troballes que han permés la comprensió de la naturalesa, l'estructura i el funcionament dels gens, fent una aproximació als mecanismes que permeten la seua transmissió i la seua variació.
  
Es partix dels descobriments de Mendel per a seguir a continuació amb la teoria cromosòmica de l'herència. Posteriorment s'aborda l'estudi del ADN com a portador del missatge genètic, i del codi que permet desxifrar-lo, fins a arribar finalment als treballs més destacables actualment sobre la denominada ?enginyeria genètica?.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Lleis naturals que expliquen la transmissió dels caràcters hereditaris. Aportacions de Mendel a l'estudi de l'herència.
  
- Teoria cromosòmica de l'herència.
  
- El ADN com a portador de la informació genètica. Reconstrucció històrica de la busca d'evidències del seu paper i interpretació d'estes. Concepte de gen. Mecanismes responsables de la seua transmissió i variació.
  
- Hipòtesi sobre la duplicació del ADN i els resultats del seu contrast experimental.
  
- Les característiques i importància del codi genètic i les proves experimentals en què es basa. Transcripció i traducció genètiques. Models que expliquen la regulació gènica.
  
- Alteracions en la informació genètica: conseqüències i implicacions que l'aparició de noves variants té en l'adaptació i evolució de les espècies. Selecció natural.
  
- Mecanismes d'intercanvi genètic en bacteris i les seues implicacions en la producció de variacions. Els virus com a unitats d'informació: estructura i funcionament. Aproximació als treballs actuals d'investigació en enginyeria genètica.
  
- Importància de la genètica en medicina i en la millora de recursos. La investigació actual sobre el genoma humà. Repercussions socials i valoracions ètiques de la manipulació genètica.
  
6. Microbiologia i biotecnologia.
  
En este nucli es planteja l'estudi dels microorganismes i de les seues formes de vida, per a interpretar la seua relació amb els sers humans i altres sers vius, considerant la seua intervenció en els cicles biogeoquímics.
  
A partir de l'estudi dels microorganismes responsables de fermentacions es pot abordar la seua possible utilització industrial, en sanitat, alimentació, agricultura o en la millora del medi ambient, així com la importància de les modernes tècniques d'enginyeria genètica i cultius in vitro de plantes, destacant la importància social i econòmica que això representa.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Els microorganismes: un grup taxonòmicament heterogeni. Les seues formes de vida. Relació entre ells i la seua interacció amb els sers humans i altres sers vius.
  
- Intervenció dels microorganismes en les transformacions o cicles biogeoquímics.
  
- Utilització de microorganismes en processos industrials, en agricultura, farmàcia, sanitat i alimentació.
  
- Importància social i econòmica de la utilització i manipulació dels microorganismes en distints àmbits.
  
7. Immunologia.
  
En este nucli es tracten els mecanismes que desenrotllen els sers vius com a resposta a l'entrada de microorganismes i substàncies químiques estranyes en el seu organisme. A partir del concepte de malaltia infecciosa es poden analitzar els mecanismes de resposta, la immunitat, els tipus de cèl·lules implicades, destacant l'estudi d'antígens i anticossos, la seua procedència i naturalesa química, la seua forma d'acció i la importància del coneixement de les reaccions antigen-anticòs en sanitat.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Concepte d'immunitat. La defensa de l'organisme enfront dels cossos estranys. Concepte d'antigen.
  
- Tipus d'immunitat: cel·lular i humoral. Classes de cèl·lules implicades (macròfags, limfòcits B i T). Estructura i funció dels anticossos.
  
- Disfuncions i deficiències del sistema immunitari.
  
- La importància de la fabricació industrial de sèrums i vacunes. Reflexió ètica sobre la donació d'òrgans.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Interpretar l'estructura interna d'una cèl·lula eucariòtica animal i una vegetal, i d'una cèl·lula procariòtica, tant amb el microscopi òptic com amb l'electrònic, podent identificar i representar els seus orgànuls i descriure la funció que exercixen.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants, davant d'esquemes o microfotografies, saben diferenciar l'estructura cel·lular procariota de l'eucariota, matisant en este segon cas si es tracta d'un tipus vegetal o animal. Així mateix, que són capaços de reconéixer i representar els diferents orgànuls i indicar les seues funcions, tenint una idea aproximada de la grandària real del que observa.
  
2. Relacionar les macromolècules amb la seua funció biològica en la cèl·lula, i reconéixer les seues unitats constituents.
  
Es tracta de comprendre que es poden identificar les unitats bàsiques que constituïxen els glúcids, lípids, proteïnes i àcids nucleics; així com indicar les funcions d'estes macromolècules.
  
3. Enumerar les raons per les quals l'aigua i les sals minerals són fonamentals en els processos cel·lulars, indicant alguns exemples de les repercussions de la seua absència.
  
Es tracta que es reconega que l'aigua és l'agent que permet la realització de tots els processos cel·lulars i que alguns ions actuen com a factors limitadors en determinats processos, podent impedir la seua absència alguns tan importants com la fotosíntesi o la cadena respiratòria, per la qual cosa la permeabilitat selectiva de les membranes cel·lulars assegura els intercanvis d'estes substàncies.
  
4. Representar esquemàticament i analitzar el cicle cel·lular i les modalitats de divisió del nucli i el citoplasma, relacionant la meiosi amb la variabilitat genètica de les espècies.
  
Amb este criteri es tracta que l'alumnat tinga una visió global del cicle cel·lular, insistint en els fenòmens característics de la interfase, per a abordar després la divisió nuclear i la citocinesi. La descripció de les fases de la mitosi ha de realitzar-la indicant els canvis bàsics que es produïxen en cada una d'elles. Haurà de saber comparar, a més, la mitosi i la meiosi, reconeixent les seues diferències més significatives i sent capaç de relacionar la segona amb la constància del nombre de cromosomes o la variabilitat genètica, i la relació de tot això amb l'evolució de les espècies.
  
5. Explicar el significat biològic de la respiració cel·lular, indicant les diferències entre la via aeròbia i l'anaeròbia respecte de la rendibilitat energètica, els productes finals originats i l'interés industrial d'estos últims.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat entén els processos d'intercanvi de matèria i energia que tenen lloc en les cèl·lules com a conseqüència de les reaccions que es produïxen en elles. No es tracta de detallar cada una de les etapes de les distintes rutes metabòliques de degradació, ni de conéixer les fórmules de tots els metabòlits cel·lulars que intervenen en elles. Interessa que els estudiants siguen capaços de diferenciar les vies anaeròbia i aeròbia per a produir energia i emmagatzemar-la en forma de ATP, que coneguen la importància dels enzims en estes reaccions i els resultats globals de l'activitat catabòlica. Hauran de conéixer, a més, l'aplicació pràctica en la vida quotidiana d'alguns dels processos anaeròbics, com la fermentació alcohòlica.
  
6. Diferenciar en la fotosíntesi la fase lumínica de la fosca, identificant les estructures cel·lulars en què es du a terme, els substrats necessaris, els productes finals i el balanç energètic obtingut i valorant la seua importància en el manteniment de la vida.
  
A través d'este criteri es pretén saber si els estudiants coneixen els objectius que s'aconseguixen amb la fotosíntesi, en què consistix l'acció concreta de la llum solar i què s'aconseguix amb la fase fosca, sent capaços d'entendre les diferències entre els substrats inicials i els finals, i d'aplicar estos coneixements a la interpretació de les repercussions del procés, síntesi de matèria orgànica i producció d'oxigen, en el manteniment de la vida.
  
7. Diferenciar entre els mecanismes de síntesi i els de degradació de les biomolècules i conéixer els de síntesi de les proteïnes, comú a organismes autòtrofs i heteròtrofs, localitzant les estructures cel·lulars en què es desenrotllen, i reconeixent la necessitat d'enzims específics.
  
Es tracta que els estudiants tinguen una visió global dels processos de biosíntesi, els comparen amb els de degradació (especialment des del punt de vista energètic), i adquirisquen coneixements sobre la síntesi de les proteïnes cel·lulars en els ribosomes amb la direcció del ADN, podent conéixer algunes de les experiències que han portat al coneixement actual d'estos processos i la seua importància científica i social.
  
8. Aplicar els mecanismes de transmissió dels caràcters hereditaris, segons la hipòtesi mendeliana i la teoria cromosòmica de l'herència, a la interpretació i resolució de problemes relacionats amb l'herència.
  
Es tracta de comprovar que l'alumnat coneix les raons dels fenòmens hereditaris i la seua explicació científica. A més a més, ha de ser capaç de valorar l'interés històric de les aportacions mendelianes i la teoria cromosòmica de l'herència que permet una interpretació a nivell subcel·lular, i aplicar estos coneixements a exemples concrets d'herència humana, d'animals i plantes a través de la realització de problemes concrets.
  
9. Explicar el paper del ADN com a portador de la informació genètica i la naturalesa del codi genètic, relacionant les mutacions amb alteracions en la informació i estudiant la seua repercussió en la variabilitat dels sers vius i en la salut de les persones.
  
Es pretén que els estudiants coneguen el concepte de gen i puguen associar-lo a les característiques del ADN i a la síntesi de proteïnes. A la llum d'estos coneixements podran explicar les mutacions, les seues causes i les conseqüències fenotípiques que puguen tindre. També han de poder relacionar estos fenòmens amb la variabilitat genètica, així com amb la selecció natural i l'evolució dels sers vius, reconeixent la seua importància per a la selecció de races i/o varietats en l'agricultura i la ramaderia. Hauran de ser capaços, així mateix, d'inferir la possibilitat que les mutacions tinguen efectes perjudicials, especialment en el ser humà, i valorar els riscos que impliquen alguns agents mutàgens, a través de l'estudi d'algun cas senzill i característic.
  
10. Analitzar algunes aplicacions i limitacions de la manipulació genètica en vegetals, animals i en el ser humà, i les seues implicacions ètiques, valorant l'interés de la investigació del genoma humà en la prevenció de malalties hereditàries i entenent que el treball científic està, com qualsevol activitat, sotmés a pressions socials i econòmiques.
  
L'alumnat haurà de ser capaç de relacionar els coneixements sobre el ADN i el seu funcionament amb les possibilitats d'intervindre sobre esta macromolècula (recombinació, aïllament de gens, trasplantament, etc.). A partir d'estos coneixements podrà comprendre la ?manipulació genètica?, analitzant alguns senzills exemples, en agricultura i medicina principalment. L'anàlisi de les implicacions comercials i socials d'estes tècniques ajudarà a valorar la relació entre la ciència pura i l'aplicada. La consideració del projecte ?Genoma humà?, posarà també de manifest esta relació, i la importància d'avaluar els aspectes ètics en la investigació científica.
  
11. Determinar les característiques que definixen els microorganismes, destacant el paper d'alguns d'ells en els cicles biogeoquímics, en les indústries alimentàries, en la indústria farmacèutica i en la millora del medi ambient, i analitzant el poder patogen que poden tindre en els sers vius.
  
Amb este criteri es pretén constatar si els estudiants coneixen que els microorganismes constituïxen un conjunt heterogeni que inclou diversos grups taxonòmics, així com que són capaços de reconéixer alguns exemples importants. Han de valorar la seua importància mediambiental i la seua aplicació en biotecnologia, a través de l'estudi d'algun cas molt significatiu (per exemple els bacteris làctics en la indústria alimentària, els microorganismes usats per a la producció d'insulina, la utilització de microorganismes per a purificar aigües contaminades o per a lluitar contra les marees negres, o altres exemples semblants). Han de conéixer, així mateix, que els microorganismes poden causar malalties en plantes i animals.
  
12. Analitzar els mecanismes de defensa que desenrotllen els sers vius davant de la presència d'un antigen, deduint a partir d'estos coneixements com es pot incidir per a reforçar o estimular les defenses naturals.
  
Es tracta amb este criteri de conéixer si els estudiants comprenen com es posen en marxa mecanismes de defensa de distint tipus, davant de la presència de cossos estranys, per a evitar o neutralitzar la infecció. Es posarà l'èmfasi principal en l'estudi de la immunitat, del sistema responsable, dels mecanismes immunitaris normals de què disposen els sers vius i dels mètodes a través dels quals es pot estimular o incrementar esta resposta immunitària (sèrums i vacunes). Este últim aspecte està relacionat amb el criteri anterior al considerar l'aplicació dels microorganismes a la medicina.
  
13. Dissenyar i realitzar investigacions sobre alguns aspectes de la Biologia, considerant algunes característiques essencials del treball científic: plantejament precís del problema, formulació d'hipòtesis contrastables, disseny i realització d'experiències i anàlisi i comunicació de resultats.
  
Es tracta de comprovar la progressió dels estudiants en el desenrotllament de destreses científiques, des del plantejament de problemes fins a la comunicació de resultats, i d'actituds, com el rigor, precisió, objectivitat, qüestionament del que pareix obvi, creativitat, imaginació, etc. Tot això permetrà constatar l'avanç no solament en el terreny conceptual, sinó també en el metodològic i en l'actitudinal.
  
14. Analitzar el caràcter obert de la Biologia a través de l'estudi d'algunes interpretacions, hipòtesis i prediccions científiques sobre conceptes bàsics d'esta ciència, valorant els canvis produïts al llarg del temps i la influència del context històric.
  
Es tracta de conéixer si els estudiants són capaços de valorar les explicacions científiques donades en diferents contextos històrics i comprenen la seua contribució als nostres coneixements científics actuals. Han de comprendre que la ciència no és només observació i experimentació, sinó el resultat d'un complex procés en què, a més a més, intervenen les creences i condicions socials. Este criteri es pot aplicar a diverses evidències observables o experimentals i conceptes biològics (per exemple: ADN, gen, infecció, virus, etc.), dels que són objecte d'estudi en este curs, analitzant les distintes interpretacions possibles en diferents etapes del desenrotllament d'esta ciència. Conéixer i discutir algunes controvèrsies en els seus contextos històrics i socials farà comprendre als estudiants que en Biologia no hi ha veritats immutables, sinó hipòtesis de treball millors o pitjors sobre les quals es poden basar o no futures investigacions i que responen millor o pitjor a les observacions i fets constatats.
  
CIÈNCIES DE LA TERRA I DEL MEDI AMBIENT
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
Des dels orígens del nostre planeta, les catàstrofes naturals s'han succeït al llarg del temps, han causat canvis importants en la seua superfície i han afectat les diverses espècies provocant inclús l'extinció d'algunes, com la dels grans rèptils a finals del cretaci. També des de la prehistòria, el ser humà ha patit les conseqüències d'algunes de les catàstrofes naturals, ha incidit sobre la naturalesa per a l'obtenció d'aliments o per a defendre-se'n, i progressivament l'ha anat dominant fins a anar aconseguint nivells cada vegada més alts de desenrotllament. D'esta manera, les alteracions ambientals degudes al ser humà són tan antigues com este; el que potser ha canviat més profundament és la dimensió enorme que tenen actualment, per causes diverses, com l'elevat creixement demogràfic, el gran desenrotllament tecnològic industrial, la urbanització elevada, les grans migracions humanes a causa de la millora de les comunicacions, etc.
  
Fins fa uns anys, la societat ha reclamat de la ciència orientacions per a obtindre matèries primeres i energia i per a pal·liar els riscos naturals, i més recentment demanda sistemes per a evitar o disminuir els riscos derivats del desenrotllament tecnològic. A finals dels anys seixanta, començà a notar-se un interés generalitzat pels temes ambientals, encara que estos tenien un significat distint segons es tractara de països desenrotllats o en vies de desenrotllament. Per als primers, l'element més preocupant era fonamentalment la contaminació; per als segons, eren problemes molt més amplis, de caràcter socioeconòmic i polític més que tecnològic, lligats al subdesenrotllament, com ara els problemes sanitaris, la falta de vivenda, les deficiències de nutrició, la mala explotació de recursos naturals, etc.
  
Actualment, els temes ambientals tenen una accepció semblant en quasi tots els països, tant per la problemàtica semblant, sobre la qualitat de vida, com per la universalitat d'alguns fenòmens, com ara l'augment de l'efecte hivernacle, el forat d'ozó o el perill nuclear, si bé és cert que molts dels problemes ambientals dels països en vies de desenrotllament són deguts precisament a la falta de desenrotllament.
  
El dilema entre la protecció del medi ambient i el creixement econòmic pesa hui sobre el desenrotllament industrial i provoca conflictes socials, sobretot en el sector de producció d'energia. Davant d'este dilema s'han pronunciat nombroses vegades diverses organitzacions, convencions i organismes internacionals.
  
L'àmbit propi d'estudi de les Ciències de la Terra i del Medi Ambient es configura entorn dels dos grans aspectes assenyalats en el seu títol: l'estudi dels sistemes terrestres, de les seues interaccions entre si i amb el sistema humà, que donen lloc al medi ambient.
  
La presència d'esta matèria en el currículum de Batxillerat pretén cobrir una necessitat social: promoure una reflexió científica sobre els problemes ambientals, dels quals la humanitat pot ser inductora o víctima. Pareix necessària una matèria de síntesi en l'Educació Secundària que, aplicant els coneixements i mètodes d'anàlisi científics als riscos naturals i als problemes ecològics, eleve el nivell d'educació ambiental i genere actituds responsables cap al medi ambient i l'aprofitament dels recursos.
  
La matèria de les Ciències de la Terra i del Medi Ambient pretén aprofundir en les aportacions científiques, iniciades en l'Educació Secundària Obligatòria, a la solució dels problemes ambientals generats pels riscos naturals i l'explotació dels recursos naturals. Es tracta, per tant, d'una matèria d'aplicació d'altres diverses, entre les quals figuren destacadament, en tant que ciències de la naturalesa, la Geologia, l'Ecologia, la Química i la Física, al costat d'altres com la Geografia o inclús la Història, la Filosofia o la Psicologia, procedents del camp de les ciències socials i humanitats. El tractament de problemes com la contaminació de l'aire i de l'aigua, i les seues repercussions econòmiques i sanitàries, els impactes ambientals en una comarca, la percepció estètica dels paisatges, són exemples de la necessitat d'utilitzar procediments de diverses disciplines per a desenrotllar la matèria.
  
Les Ciències de la Terra i del Medi Ambient es constituïxen així en un instrument apte per a comprendre d'una manera global i sistèmica la realitat que ens rodeja i les relacions interdisciplinars, i com un mitjà per a augmentar la capacitat de percepció i valoració de l'entorn i dels problemes relacionats amb la seua explotació pel ser humà.
  
Els continguts d'esta matèria en el Batxillerat es concreten en quatre nuclis que plantegen el concepte de medi ambient i l'enfocament de la teoria de sistemes que el sol acompanyar, estudien els sistemes terrestres i les seues interfases, així com les modificacions que hi tenen lloc en tres grans vessants: riscos geològics, climàtics i biològics, recursos naturals i culturals i impactes ambientals. Un quart nucli d'enfocament polític, social i econòmic se centra en models alternatius de desenrotllament i en els controls i bases per a l'ordenació del territori i la qualitat ambiental, donant lloc tot això a una matèria clarament interdisciplinar i sistèmica. Així mateix, hi ha un nucli que presenta continguts comuns a tots els altres. Estos continguts es referixen principalment a procediments i actituds, i fan referència a un aprofundiment en els mètodes de treball dels científics.
  
Així, esta matèria tracta dels problemes mediambientals plantejats en l'àmbit mundial, regional i local, es nodrix de les aportacions científiques i té en compte les directrius internacionals i la legislació del nostre país.
  
Esta disciplina, en suma, és una conseqüència de l'aplicació als problemes ambientals dels models teòrics i els procediments científics, davant de la creixent consciència assolida sobre els riscos naturals o induïts per l'activitat humana. El seu paper formatiu en el Batxillerat és promoure una reflexió científica sobre els problemes mediambientals i, per tant, elevar el nivell d'educació ambiental i generar actituds responsables per a poder previndre millor els riscos i aprofitar més eficaçment els recursos. En definitiva, es tracta que els alumnes puguen adquirir una nova estructura conceptual de la problemàtica ambiental, a l'integrar les aportacions parcials de diferents disciplines.
  
Com a conseqüència, s'ha d'esperar que els estudiants arriben a estimar l'alta rendibilitat social i humana, i per tant econòmica, dels valors ecològics (netedat de l'aire i de l'aigua, conservació i/o restauració dels cicles naturals), biològics (riquesa genètica) i estètics (paisatges urbans i naturals no degradats). Al mateix temps s'espera el desenrotllament d'hàbits i actituds personals congruents amb estos criteris.
  
Per a això, caldrà partir com sempre de les concepcions prèvies dels estudiants, en este cas sobre el medi ambient, per a anar avançant des d'una concepció del medi globalitzant, indiferenciada i precientífica, passant per una concepció més analítica i experimentalista, fins a arribar a la concepció científica del medi, totalitzant i sistèmica. Este procés de construcció del concepte de medi ambient ha d'haver-se iniciat en l'Educació Secundària Obligatòria, i els estudiants poden estar en distintes fases d'este; de manera que es fa necessària, en la confecció dels projectes curriculars, la planificació d'activitats encaminades a la detecció dels distints nivells i de la seua superació progressiva.
  
Finalment, els projectes curriculars que es realitzen hauran de tindre en compte els interessos i necessitats mencionats més amunt, segons el medi dels alumnes, de manera que intenten satisfer al màxim les seues expectatives professionals futures i les seues inquietuds personals, dins del triple caràcter formatiu, orientador i propedèutic que ha de tindre el Batxillerat.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre el funcionament dels sistemes terrestres així com les interaccions existents entre ells, podent explicar les repercussions mundials d'alguns fets aparentment locals.
  
2. Conéixer les mesures preventives i correctores que s'han d'adoptar per a contrarestar les repercussions negatives que provoquen les manifestacions energètiques del planeta sobre el sistema humà.
  
3. Analitzar les causes que donen lloc a riscos naturals i conéixer alguna mesura per a previndre'ls o corregir-los.
  
4. Conéixer l'existència de límits per a l'explotació d'alguns recursos, valorant la necessitat d'adaptar l'ús a les possibilitats de renovació.
  
5. Avaluar la rendibilitat global de l'explotació dels recursos naturals, incloent-hi les seues possibles utilitats i els impactes provocats.
  
6. Investigar els problemes ambientals des d'una perspectiva global, utilitzant mètodes científics, sociològics i històrics, arreplegant dades de diverses fonts, analitzant-los i elaborant conclusions, proposant alternatives i realitzant un informe final.
  
7. Utilitzar tècniques variades de tipus químic, biològic, geològic, estadístic i econòmic, i les noves tecnologies de la informació i de la comunicació, per a abordar problemes mediambientals.
  
8. Prendre consciència que la naturalesa té els seus límits, i que per a assegurar la supervivència no cal dominar la naturalesa, sinó aprofitar-la respectant les seues lleis.
  
9. Mostrar actituds per a protegir el medi ambient escolar, familiar i local, criticant raonadament mesures que siguen inadequades i donant suport a les propostes que ajuden a millorar-lo.
  
III. Nuclis de continguts
  
El primer nucli presenta continguts transversals que han d'estar presents i impregnar els altres nuclis, els continguts dels quals es referixen a l'àmbit específic de la disciplina. No es tractarà, per tant, aïlladament, sinó que adquirirà significat al concretar-lo en els continguts dels altres nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els alumnes han d'anar avançant en la comprensió i utilització dels aspectes intel·lectuals i pràctics que els permeten abordar els problemes des d'un punt de vista científic, i augmentar la seua comprensió de la forma en què es produïxen i canvien els coneixements científics.
  
Açò es pot dur a terme realitzant en els nuclis de continguts específics activitats que permeten:
  
\*Desenrotllar una educació ambiental basada en una estructura conceptual científica i que utilitze procediments adequats per a analitzar els processos naturals, l'explotació de recursos i la incidència de riscos, i les interaccions entre la societat humana i la naturalesa.
  
\*Desmitificar la confiança en el poder de la ciència i de la tècnica per a aconseguir un creixement econòmic i un consum il·limitats. Qualsevol transformació de la naturalesa té els seus costos: augmenta els riscos, el treball i l'energia necessària per a mantindre el sistema en funcionament.
  
\*Desenrotllar actituds com: curiositat, disposició a l'anàlisi reflexiva, precisió, disposició a la consideració i valoració d'arguments distints dels propis, autoconfiança, imaginació, creativitat i disposició a cooperar amb els altres que contribuïsquen a la formació integral de l'alumnat, alhora que generen actituds positives cap a la ciència i el seu aprenentatge.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrastació d'hipòtesis, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme una investigació.
  
- Actituds pròpies del treball científic: qüestionament dels fets obvis, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. El medi ambient i la teoria de sistemes.
  
L'estudi del medi ambient ha evolucionat al llarg de la història de la ciència, des de la idea de ?l'organització de la naturalesa- de Linneus, passant per ?la geografia de les plantes- de Humboldt, i el concepte ?d'ecosistema- de Lindeman, fins a arribar a la teoria de sistemes i a algunes hipòtesis actuals com la hipòtesi Gaia.
  
En este nucli es tracta d'aprofundir en el concepte de medi ambient, iniciat en etapes anteriors, per a arribar a una concepció del medi totalitzant i sistemàtica, i això implica introduir la teoria de sistemes, com a model de funcionament del nostre planeta, considerant la interdependència de tots els elements biòtics i abiòtics. Al mateix temps, i en relació amb el punt anterior, es pot introduir la concepció del medi ambient acceptada internacionalment, que suposa considerar-lo com el resultat de les interaccions entre els sistemes terrestres i els sistemes socials.
  
També es proposa en este nucli abordar l'estudi d'alguns canvis ambientals en la història de la Terra, com a conseqüència de les interaccions entre els sistemes terrestres.
  
Les interaccions entre els sistemes terrestres i els sistemes socials donen com a resultat l'estat del medi ambient en un moment històric determinat; per això es proposa un xicotet esbós de l'evolució de tals relacions al llarg de la història.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- Concepte de medi ambient. Teoria de sistemes.
  
- La interdisciplinarietat en les Ciències Ambientals.
  
- Composició, estructura i límits de sistemes. Complexitat i entropia. Models estàtics.
  
- Els canvis en els sistemes. Models dinàmics.
  
- El medi ambient, com a interacció de sistemes.
  
3. Els sistemes terrestres.
  
Es proposa en este nucli aprofundir en l'estudi dels sistemes terrestres a fi de conéixer les seues característiques, processos i interrelacions, coneixements que s'aplicaran en els nuclis següents. No es tracta ací d'abordar tots els elements conceptuals de la Geologia i l'Ecologia, sinó només aquells necessaris que puguen ser utilitzats com a instruments d'estudi i interpretació dels riscos naturals, recursos i impactes ambientals.
  
Els continguts d'este nucli són els següents:
  
- La geosfera:
  
\*Origen de l'energia interna i interacció energètica entre les capes interiors terrestres.
  
\*Processos petrogenètics derivats i formació de jaciments.
  
\*Alliberament paroxísmic i lent d'energia.
  
\*L'origen de l'energia externa.
  
\*Balanç energètic de la Terra: calor externa i calor interna terrestre. \*Processos derivats de cada font d'energia
  
- L'atmosfera i la hidrosfera:
  
\*Funció reguladora i protectora de l'atmosfera.
  
\*El clima i el temps atmosfèric. Les grans zones climàtiques.
  
\*La hidrosfera: estructura, dinàmica i balanç hidrològic. El cicle de l'aigua.
  
\*Processos petrogenètics i formació de jaciments d'origen extern.
  
- La biosfera:
  
\*Ecosfera, biosfera i ecosistema. Els biomes.
  
\*Components biòtics i abiòtics dels ecosistemes. Interrelacions.
  
\*Cicles de matèria i fluxos d'energia en els ecosistemes. Cadenes i xàrcies tròfiques. Producció i productivitat biològica.
  
\*Eficiència ecològica: piràmides de nombres, de biomassa i d'energia.
  
\*Els cicles biogeoquímics.
  
\*L'ecosistema en el temps: successió, autoregulació i regressió de l'ecosistema.
  
\*Concepte de diversitat.
  
- Les interfases entre les capes terrestres:
  
\*El sòl: composició, estructura i textura. Tipus de sòl.
  
\*Processos edafològics.
  
\*El sòl i les zones litorals. Usos potencials i fragilitat dels mitjans.
  
- Planificació i realització d'investigacions per a abordar problemes relacionats amb la dinàmica dels sistemes terrestres: erosió dels relleus, canvis climàtics, funcionament dels ecosistemes o les interaccions en els sòls, usant fonts documentals diverses.
  
4. Les relacions entre la humanitat i la naturalesa.
  
En este nucli s'aborda el problema dels recursos, com ara l'aigua, la producció d'aliments, l'energia, i el patrimoni paisatgístic, els seus usos i sistemes per a millorar el seu aprofitament. Així, en el camp de la producció d'aliments i l'energia, es poden plantejar noves alternatives de futur més racionals i que disminuïsquen l'impacte ambiental, com ara l'energia solar i els seus derivats, com l'energia eòlica i la de biomassa, que poden ser competitives en un futur pròxim.
  
També es proposa l'estudi dels processos naturals com a factors de risc i del fonament i fiabilitat dels mètodes de predicció temporal i espacial, els factors que intensifiquen els riscos i les mesures per a evitar els danys.
  
Així mateix, es proposa tractar els tipus d'impacte ambiental com a resultat de les accions humanes en l'explotació de recursos, en la satisfacció de necessitats socials, o per interessos econòmics i polítics, dels quals caldria fer insistència en els grans problemes mundials: l'alteració de la capa d'ozó, l'explosió demogràfica, l'efecte hivernacle i la pèrdua de biodiversitat.
  
Finalment, es consideren les noves tecnologies en la investigació del medi ambient.
  
Els continguts que es proposen són els següents:
  
- Canvis ambientals en la història de la Terra. Evolució de la influència humana en estos canvis.
  
- Funcions econòmiques dels sistemes naturals.
  
- Els recursos. Tipus, aprofitament i alternatives:
  
\*Recursos renovables i no renovables.
  
\*Els recursos hídrics, minerals, alimentaris, energètics i recreatius i culturals. Recursos marins. Els boscos i el sòl com a recursos.
  
\*Presa de consciència sobre la limitació dels recursos i sobre la necessitat del seu ús racional.
  
- Els riscos naturals i el seu efecte sobre la població:
  
\*Riscos derivats dels processos geològics interns i externs. Riscos climàtics.
  
\*Mesures de prevenció i protecció.
  
- Els impactes ambientals:
  
\*L'erosió del sòl. El problema de la desertització dels països mediterranis i les seues repercussions.
  
\*La contaminació de les aigües i l'aire. L'eutrofització. El problema de la salinització dels aqüífers. Sobreexplotació.
  
\*Els grans impactes globals. L'explosió demogràfica. Contaminació atmosfèrica: l'augment de CO2 i els gasos d'efecte hivernacle en l'atmosfera, i el seu possible efecte sobre el clima. L'alteració de la capa d'ozó. La progressiva pèrdua de biodiversitat dels ecosistemes. La desforestació. La pluja àcida. Els riscos nuclears.
  
\*Altres impactes: contaminacions acústica i tèrmica. Ecosistemes urbans. Els residus sòlids urbans i industrials. Les zones litorals: demografia i contaminació
  
\*Mesures de conservació i correcció.
  
- Les noves tecnologies en la investigació de recursos, riscos i impactes ambientals:
  
\*GPS. Fonaments, tipus i aplicacions.
  
\*Teledetecció: fotografies aèries, satèl·lits meteorològics i d'informació mediambiental. Radiometria.
  
\*Programes informàtics de simulació mediambiental.
  
\*Programes telemàtics de cooperació internacional en la investigació ambiental.
  
- Planificació i realització d'investigacions per a avaluar els recursos que s'utilitzen en una zona, valorant-ne els límits, així com els riscos naturals i els impactes ambientals, per a suggerir possibles mesures per a evitar-los; tot això per mitjà de l'ús de tècniques experimentals i fonts documentals diverses.
  
5. Medi ambient i desenrotllament sostenible.
  
En este nucli, es tracten d'abordar les incidències polítiques, econòmiques i socials dels problemes ambientals assenyalats en el nucli anterior, així com de debatre els pros i contres dels dos plantejaments generals sobre el medi ambient: el conservacionista i el del desenrotllament sostenible.
  
D'altra banda, es pretén també que els estudiants s'inicien en la comprensió del que suposa una avaluació de l'impacte ambiental de determinats projectes, i coneguen alguns mètodes d'avaluació d'impactes, podent usar-ne algun que siga senzill, per a estudiar l'alteració d'una zona concreta.
  
Així mateix, s'abordaran alguns aspectes de la legislació sobre el medi ambient a Espanya i a la Comunitat Valenciana, ja que la informació és la base de les possibles preses de postura crítica sobre determinats projectes que alteren el medi ambient o sobre la mateixa legislació.
  
D'altra banda, s'estudiaran algunes estratègies que puguen augmentar la consciència de protecció del medi ambient i promocionar la qualitat de vida de la població, és a dir, estratègies d'educació ambiental, perquè els ciutadans puguen recolzar o reclamar mesures legals sobre aprofitament de recursos, i coneguen els criteris d'avaluació de les capacitats naturals de cada territori, tenint en compte no sols els interessos econòmics sinó també els ecològics, estètics i culturals.
  
Els continguts proposats són els següents:
  
- Els problemes ambientals i les seues repercussions polítiques, econòmiques i socials. Salut ambiental i qualitat de vida. El model conservacionista i el del desenrotllament sostenible.
  
- Discussió sobre els pros i contres de l'aplicació de cada model, davant d'un problema mediambiental, usant fonts documentals diverses.
  
- L'avaluació de l'impacte ambiental. L'ordenació del territori. Mapes de riscos.
  
- Medi ambient i gaudi estètic: el paisatge com a recurs.
  
- La consciència ambiental. Educació mediambiental. Els grans temes ambientals del futur.
  
- Legislació mediambiental. Alguns aspectes de la legislació mediambiental a Espanya i a la Comunitat Valenciana.
  
- Avaluació de l'impacte ambiental d'un projecte en una zona utilitzant matrius d'avaluació d'impactes.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Aplicar la Teoria de Sistemes a l'estudi de la complexitat i del caràcter interdisciplinar de les Ciències Ambientals, arribant a definir el concepte de Medi Ambient amb un enfocament sistèmic i realitzant models senzills que reflectisquen l'estructura d'un sistema natural o la seua variació en el temps.
  
Es tracta d'avaluar si els estudiants comprenen que el Medi Ambient és una entitat complexa formada per un conjunt d'elements amb relacions d'interacció i interdependència que li conferixen caràcter propi i que, per consegüent, el seu estudi pot abordar-se des de la Teoria de Sistemes.
  
2. Ubicar correctament en l'escala del temps geològic els canvis mediambientals d'origen natural succeïts al llarg de la història del planeta, i comparar-los amb els que tenen el seu origen en les actuacions humanes.
  
Es tracta de comprovar que l'alumnat ha comprés que el planeta Terra ha de considerar-se, des del seu origen, com un sistema amb innumerables interaccions entre els components que el constituïxen (geosfera, hidrosfera, atmosfera i biosfera) i és capaç de situar, en una escala geològica, els canvis naturals ?geològics, climàtics, biològics- que han tingut lloc en els aproximadament 4.600 milions d'anys de la seua història. A més, avaluar si coneixen que les alteracions ambientals, degudes a les actuacions dels humans, són tan antigues com este, encara que el que ha canviat més profundament és l'enorme dimensió que tenen actualment, sobretot a partir del descobriment, per Watt a mitjan segle XVIII, de la màquina de vapor, que donà origen a la revolució industrial.
  
3. Analitzar les interaccions mútues entre el sistema econòmic humà i els sistemes naturals.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants progressen en la comprensió de la profunda interdependència de tots i cada un dels processos que ocorren en la Terra i poden enumerar una sèrie de repercussions en cadena d'un fet concret, com per exemple la influència que pot tindre per a la vida la desaparició de les masses forestals a causa de la tala o als incendis, o el perill que suposa la pèrdua de la capa d'ozó de l'atmosfera.
  
També amb este criteri podem comprovar si els estudiants són capaços d'analitzar estes interaccions utilitzant els conceptes de residu, risc i impacte, classificant cada un d'ells segons diferents criteris.
  
4. Relacionar les interaccions energètiques d'origen intern i extern, entre si i amb el sistema humà.
  
Amb este criteri pretenem determinar si l'alumnat és capaç d'establir relacions significatives entre processos d'alliberament d'energia, interns i externs, amb riscos i impactes sobre el sistema humà.
  
5. Indicar algunes variables que incidixen en la capacitat de l'atmosfera per a difondre contaminants, raonant, en conseqüència, quines són les condicions meteorològiques que provoquen major perill de contaminació i distingir les diferències de la química ambiental en les distintes capes atmosfèriques.
  
Es tracta d'avaluar si els estudiants entenen que l'atmosfera té una gran capacitat difusora de les partícules, que contínuament la humanitat expulsa com a resultat de les seues activitats, així com que hi ha algunes variables, com ara la pressió atmosfèrica i la topografia, que poden modificar-la, augmentant la contaminació i els efectes sobre la població. Així mateix, l'alumnat ha de diferenciar la naturalesa i la transcendència dels processos químics que tenen lloc en les diferents capes de l'atmosfera.
  
6. Planificar una investigació per a avaluar els riscos més freqüents que pot patir una zona geogràfica del nostre país, tenint en compte les seues característiques climàtiques, litològiques, estructurals i les degudes a l'impacte humà, realitzant un informe on s'indiquen algunes mesures per a mitigar els riscos.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants han avançat en la utilització de les destreses científiques en l'estudi d'un problema concret, com els riscos d'una zona, per exemple els deguts a les pluges torrencials que provoquen inundacions. A més, es pretén comprovar si han arribat a entendre que els riscos no són deguts simplement a l'atzar, sinó que tenen generalment unes causes concretes i mesurables, i que el seu coneixement és el punt de partida per a dissenyar mesures que disminuïsquen els riscos.
  
7. Explicar en una cadena tròfica com es produïx el flux d'energia i el rendiment energètic de cada nivell, i deduir les conseqüències pràctiques que han de tindre's en compte per a l'aprofitament d'alguns recursos.
  
Es pretén avaluar si els estudiants avancen en la comprensió que les pèrdues en forma de calor fan disminuir el rendiment energètic de cada nivell tròfic, sent capaços d'extrapolar les repercussions pràctiques que té, per exemple, el fet de consumir aliments dels últims nivells tròfics.
  
8. Enumerar les raons per les quals hi ha a Espanya zones sotmeses a una progressiva desertització, proposant algunes mesures raonades per a pal·liar els seus efectes.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat ha comprés la influència de factors com el tipus de precipitació, el relleu, la litologia, la cobertura vegetal o l'acció humana en els processos erosius, i coneix algunes mesures de protecció dels nostres sòls per a evitar la desertització, com per exemple plantar certes espècies vegetals que fixen el sòl, o realitzar campanyes contra els incendis forestals.
  
9. Utilitzar tècniques químiques, biològiques i per a detectar el grau de contaminació present en mostres d'aigua, valorant el nivell d'adequació per al desenrotllament de la vida i el consum humà. Explicar, així mateix, en què consistixen i quines informacions ens subministren les modernes tècniques d'investigació (GPS, fotografies de satèl·lits, radiometries, etc.) basades en les noves tecnologies de la informació i la comunicació.
  
Es tracta d'avaluar si els estudiants, en el si d'una xicoteta investigació sobre la qualitat de les aigües d'una zona, adquirixen algunes destreses tècniques de mesura del seu grau de contaminació i poden calcular alguns dels paràmetres que hui s'usen, com la DBO, el O2 dissolt, la presència de matèria orgànica, de microorganismes, o les espècies biològiques indicadores de contaminació, sabent a partir d'ells diagnosticar-ne el grau d'adequació per al desenrotllament de la vida o el consum humà. A més, comprovar si valoren en quin grau les aportacions de les noves tecnologies ens faciliten la comprensió del Medi Ambient i si són capaços d'utilitzar informació aportada per eixes tecnologies per a la realització de xicotetes investigacions.
  
10. Investigar les fonts d'energia que s'utilitzen actualment a Espanya, avaluant el seu futur i el d'altres alternatives energètiques.
  
Este criteri pretén comprovar si els estudiants progressen en la realització de xicotetes investigacions, demanant dades sobre les fonts d'energia utilitzades en el nostre país i el seu futur, avaluant a més la rendibilitat econòmica i social de les que apareixen més clarament com a alternatives en l'àmbit local (eòlica, solar, geotèrmica, de l'onatge), i les de nivell mundial: nuclear i tèrmica.
  
11. Determinar els beneficis que s'obtenen de l'explotació de recursos energètics, minerals, hídrics, forestals, etc., considerant els perjuís del seu esgotament i els de l'impacte ambiental produït per tal explotació.
  
Es tracta d'avaluar si els estudiants han comprés els variats beneficis econòmics que s'obtenen de la utilització dels recursos naturals, tenint en compte les seues característiques. A més, han de ser capaços d'explicar que els sers humans han de posar límit a les seues activitats més devastadores i que el verdader desenrotllament a llarg termini (desenrotllament sostenible), només serà possible si aconseguim reconciliar l'existència de recursos limitats amb les necessitats de la nostra societat.
  
12. Indicar les repercussions de la progressiva pèrdua de biodiversitat, enumerant algunes noves alternatives per a frenar eixa tendència i per a l'aprofitament de la biosfera.
  
Es tracta d'avaluar si els estudiants avancen en la comprensió que la biodiversitat és un llegat rebut, fruit de milions d'anys d'evolució que és necessari preservar, com la llengua i la cultura, i que la pèrdua de determinades espècies pot portar a greus alteracions de l'equilibri ecològic. També es tracta de valorar si comprenen que la biosfera és font potencial d'immenses riqueses materials sense explotar en forma d'aliments, medicines i altres matèries primeres.
  
13. Avaluar l'impacte ambiental d'un projecte on es definisquen algunes accions que puguen causar efectes ambientals.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants comprenen en què consistixen els mètodes d'avaluació de l'impacte ambiental d'un projecte (fàbrica, incineradora, etc.) i saben utilitzar-ne algun de senzill, com la matriu causa-efecte de Leopold, determinant la intersecció entre les accions humanes i els efectes ambientals, i obtenint com a resultat global una valoració qualitativa de l'impacte.
  
14. Diferenciar davant d'un problema ambiental els arguments del model conservacionista i els del desenrotllament sostenible.
  
Es tracta de comprovar en quina mesura els estudiants han comprés que la visió dels problemes ambientals varia segons el grau de desenrotllament i té en compte els diferents interessos i criteris socials, polítics i econòmics implicats, podent discutir sobre els pros i contres de l'aplicació d'ambdós models, davant d'un problema ambiental, o de diferenciar en un text o en informacions de premsa els arguments d'ambdós models.
  
15. Proposar una sèrie de mesures de tipus comunitari que puga seguir la ciutadania encaminades a aprofitar millor els recursos, a disminuir els impactes, a mitigar els riscos i a aconseguir un medi ambient més saludable.
  
Es tracta d'avaluar que els estudiants avancen en la capacitat de transferència del seu aprenentatge, traduint les grans alternatives mundials per a aprofitar millor els recursos i disminuir els impactes en orientacions que puguen ser seguides per una comunitat, com les referides a l'estalvi d'energia i d'aigua, la disminució d'impactes per efecte dels aerosols, o la participació en accions ciutadanes encaminades a la protecció del medi ambient o a previndre l'aparició de situacions de risc com les inundacions o els sismes.
  
FÍSICA I QUÍMICA
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
L'esforç de la humanitat al llarg de la història per a comprendre i dominar la matèria, la seua estructura i les seues transformacions han contribuït al gran desenrotllament de la física i la química i a les seues múltiples aplicacions en la nostra societat. És difícil imaginar el món actual sense comptar amb les implicacions que el coneixement de la mecànica, l'electricitat, l'electrònica, han suposat i estan suposant; o sense comptar amb medicaments, adobs per al camp, colorants o plàstics.
  
Per això la Física i la Química apareixen com a matèries fonamentals de la cultura del nostre temps que contribuïxen a la formació de ciutadans, igual que la Literatura i la Història, per exemple. Una educació que integre la cultura humanística i la científica, una major presència de la ciència en els mitjans de comunicació, així com la participació activa dels investigadors en la divulgació dels coneixements, es fan cada dia més necessàries.
  
D'altra banda, la preparació professional dels estudiants exigix que el currículum de Física i Química incloga els continguts conceptuals, procedimentals i actitudinals que permeten abordar amb èxit els estudis ulteriors, ja que la Física i la Química formen part de tots els estudis universitaris de caràcter científic i tècnic i són necessàries per a un ampli ventall de cicles formatius de la Formació Professional de grau superior.
  
S'ha preparat un currículum compensat de les dos matèries perquè es puga impartir cada una d'elles en un quadrimestre. L'elecció de començar per la Química o la Física queda a juí del professorat segons els coneixements matemàtics que l'alumnat posseïsca.
  
Per això, es pot començar esta assignatura abordant l'estudi de la primera de les ciències en el sentit modern del terme, la Mecànica, insistint en el seu caràcter de ruptura radical amb la ?física del sentit comú?. Un major aprofundiment respecte a l'Educació Secundària Obligatòria permetrà mostrar la potencialitat de la metodologia científica per a estendre's de la Mecànica a altres dominis, com l'Electricitat i la Química, que també s'abordaran este curs. Així, s'organitza la matèria entorn de dos eixos: la Física, que inclourà Cinemàtica, Dinàmica, Energia i la seua transferència i Electricitat, i la Química, que tractarà aspectes de Química general i d'orgànica i de l'àtom.
  
La inclusió de continguts relatius a procediments implica que els alumnes es familiaritzen amb les característiques del treball científic i siguen capaços d'aplicar-les a la resolució de problemes i als treballs pràctics. Els continguts relatius a actituds suposen el coneixement de les interaccions de les ciències fisicoquímiques amb la tècnica i la societat. Tots estos aspectes han d'aparéixer dins del marc teòric que s'estudia i no com a activitats complementàries.
  
S'ha d'aprofundir en el caràcter vectorial de les magnituds i en les funcions trigonomètriques bàsiques. Es pot realitzar una introducció física del concepte de límit per a facilitar la comprensió de les magnituds instantànies.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els conceptes, lleis, teories i models més importants i generals de la física i química, que els permeten tindre una formació global científica i desenrotllar estudis posteriors més específics.
  
2. Aplicar estos conceptes, lleis, teories i models a situacions reals i quotidianes.
  
3. Analitzar críticament hipòtesis i teories contraposades que permeten desenrotllar el pensament crític i valorar les seues aportacions al desenrotllament de la física i química.
  
4. Utilitzar les estratègies o destreses pròpies de la investigació científica, tant documentals com experimentals, per a resoldre problemes, realitzar treballs pràctics i, en general, explorar situacions i fenòmens desconeguts per a ells; reconeixent el caràcter de la ciència com a procés canviant i dinàmic.
  
5. Mostrar actituds científiques com la busca d'informació exhaustiva, la capacitat crítica, la necessitat de verificació dels fets, la posada en qüestió del que pareix obvi, l'obertura davant de noves idees.
  
6. Comprendre les complexes interaccions entre la física i química i la tècnica i l'impacte de les dos en la societat i el medi ambient, valorant la necessitat de no degradar l'entorn i d'aplicar la ciència a una millora de les condicions de vida actuals.
  
7. Comprendre el sentit de les teories i models físics i químics com una explicació dels fenòmens naturals, valorant la seua aportació al desenrotllament d'estes disciplines.
  
8. Desenrotllar actituds positives cap a la física i química i el seu aprenentatge, que permeten, per tant, tindre interés i autoconfiança quan es realitzen activitats d'estes ciències.
  
9. Explicar expressions ?científiques- del llenguatge quotidià segons els coneixements físics i químics adquirits, relacionant l'experiència diària amb la científica.
  
III. Nuclis de continguts
  
Els dos primers nuclis presenten continguts relatius a procediments i actituds. No han de tractar-se per separat, sinó que s'han de desenrotllar, de manera integrada, en la resta dels nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrast d'hipòtesis, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, estimació de la incertesa de la mesura, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme la investigació.
  
- Actituds en el treball científic: qüestionament del que pareix obvi, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Relacions Ciencia-Tècnica-Sociedad.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la física i la química com a ciències: els seus èxits i les seues limitacions, el seu caràcter temptatiu i de contínua busca, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la física i la química amb la tècnica i implicacions de les dos en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències mútues entre la societat, la física i la química i la tècnica. Valoració crítica.
  
3. La Mesura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Magnituds: tipus i la seua mesura.
  
- Unitats. Factors de conversió.
  
- Mesures directes i indirectes.
  
- Representacions gràfiques.
  
- Instruments de mesura: sensibilitat i precisió.
  
- Errors en la mesura.
  
4. Cinemàtica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Relativitat del moviment.
  
- Trajectòria. Velocitat mitjana i velocitat instantània.
  
- Concepte d'acceleració.
  
- Estudi dels moviments uniforme rectilini, circular uniforme i rectilini uniformement accelerat. Aprofundiment en el caràcter vectorial de les magnituds que intervenen. Determinació de la seua equació de moviment. Exemples importants d'estos moviments, en particular, la caiguda de greus. Moviments més complexos: tirs horitzontal i parabòlic, moviment d'una barca en un riu. Principi de superposició.
  
- Realització de problemes com a investigacions, desenrotllant-los en contextos rellevants i familiars als alumnes: transport, esport, viatges espacials.
  
5. Dinàmica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi crítica de les concepcions pregalileianes de les relacions entre forces i moviments. Revisió dels principis de la dinàmica a partir del concepte de quantitat de moviment i de la idea de força com a interacció que produïx variacions en l'estat de moviment dels cossos.
  
- Principi de conservació de la quantitat de moviment en un sistema aïllat a partir de l'aprofundiment en la idea d'interacció.
  
- Estudi d'algunes situacions dinàmiques: forces gravitatòries (en les proximitats de la superfície terrestre), de fricció i elàstiques.
  
- Dinàmica del moviment circular.
  
- Problemes d'interés, que suposen aplicacions reals de la dinàmica, abordables com a xicotetes investigacions.
  
6. L'energia i la seua transferència: treball i calor.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició operativa de la magnitud treball en el context de les transformacions mecàniques. La seua utilització en diferents situacions. Introducció del concepte de potència.
  
- Relacions entre treball i energia introduint l'energia cinètica i les potencials gravitatòria (en les proximitats de la superfície terrestre) i elàstica.
  
- Principi de conservació de l'energia. Algunes situacions en què pareix no complir-se: cadenes d'utilització d'energia.
  
- Equivalència entre calor i treball: concepte de calor com a procés de transferència d'energia, deduït a partir de l'extracció il·limitada de calor per fricció. Primer principi de la termodinàmica.
  
- Estudi d'algun cas d'interacció ciència-tècnica-societat: màquines tèrmiques i revolució industrial, crisi energètica, energia nuclear, energies alternatives.
  
7. Electricitat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Revisió de la fenomenologia de l'electrització. Naturalesa elèctrica de la matèria. Principi de conservació de la càrrega. Concepte de camp elèctric. Potencial elèctric. Diferència de potencial entre dos punts d'un camp elèctric.
  
- Llei d'Ohm: factors de què depén la intensitat de corrent. Aplicacions de la llei d'Ohm a les associacions de resistències i als instruments de mesura.
  
- Obtenció de l'equació d'un circuit i càlcul de la diferència de potencial entre dos punts qualssevol del circuit. Estudi energètic de la interacció elèctrica: efecte Joule. Potència elèctrica. Desenrotllament científic i tècnic que implica l'electricitat: possibilitat de produir, transmetre i utilitzar el corrent elèctric; els seus múltiples efectes (tèrmics, magnètics, químics).
  
8. Revisió i aprofundiment de la teoria atomicomolecular.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi d'algunes substàncies habituals en la naturalesa. Els tres estats físics i els seus models.
  
- La composició dels materials: mescles i substàncies, element i compost. Mètodes de separació.
  
- Estructura de la matèria. Hipòtesi de Dalton. Les lleis volumètriques de Gay-Lussac i les hipòtesis d'Avogadro. El concepte de mol.
  
- Determinació tant de masses atòmiques i moleculars com de fórmules empíriques i moleculars (de substàncies gasoses). Algunes formes d'expressar la concentració de les dissolucions.
  
9. L'àtom i els seus enllaços.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Paper dels models atòmics en l'avanç de la química: models de Thomson i de Rutherford. Conceptes de massa atòmica i nombre atòmic. El model basat en la disposició d'electrons en nivells successius. El seu avanç explicatiu: variació periòdica de propietats dels elements i forma general del sistema periòdic.
  
- Ordenació periòdica dels elements: la seua relació amb els electrons externs.
  
- L'enllaç iònic i el covalent a partir de la regla de l'octet, utilitzant els diagrames de Lewis. Enllaços múltiples en el covalent per a justificar molècules com la d'oxigen o la de nitrogen.
  
- Enllaços d'hidrogen i per forces de Van der Waals: diferències entre l'enllaç intermolecular i l'intramolecular i propietats. Introducció a l'enllaç metàl·lic. Propietats dels compostos com a conseqüència de l'enllaç.
  
- Introducció de les regles de la IUPAC per a la formulació dels compostos binaris més comuns.
  
- Nomenclatura i formulació IUPAC per a compostos inorgànics senzills.
  
10. Canvis energètics i materials en les reaccions químiques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Model elemental de reacció a partir de les col·lisions que provoquen ruptures i formació de nous enllaços. Existència de reaccions endotèrmiques i exotèrmiques amb este model. Deducció de les lleis de la conservació de la massa i de les proporcions constants.
  
- Fórmules empíriques i moleculars.
  
- Ajust de reaccions. Informació que suposa el coneixement d'una reacció i realització d'exercicis i problemes relacionats amb l'estequiometria de les reaccions.
  
- Rendiment d'una reacció. Processos químics que ocorren amb reactiu limitant. Càlculs en sistemes en què intervenen dissolucions.
  
- Importància de l'oxigen en la vida a través de reaccions de combustió.
  
11. Introducció a la química del carboni.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Possibilitats de combinació que té el carboni: existència de cadenes ramificades. Possibilitat d'enllaços múltiples amb si mateix o amb altres elements com l'oxigen, el nitrogen. Introducció senzilla als conceptes de funció orgànica i d'isomeria.
  
- Enllaços amb l'hidrogen: els hidrocarburs, deducció de les seues propietats físiques (punts de fusió i ebullició i solubilitat); nomenclatura i formulació d'estos compostos. Tractament de productes d'ús quotidià com el gas natural, butà, així com la contaminació que el seu consum produïx.
  
- El petroli com a font natural principal d'obtenció de compostos orgànics. La destil·lació i el cracking, utilització d'esta mescla i la seua importància econòmica.
  
- Nomenclatura i formulació IUPAC per a estos compostos. Isomeria.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Establir les equacions dels moviments rectilini i circular uniformes i rectilini uniformement accelerat, així com la de moviments compostos, i aplicar-les a la resolució de situacions problemàtiques.
  
Este criteri intenta comprovar que els estudiants poden determinar les relacions entre les magnituds que caracteritzen els moviments i obtindre les de moviments compostos (tirs horitzontal i parabòlic) a partir de la superposició d'altres de més simples, així com que poden interpretar els gràfics dels moviments simples.
  
2. Aplicar els principis de la dinàmica a situacions problemàtiques en què intervinguen les forces pes, de fricció i elàstiques.
  
Este criteri intenta avaluar la capacitat d'aplicar la idea de força com a interacció que produïx variacions en l'estat de moviment dels cossos i el principi de conservació de la quantitat de moviment a diverses situacions dinàmiques d'interés, que suposen aplicacions reals (i no merament acadèmiques) de la dinàmica.
  
Representar a través de diagrames les forces que actuen sobre cossos, i reconéixer i calcular estes forces quan hi ha fregament, quan la trajectòria és circular i, inclús, quan hi ha plans inclinats.
  
3. Utilitzar el principi de conservació de l'energia per a resoldre situacions que involucren energies cinètica i potencial (gravitatòria i elàstica) i dos formes de transferència: el treball mecànic i la calor.
  
Este criteri intenta constatar si els estudiants són capaços d'abordar els problemes dinàmics amb el nou tractament energètic, per a mostrar la seua coherència amb el mètode dinàmic/cinemàtic, i si comprenen la major potència del mètode energètic que permet tractar altres situacions; p.ex., aquelles en què apareix la calor. També es pot avaluar així la possibilitat de planificar estratègies distintes davant de situacions problemàtiques, característica important del treball científic.
  
4. Comprendre els distints conceptes que descriuen la interacció entre càrregues, camps i forces elèctriques, i energies potencials i potencials elèctrics.
  
Este criteri tracta de comprovar si els estudiants saben que les dificultats de les forces instantànies i a distància es resolen amb el concepte de camp, i si coneixen els distints conceptes que descriuen la interacció entre càrregues i no els confonen entre si.
  
5. Dissenyar i muntar circuits, per a predir i determinar experimentalment la intensitat i la diferència de potencial entre dos punts qualssevol.
  
Este objectiu pretén avaluar la capacitat no solament per a realitzar càlculs, sinó també per a efectuar muntatges de circuits elèctrics elementals (que incloguen un generat, un motor, etc.), i de traduir muntatges reals a esquemes elèctrics i al revés.
  
6. Contrastar diferents fonts d'informació i elaborar informes amb relació a problemes físics i químics rellevants de la societat.
  
Es tracta de saber si els estudiants són capaços de realitzar de forma adequada recerques bibliogràfiques relatives a temes d'interés social i tecnològic com poden ser l'elecció i l'ús de diferents fonts energètiques, l'elaboració de nous materials, els efectes contaminants de determinats abocaments industrials, etc.
  
7. Determinar masses atòmiques i fórmules a partir de l'anàlisi i tractament dels resultats quantitatius produïts en les reaccions destinades a este fi.
  
Es tracta de comprovar que els alumnes i les alumnes poden determinar masses atòmiques i fórmules empíriques i moleculars, a partir de les dades subministrades per les reaccions dirigides a esbrinar la composició quantitativa de les substàncies, i que comprenen com es va produint la modificació d'estes. Ha de procurar-se que els compostos utilitzats tinguen, o almenys hagen tingut, interés en la vida real, com passa amb medicaments, fertilitzants, etc., proposant enunciats en què es mencione el seu ús.
  
8. Utilitzar el concepte de mol i calcular el nombre de mols presents en una determinada quantitat de substància.
  
Els estudiants hauran de ser capaços de calcular el nombre de mols d'una determinada quantitat de substància bé es trobe en estat sòlid, líquid, gasós o en dissolució, i al revés. Per al cas de substàncies en dissolució, han de ser capaços, per tant, d'expressar la concentració en les seues formes més habituals.
  
9. Justificar les successives elaboracions de models atòmics valorant el caràcter obert de la ciència.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants coneixen la forma de creixement de la ciència a través de crisis, de forma dinàmica i no de manera acumulativa, utilitzant com a exemple el desenrotllament dels diferents models d'estructura atòmica que es van donar fins a arribar al model actual.
  
10. Deduir, a través d'una utilització comprensiva de la taula periòdica, algunes propietats dels elements i dels compostos binaris que estos poden formar, deduint la seua possible formulació i relacionant a més les distintes propietats de les substàncies amb les seues aplicacions pràctiques.
  
Amb este criteri es pretén que els estudiants, a partir d'un model elemental de capes arriben a la regla de l'octet, que els permeta justificar la situació d'alguns elements i propietats com l'electronegativitat per a poder entendre el model de Lewis sobre l'enllaç iònic i el covalent, justificant la seua fórmula en casos senzills, així com deduir algunes propietats característiques d'estos compostos com l'estat físic en què es troben en condicions ambientals i la possible solubilitat en aigua o en dissolvents orgànics.
  
11. Deduir tota la informació que proporciona la correcta escriptura d'una equació química, i utilitzar-la en la resolució d'exercicis i problemes teòrics i aplicats.
  
Es tracta que els estudiants siguen capaços d'escriure correctament una reacció química, extraure tota la informació continguda en ella (estat físic de les substàncies, fórmules, relacions de mols, energia de la reacció, etc.), i deduir la quantitat dels productes que es poden obtindre, teòricament i pràcticament. Este criteri exigix realitzar prou exercicis i problemes partint de situacions en què les substàncies que actuen com a reactius no es troben en situacions estequiomètriques i utilitzant, en la mesura que es puga, exemples de reaccions que puguen realitzar-se en els laboratoris escolars i en distints tipus d'indústries, en casos en què aparega aprofitament de recursos, rendiment de les reaccions, puresa de minerals, etc.
  
12. Analitzar la importància del carboni com a element imprescindible en els sers vius i en la societat actual, justificant l'elevat nombre de compostos que el contenen per les possibilitats de combinació que té la seua estructura atòmica.
  
Amb este criteri es pretén que els estudiants, després de conéixer que la major part dels objectes que ens rodegen (incloent-hi els sers vius) contenen carboni, justifiquen açò pel caràcter singular del seu àtom que li permet enllaçar-se amb si mateix, formant cadenes de longitud infinita amb possibilitats d'enllaços múltiples, i amb altres àtoms. S'introduirà la nomenclatura dels hidrocarburs, i es familiaritzarà l'alumnat amb els més senzills.
  
13. Resoldre exercicis i problemes relacionats amb les reaccions químiques de les substàncies, utilitzant la informació que s'obté de les equacions químiques.
  
14. Escriure i anomenar correctament substàncies químiques inorgàniques i orgàniques. Descriure els principals tipus de compostos del carboni, així com les situacions d'isomeria que pogueren presentar-se.
  
Amb este criteri aconseguiríem que donada la fórmula molecular d'un compost orgànic senzill, els estudiants foren capaços de dibuixar les estructures de diversos isòmers i d'anomenar-los correctament.
  
FÍSICA
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
En els nostres dies, l'impacte que les ciències físiques han tingut i tenen en la vida del ser humà és evident. La seua utilitat s'ha posat de manifest en la tecnologia: indústries senceres es basen en els seus descobriments i tot un conjunt d'artefactes proclama la seua eficàcia, amb múltiples aplicacions en altres àrees científiques, com ara les telecomunicacions, instrumentació mèdica, biofísica i noves tecnologies entre altres. D'altra banda, no es pot oblidar el seu paper com a font de canvi social, la seua influència en el desenrotllament de les idees, les seues implicacions en el medi ambient, etc.
  
La Física és una matèria que té un caràcter formatiu, orientador i preparatori. Les ciències físiques constituïxen un element fonamental de la cultura del nostre temps, que inclou no sols aspectes de literatura, història, etc., sinó també els principals avanços científics i les seues aplicacions. D'altra banda, un currículum que pretén contribuir a la formació de ciutadans crítics ha d'incloure aspectes com les complexes interaccions ciència-tècnica-societat o la forma de treballar dels científics. De les consideracions anteriors deriva el caràcter formatiu de la matèria. El caràcter orientador i preparatori implica que el currículum ha d'incloure els continguts conceptuals, metodològics i actitudinals que permeten abordar amb èxit estudis posteriors, atés que la Física és una matèria que forma part de tots els estudis universitaris de caràcter científic i tècnic, i és necessària per a una àmplia gamma de famílies professionals que estan presents en la Formació Professional Específica de Grau Superior.
  
Per tot això, els continguts que es proposen tenen un caràcter bàsic. En concret, s'ha de completar l'edifici teòric que suposà la Mecànica com a primera ciència moderna, realitzant una introducció a la teoria de la gravitació universal, que permeté derrocar la suposada barrera entre el món sublunar i celeste. Així mateix, s'ha d'estudiar el moviment ondulatori per a completar la imatge mecànica del comportament de la matèria.
  
S'aborda l'estudi de l'Òptica, per a mostrar posteriorment la seua integració en l'Electromagnetisme, que es convertix així, junt amb la Mecànica, en el pilar fonamental de l'imponent edifici teòric que es coneix com a Física clàssica.
  
El fet que esta gran concepció del món no poguera explicar una sèrie de fenòmens originà el sorgiment de la Física moderna, algunes de les idees del qual (relativitat, quàntica i les seues aplicacions) també han de ser introduïdes en el Batxillerat.
  
La utilització del mètode científic ha de ser un referent obligat en cada un dels temes que es desenrotllen.
  
Les implicacions de la Física amb la tecnologia i la societat han d'estar presents al desenrotllar cada una de les unitats didàctiques que componen el currículum d'este curs.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els principals conceptes de les ciències físiques i com estos s'articulen en lleis, models o teories.
  
2. Aplicar tals conceptes a l'explicació d'alguns fenòmens físics i a l'anàlisi d'alguns dels usos tecnològics més quotidians de les ciències físiques.
  
3. Discutir i analitzar críticament hipòtesis i teories contraposades que permeten desenrotllar el pensament crític i valorar les seues aportacions al desenrotllament de la Física.
  
4. Utilitzar amb autonomia les estratègies pròpies de la investigació científica per a resoldre problemes, realitzar treballs pràctics i, en general, explorar situacions i fenòmens desconeguts per a ells.
  
5. Comprendre la naturalesa de la Física i les seues limitacions, així com les seues complexes interaccions amb la tecnologia i la societat, valorant la necessitat de preservar el medi ambient i de treballar per a aconseguir una millora de les condicions de vida actuals.
  
6. Valorar la informació provinent de diferents fonts per a formar-se una opinió pròpia, que els permeta expressar-se críticament sobre problemes actuals relacionats amb la Física.
  
7. Comprendre que la Física constituïx, en si mateixa, una matèria que experimenta continus avanços i modificacions; el seu aprenentatge és, per tant, un procés dinàmic que requerix una actitud oberta i flexible davant d'opinions diverses.
  
8. Manipular amb confiança en el laboratori l'instrumental bàsic fent-ne ús d'acord amb les normes de seguretat de les seues instal·lacions.
  
9. Desenrotllar actituds positives cap a la Física i el seu aprenentatge, que augmenten, per tant, el seu interés i autoconfiança en la realització activitats d'esta ciència.
  
10. Valorar les aportacions de la Física a la tecnologia i la societat.
  
III. Nuclis de continguts
  
Els dos primers nuclis presenten continguts relatius a procediments i actituds. No han de tractar-se per separat, sinó que s'han de desenrotllar, de manera integrada, en la resta dels nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrastació d'hipòtesi, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, estimació de la incertesa de la mesura, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme la investigació.
  
- Actituds en el treball científic: qüestionament dels fets obvis, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Física, Tècnica i Societat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la Física com a ciència: els seus èxits i limitacions, el seu caràcter temptatiu i de contínua busca, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la Física amb la tècnica i implicacions d'ambdós en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències mútues entre la societat, la Física i la tècnica. Valoració crítica.
  
3. Interacció gravitatòria.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Introducció als orígens de la teoria de la gravitació: des del model geocèntric fins a Kepler.
  
- Forces centrals.
  
- Moment d'una força respecte d'un punt. Moment angular.
  
- Lleis de Kepler.
  
- Llei de la gravitació newtoniana. Algunes conseqüències com la determinació de la massa d'alguns cossos celests, la predicció de l'existència de planetes, l'explicació de les marees.
  
- Introducció del camp gravitatori a partir de les dificultats que suposa la idea d'una ?acció a distància- i instantània.
  
- Estudi energètic de la interacció gravitatòria (treball de les forces conservatives) i introducció del concepte de potencial.
  
- Contribució de la teoria de la gravitació al coneixement de la gravetat terrestre i a l'estudi dels moviments de planetes i satèl·lits (energia per a posar un satèl·lit en òrbita, la velocitat de fuga).
  
- Síntesi que suposà la llei de gravitació universal: les lleis de la dinàmica són aplicables al món terrestre i celeste. Implicacions culturals i socials de tal síntesi.
  
4. Vibracions i ones.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi breu del moviment vibratori més senzill: el moviment harmònic simple: elongació, velocitat, acceleració.
  
- Dinàmica del moviment harmònic simple.
  
- Construcció d'un model sobre la naturalesa del moviment ondulatori que permeta: distingir entre ones longitudinals i transversals; explicar les raons per les quals es propaga; introduir les magnituds que caracteritzen una ona; mostrar la influència del medi en la velocitat de propagació.
  
- Equació del moviment ondulatori per al cas de les ones harmòniques unidimensionals. Ona plana. Propietats de les ones: la transmissió de l'energia a través d'un medi (atenuació, absorció i dispersió de la intensitat pel medi), la difracció (principi de Huygens-Fresnel), la interferència, la reflexió i la refracció. Les ones estacionàries i l'efecte Doppler.
  
- Aplicacions de les ones en el món actual. Estudi de la contaminació sonora, les seues fonts i efectes, i de l'aïllament acústic.
  
5. Òptica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi de l'Òptica com a camp inicialment autònom, partint de la llarga controvèrsia històrica sobre la naturalesa de la llum.
  
- Direcció i velocitat de propagació de la llum en un medi. Alguns fenòmens relacionats amb el pas de la llum d'un medi a un altre: la reflexió (dirigida i difusa) i la refracció, l'absorció i la dispersió en el medi.
  
- Òptica geomètrica. Dioptre esfèric i dioptre pla.
  
- Formació d'imatges en espills, plans i corbs, i lents primes. Comprensió de la visió d'imatges. Tractament d'algun sistema òptic (ulleres, càmeres fotogràfiques).
  
- Estudi experimental i qualitatiu dels fenòmens de difracció, interferències. Dispersió en prismes i espectre visible. Aplicacions: la visió del color i l'espectroscòpia.
  
6. Interacció electromagnètica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Conceptes de camp i potencial elèctric, la seua aplicació a l'estudi del moviment de càrregues en camps elèctrics uniformes.
  
- Camp creat per un element puntual: interacció elèctrica. Estudi del camp elèctric: magnituds que el caracteritzen (vector camp elèctric i potencial i la seua relació).
  
- Teorema de Gauss.
  
- Camp elèctric creat per un element continu: esfera, fil i placa.
  
- Magnetisme: revisió de la seua fenomenologia i problemes que planteja l'experiència d'Oersted.
  
- Determinació del camp magnètic produït per càrregues en moviment. Estudi experimental i representant les línies de camp, dels camps magnètics creats per un corrent rectilini indefinit i per un solenoide en el seu interior.
  
- Llei d'Ampère.
  
- Forces entre càrregues mòbils i camps magnètics: força de Lorentz. Estudi del moviment de càrregues en camps magnètics (espectrògrafs de masses, acceleradors) i de la força sobre un corrent rectilini i indefinit. Llei de Laplace. Aplicacions en motors elèctrics i instruments de mesura de corrents.
  
- Producció de corrent altern per mitjà de variacions del flux magnètic: inducció electromagnètica. Experiències de Faraday i Henry.
  
- Lleis de Faraday i Henry. Llei de Lenz.
  
- Introducció qualitativa de la síntesi de Maxwell: la idea de camp electromagnètic, la integració de l'òptica, la producció d'ones electromagnètiques i la seua detecció per Hertz.
  
- Analogies i diferències entre dos camps conservatius com el gravitatori i l'elèctric, i entre un conservatiu i un altre que no ho és, el magnètic.
  
- Algunes de les múltiples aplicacions de l'electromagnetisme (generadors, motors) i de les ones electromagnètiques (ràdio, radar, televisió).
  
- Impacte mediambiental de l'energia elèctrica.
  
7. Elements de Física relativista.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Fracàs en la busca d'un sistema de referència en repòs absolut: impossibilitat de distingir en els fenòmens mecànics si un sistema de referència donat es troba en repòs o en moviment uniforme (transformacions de Galileu).
  
- Crítica dels supòsits bàsics de la Física newtoniana i establiment dels postulats de la relativitat especial. Algunes implicacions de la Física relativista: la dilatació del temps, la contracció de la longitud i l'equivalència massa-energia.
  
- Consideracions breus sobre el principi d'equivalència i la influència de la relativitat en el pensament contemporani.
  
8. Elements de Física quàntica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Alguns dels problemes que la Física clàssica no pogué explicar: l'efecte fotoelèctric (la llum, un fenomen clàssicament ondulatori, manifesta propietats corpusculars) i els espectres discontinus (confirmació de la potència explicativa del concepte de fotó i caràcter discret de l'energia en sistemes atòmics).
  
- Hipòtesi de De Broglie i confirmació experimental. Comportament quàntic de les partícules.
  
- Necessitat d'un model més general per a descriure tal comportament: la funció d'ona i la seua interpretació probabilista.
  
- Relacions d'indeterminació. Límits de validesa de la Física clàssica, les seues diferències respecte a la moderna i l'important desenrotllament científic i tècnic que suposà la Física moderna. Alguna de les seues múltiples aplicacions: l'electrònica o el làser.
  
9. Algunes aplicacions de la Física moderna.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Física nuclear: descobriment de la radioactivitat; primeres idees sobre la composició del nucli i la seua modificació després del descobriment del neutró; concepte d'isòtop.
  
- Justificació de l'estabilitat dels nuclis a partir d'una nova interacció, la nuclear, el seu curt abast i gran intensitat. L'energia d'enllaç. Càlcul d'esta a partir del defecte de massa.
  
- Modes de desintegració radioactiva, aplicant-los les lleis de conservació de la càrrega i del nombre de nucleons (lleis de Soddy), i de la conservació de l'energia, com a les altres reaccions nuclears.
  
- Reaccions nuclears de particular interés: la fissió i la fusió.
  
- La contaminació radioactiva, la mesura i detecció de la radioactivitat, les bombes i reactors nuclears, els isòtops i les seues aplicacions.
  
- Alguns aspectes de les partícules elementals: Predicció i ulterior descobriment d'algunes partícules, com ara el positró, neutró i pió, per a introduir l'antimatèria, les noves interaccions (dèbil i fort) i la seua comprensió com a intercanvi de partícules, la inestabilitat de les partícules.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar els procediments que constituïxen la base del treball científic i explicar la naturalesa evolutiva de la ciència i les seues relacions amb la tècnica i la societat.
  
Este criteri tracta d'avaluar si els estudiants, en els diversos temes, utilitzen estos procediments. En concret, el plantejament de problemes, l'emissió d'hipòtesis, el disseny i realització d'experiments per al seu contrast, la interpretació de resultats, la comunicació apropiada de les activitats realitzades, el maneig de bibliografia, etc. També si coneixen el caràcter temptatiu dels conceptes i models científics i la seua evolució, les relacions de la Física amb la Tecnologia i les implicacions de tots dos en la societat i en el medi ambient, així com les profundes influències de la societat en la ciència.
  
2. Aplicar les lleis de la gravitació a situacions problemàtiques d'interés com la determinació de masses de cossos celestes, al coneixement de la gravetat terrestre i a l'estudi dels moviments de planetes i satèl·lits.
  
Este criteri pretén constatar la capacitat d'aplicar els distints conceptes que descriuen la interacció gravitatòria (camps, energies i forces) a les situacions mencionades i sense confondre'ls entre si. Alguns d'estos problemes fan necessària l'aplicació de les lleis de Kepler, així com posar de manifest l'evolució dels models astronòmics i la gran síntesi que suposà la teoria de la gravitació universal, a l'unificar la mecànica terrestre i la celeste.
  
3. Valorar la importància històrica de determinats models i teories que suposaren un canvi en la interpretació de la naturalesa, i posar de manifest les raons que portaren a la seua acceptació, així com les pressions que, per raons alienes a la ciència, s'originaren en el seu desenrotllament.
  
Es pretén comprovar si es coneixen i valoren èxits de la Física com són: la substitució de les teories escolàstiques sobre el paper de la Terra dins de l'univers per les teories newtonianes de la gravitació, l'evolució en la concepció de la naturalesa de la llum o la introducció de la física moderna per a superar les limitacions de la Física clàssica. També es tracta de valorar la capacitat de donar raons fundades dels canvis que s'hi han produït a la vista de les troballes experimentals i de posar de manifest les pressions socials a què van ser sotmeses, en alguns casos, les persones que col·laboraren en l'elaboració de les noves concepcions.
  
4. Construir un model teòric que permeta explicar les vibracions de la matèria i la seua propagació (ones), aplicant-lo a l'explicació de diversos fenòmens naturals o tècnics.
  
Este criteri pretén avaluar si els estudiants poden elaborar un model sobre vibracions mecàniques en la matèria i ones, i explicar amb ell propietats com la ressonància, la intensitat de les ones i la seua atenuació, la reflexió i la refracció, les interferències i difraccions, aplicant tot això a l'explicació de diversos fenòmens naturals.
  
Conéixer l'equació matemàtica d'una ona unidimensional. Deduir a partir de l'equació d'una ona les magnituds que intervenen: amplitud, longitud d'ona, període, etc. Aplicar-la a la resolució de casos pràctics.
  
5. Utilitzar els models clàssics de la llum (corpuscular i ondulatori) per a explicar les distintes propietats d'esta i, en particular, la visió d'imatges i colors.
  
Este criteri intenta comprovar si els alumnes i les alumnes són capaços de comprendre el debat sobre la naturalesa de la llum i el triomf del model ondulatori, per la seua major capacitat per a explicar la reflexió i la refracció i, a més, la interferència, la difracció, el color, la polarització, etc. També si són capaços d'obtindre imatges amb espills, lents primes, i així comprendre el mecanisme de la visió i el funcionament d'algun instrument òptic d'ús quotidià. Així mateix, valorar la importància que la llum té en la nostra vida quotidiana, tant tecnològicament (instruments òptics, comunicacions per làser, control de motors) com en química (fotoquímica) i medicina (correcció de defectes oculars).
  
6. Utilitzar el concepte de camp per a superar les dificultats que planteja la interacció instantània i a distància, calcular els camps creats per càrregues i corrents, i les forces que actuen sobre càrregues i corrents en el si de camps uniformes, i justificar el fonament d'algunes aplicacions pràctiques.
  
Este criteri pretén comprovar la capacitat de determinar els camps elèctric i magnètic produïts en situacions simples (una o dos càrregues, corrents rectilinis, solenoides, etc.) i les forces que exercixen els camps sobre altres càrregues o corrents en el seu si, en particular, els moviments de càrregues en camps elèctrics i magnètics uniformes. Així mateix, pretén valorar si es coneixen i es manegen algunes aplicacions del magnetisme: electroimants, motors, instruments de mesura, moviment del feix d'electrons del tub de TV, etc.
  
7. Explicar la producció de corrent per mitjà de variacions del flux magnètic i alguns aspectes de la síntesi de Maxwell, com la predicció i producció d'ones electromagnètiques i la integració de l'òptica en l'electromagnetisme.
  
Es tracta d'avaluar la comprensió de la inducció electromagnètica, és a dir, de la producció de camps elèctrics per mitjà de camps magnètics variables, i la seua inversa, la producció de camps magnètics per mitjà de camps elèctrics variables; en resum, la producció de camps electromagnètics. També es valorarà el coneixement del gran desenrotllament científic i tècnic que tot això implicà: la producció d'energia elèctrica, el seu transport, la producció d'ones electromagnètiques i les seues múltiples aplicacions.
  
8. Valorar críticament les millores que produïxen algunes aplicacions rellevants dels coneixements científics i els costos mediambientals que comporten.
  
Es pretén amb este criteri conéixer si els estudiants saben argumentar (ajudant-se de fets, recorrent a un nombre de dades adequades, buscant els pros i els contres, atenent les raons d'altres, etc.), sobre les millores i els problemes que es produïxen en les aplicacions de coneixements científics com són: la utilització de distintes fonts per a obtindre energia elèctrica, l'ús de les substàncies radioactives en medicina, l'energia de fissió i de fusió en la fabricació d'armes, etc.
  
9. Utilitzar els principis de la relativitat per a explicar una sèrie de fenòmens: dilatació del temps, contracció de la longitud i equivalència massa-energia.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants comprenen que la física clàssica no pot explicar una sèrie de fenòmens (per exemple, existència d'una velocitat límit, incompliment del principi de relativitat de Galileu per la llum), cosa que obliga a introduir els postulats de la relativitat especial d'Einstein, que permeten explicar-los i, a més, fer noves prediccions.
  
10. Explicar amb les lleis quàntiques una sèrie d'experiències de les quals no pogué donar compte la física clàssica, com l'efecte fotoelèctric, els espectres discontinus, la difracció d'electrons.
  
Este criteri intenta avaluar si es comprén que estes experiències mostren que els fotons, electrons, etc., no són ni ones ni partícules clàssiques, sinó objectes nous amb un comportament nou, el comportament quàntic, i que per a descriure'l fan falta noves lleis, com les equacions de l'energia de Planck, el moment de De Broglie, les relacions d'indeterminació, etc.
  
11. Aplicar l'equivalència massa-energia a la determinació de l'energia de lligadura dels nuclis, i el principi de conservació de l'energia a les reaccions nuclears i a la radioactivitat.
  
Este criteri tracta de comprovar si els estudiants comprenen la necessitat d'una nova interacció per a justificar l'estabilitat dels nuclis, determinant-la a partir de les energies d'enllaç, i els processos energètics vinculats amb la radioactivitat i reaccions nuclears. Així mateix, si són capaços d'aplicar estos coneixements a temes de gran interés com la contaminació radioactiva, les bombes i reactors nuclears, els isòtops i les seues aplicacions, o el món de les partícules elementals.
  
QUÍMICA
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
L'esforç de la humanitat al llarg de la història per a comprendre i dominar la matèria, la seua estructura i les seues transformacions, ha contribuït al gran desenrotllament de la Química i a les seues múltiples aplicacions en la nostra societat. Els químics, junt amb els enginyers químics, fabriquen els plàstics i moltes fibres útils; col·laboren en les refineries de petroli i en les fàbriques de paper i de tinta; controlen la puresa dels aliments, les begudes, els cosmètics i els medicaments; analitzen i regulen els agents que contaminen l'aire i les aigües; creen nous medicaments per a les persones i nous productes per a combatre les pestes agrícoles i regular el creixement de les plantes, assegurant així l'abastiment suficient d'aliments per a una població mundial creixent. En resum, és difícil imaginar el món actual sense disposar de medicaments, adobs per al camp, colorants o plàstics.
  
Totes estes aplicacions justifiquen que la Química siga una matèria bàsica per a moltes de les carreres de ciències i tècniques i per a la Formació Professional de Grau Superior, així com per a ajudar a la formació científica necessària dels ciutadans per a tindre una visió crítica i al mateix temps objectiva de la Ciència, tant en els aspectes positius com, en ocasions, els negatius, provocats per un ús inadequat dels coneixements i les tècniques.
  
En el Batxillerat, este estudi s'organitza i s'acota en tres grans apartats. El primer presenta els aspectes de la nova visió del comportament de la matèria, amb les solucions de la Física quàntica al problema de l'àtom i les seues unions. El segon correspon a l'estudi dels aspectes energètics i estequiomètrics de les reaccions químiques, abordant alguns tipus específics d'estes, i pertany a la part coneguda com a Química general. Finalment, s'introduïxen la Química del carboni i la Química industrial, en les que es donen a conéixer substàncies que tenen gran interés biològic i industrial.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els principals conceptes de les ciències químiques i com estos s'articulen en lleis, models o teories.
  
2. Aplicar estos conceptes a l'explicació d'alguns fenòmens químics i a l'anàlisi d'alguns dels usos tecnològics més quotidians de les ciències químiques.
  
3. Discutir i analitzar críticament hipòtesis i teories contraposades que permeten desenrotllar el pensament crític i valorar les seues aportacions al desenrotllament de la Química.
  
4. Utilitzar amb autonomia les estratègies pròpies de la investigació científica per a resoldre problemes, realitzar treballs pràctics i, en general, explorar situacions i fenòmens desconeguts per a ells.
  
5. Comprendre la naturalesa de la Química i les seues limitacions, així com les seues complexes interaccions amb la tecnologia i la societat, valorant la necessitat de preservar el medi ambient i de treballar per a aconseguir una millora de les condicions de vida actuals.
  
6. Valorar la informació provinent de diferents fonts per a formar-se una opinió pròpia, que els permeta expressar-se críticament sobre problemes actuals relacionats amb la Química.
  
7. Comprendre que el desenrotllament de la Química suposa un procés canviant i dinàmic, mostrant una actitud flexible i oberta davant d'opinions diverses.
  
8. Manipular amb confiança en el laboratori l'instrumental bàsic fent ús, d'acord amb les normes de seguretat, de les seues instal·lacions.
  
9. Desenrotllar actituds positives cap a la Química i el seu aprenentatge, que augmenten, per tant, el seu interés i autoconfiança en la realització d'activitats d'esta ciència.
  
10. Relacionar els continguts de la Química amb altres àrees científiques com són: la Biologia, la Geologia, les Ciències de la Terra i mediambientals.
  
11. Avaluar la informació provinent d'altres àrees del saber per a formar-se una opinió pròpia, que permeta a l'alumne expressar-se amb criteri en aquells aspectes relacionats amb la Química.
  
III. Nuclis de continguts
  
Els dos primers nuclis presenten continguts relatius a procediments i actituds. No han de tractar-se per separat, sinó que s'han de desenrotllar, de manera integrada, en la resta dels nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrastació d'hipòtesis, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, estimació de la incertesa de la mesura, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme la investigació.
  
- Actituds en el treball científic: qüestionament dels fets obvis, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Química-Tècnica-Societat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la Química com a ciència: els seus èxits i limitacions, el seu caràcter temptatiu i de contínua busca, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la Química amb la tècnica i implicacions de l'una i de l'altra en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències mútues entre la societat, la Química i la tècnica. Valoració crítica.
  
3. Estructura de la matèria.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Orígens de la teoria quàntica. Hipòtesi de Planck.
  
- Estudi qualitatiu del model atòmic de Böhr.
  
- Introducció al model quàntic, associat al concepte de probabilitat, a partir de la dificultat d'interpretar àtoms més complexos que l'hidrogen. Aparició dels números quàntics.
  
- Principi d'Heisenberg, Hipòtesi de De Broglie. Principi de Pauli i regla Hund.
  
- Estructura electrònica, reactivitat dels elements i justificació del sistema periòdic. Estudi descriptiu d'algunes propietats dels elements i la seua variació en el sistema periòdic. Aplicació experimental a l'estudi d'algun dels grups representatius.
  
4. Química descriptiva.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi del comportament químic dels següents grups d'elements: alcalins. alcalinoterris, terris, carbonoïdeus, nitrogenoïdeus, anfígens, halògens.
  
- Estudi dels principals compostos hidrogen, oxigen, nitrogen i sofre: hidrurs, òxids i àcids.
  
- Diferències fonamentals entre la química que es fa en el laboratori i la industrial. Importància industrial que té la química per al desenrotllament d'un país.
  
5. L'enllaç químic segons la Química moderna.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Introducció de l'enllaç covalent a partir del model de solapament d'orbitals atòmics. Geometria de les molècules utilitzant el model de repulsió de parells d'electrons. Concepte de polaritat. Interpretació d'alguna de les propietats associades a substàncies que presenten enllaç covalent.
  
- Estructures de Lewis. Paràmetres moleculars. Hibridació d'orbitals atòmics (sp, sp², sp³).
  
- Enllaç iònic. Justificació de l'existència del reticle en els compostos iònics. Concepte d'índex de coordinació i factors de què depén. Introducció del cicle de Born-Haber.
  
- Els enllaços intermoleculars.
  
- Estudi qualitatiu de l'enllaç metàl·lic a partir del model dels orbitals moleculars aplicat a elements amb pocs electrons de valència i a la consegüent existència de nivells energètics molt pròxims.
  
6. Termoquímica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Sistemes termodinàmics.
  
- Primer principi de la termodinàmica. Aplicació a l'estudi de reaccions químiques que transcorren a pressió constant.
  
- Conceptes d'entalpia i energia d'enllaç. Càlcul d'entalpies de reacció utilitzant la llei de Hess i a partir de la taula d'energies d'enllaç.
  
- Segon principi de la termodinàmica. Concepte d'entropia.
  
- Noció d'energia lliure i espontaneïtat de les reaccions químiques.
  
7. Cinètica química.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Aspecte dinàmic de les reaccions químiques. Concepte de velocitat de reacció.
  
- Equacions cinètiques. Orde de reacció.
  
- Mecanisme de reacció i molecularitat.
  
- Teories de les reaccions químiques.
  
- Factors de què depén la velocitat d'una reacció. Utilització de catalitzadors en processos industrials.
  
8. Equilibris químics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Aspecte dinàmic de les reaccions químiques: concepte dinàmic d'equilibri, a partir del model de reacció.
  
- Expressió de la constant d'equilibri com a propietat que el caracteritza. Relació entre les constants Kc i Kp. Aplicacions al cas de substàncies gasoses i dissolucions.
  
- Estudi qualitatiu del desplaçament de l'equilibri per mitjà d'accions externes: principi de Le Chatelier. Algunes reaccions que corresponguen a equilibris heterogenis, especialment els de dissolució-precipitació, la seua importància industrial.
  
9. Reaccions de transferència de protons.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició d'Arrhenius i de Brönsted-Lowry, les seues limitacions i aplicacions.
  
- Reaccions entre àcids i bases; formulació i nomenclatura de totes les espècies que hi intervenen; introducció al concepte d'àcids i bases fortes i dèbils; el significat del pH.
  
- Realització d'exercicis sobre l'estequiometria i problemes de les dites reaccions en què intervinguen els aspectes mencionats. Estudi qualitatiu del procés de dissolució de sals en aigua.
  
- Estudi qualitatiu de la hidròlisi.
  
- Indicadors àcid-base. Volumetries de neutralització àcid-base.
  
10. Reaccions de transferència d'electrons.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició general de reaccions d'oxidació-reducció a partir de la comprovació que algunes reaccions en què no intervé l'oxigen tenen les seues mateixes característiques.
  
- Reaccions redox: exercicis d'estequiometria i ajust de tals reaccions dins d'un context determinat.
  
- Substàncies oxidants i reductores. Realització experimental de reaccions entre metalls i ions d'altres metalls (per exemple el Fe i el Cu+2). Busca d'una escala qualitativa d'oxidants i reductors que s'use en la predicció d'una reacció determinada.
  
- Aplicació de les dades extretes a la corrosió dels metalls, importància industrial i econòmica d'este fenomen.
  
- Estudi, de forma elemental, de les piles elèctriques i l'electròlisi.
  
11. Introducció a la química industrial: la química de l'amoníac i de l'àcid nítric.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Diferències fonamentals entre la química que es realitza en el laboratori i la industrial. Importància econòmica que per al desenrotllament d'un país té la química; efectes nocius que ocasiona la falta de racionalització del seu ús.
  
- La química de l'amoníac i de l'àcid nítric: estudi descriptiu de les substàncies que es necessiten per a l'obtenció de l'amoníac (hidrogen i nitrogen); característiques essencials de l'obtenció industrial de l'amoníac i de l'àcid nítric; controls necessaris dels seus abocaments per la seua influència en el medi ambient.
  
12. La Química del carboni.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Principals funcions orgàniques, les seues propietats i característiques. Formulació i nomenclatura dels compostos més senzills i coneguts.
  
- Tipus de reaccions orgàniques: substitució, addició i eliminació.
  
- Importància biològica d'algunes macromolècules naturals, com els greixos, els glúcids i les proteïnes, com a compostos orgànics bàsics.
  
- Polímers: significat d'este terme i exemples d'este grup, com els plàstics, el niló, el cautxú, etc. Importància social i econòmica.
  
- Els aminoàcids com a components de les proteïnes. Importància que estes tenen per a la vida.
  
- Les principals aplicacions de la química del carboni en la indústria química.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Determinar la gran influència que la Química té actualment, així com les raons que l'expliquen i la seua repercussió en el medi ambient.
  
Es tracta que els estudiants siguen conscients de la influència que exercix la Química en àmbits de la nostra societat, com ara alimentació, medicaments, tot tipus d'indústries, creació de nous materials, etc., així com de la seua importància en la busca de mitjans per a la conservació del medi ambient, moltes vegades danyat per les mateixes indústries. Hauran de ser capaços de deduir les relacions que presenta la Química amb la Tecnologia i poder fer valoracions crítiques sobre les seues repercussions econòmiques.
  
2. Conéixer el mode de creixement de la ciència a partir de casos concrets, com l'evolució dels models sobre l'estructura atòmica, analitzant les raons tant de tipus científic com social que obligaren i/o dificultaren els successius canvis del paradigma proposat.
  
Es pretén que es coneguen els distints models utilitzats històricament per a la interpretació del comportament atòmic de la matèria, valorant les influències tant de tipus científic com de tipus social que obligaren a un necessari canvi dels models existents, i les consegüents crisis que açò suposà.
  
3. Reconéixer substàncies representatives des d'un punt de vista social, econòmic, històric, etc., estudiades en els diferents nuclis, a partir del nom vulgar o del químic, determinant la seua utilització quotidiana a partir de les seues propietats.
  
Amb este criteri es pretén constatar que es coneixen des del punt de vista químic substàncies d'ús quotidià com el vinagre, calç viva, salfumant, sosa càustica, etc., així com altres de marcat ús industrial, com amoníac, àcid sulfúric, cautxú, etc., i és capaç d'interpretar els diferents usos i aplicacions a partir de les seues propietats.
  
4. Aplicar el model quàntic d'estructura atòmica per a justificar el sistema periòdic i la variació periòdica d'algunes propietats dels seus elements.
  
Es tracta que els estudiants coneguen qualitativament el model quàntic, que descriu l'estructura interna dels àtoms i permet justificar l'ordenació periòdica dels elements i les seues diferents propietats, com ara els ràdios atòmics i iònics, energies de ionització i electronegativitats.
  
5. Aplicar el concepte d'enllaç a diferents substàncies, deduint en cada cas l'estructura que cal esperar així com algunes de les seues propietats, com ara estat físic, duresa i conductivitat.
  
Amb este criteri es pretén comprovar que els estudiants coneixen la causa de formació dels enllaços (forces electromagnètiques), així com els distints models d'enllaç ?iònic, covalent i de bandes (este últim en l'àmbit qualitatiu)?, i per mitjà de la seua aplicació són capaços de deduir l'estructura de les substàncies a partir de la seua composició atòmica, sent conscient de les aproximacions realitzades. També si són capaços de comprendre l'estructura cristal·lina de metalls i compostos iònics i la forma geomètrica de les molècules binàries.
  
6. Construir cicles energètics del tipus Born-Haber per a calcular l'energia de xàrcia. Discutir de forma qualitativa la variació d'energia de xàrcia en diferents compostos.
  
7. Descriure les característiques bàsiques de l'enllaç covalent. Escriure estructures de Lewis.
  
8. Definir i aplicar correctament el primer principi de la termodinàmica a un procés químic. Diferenciar correctament un procés exotèrmic d'un altre endotèrmic utilitzant diagrames entàlpics.
  
9. Determinar l'entalpia d'una reacció química a partir de les seues energies d'enllaç o per mitjà de l'aplicació de la llei de Hess.
  
Es tracta que els estudiants siguen capaços de calcular l'entalpia (a pressió constant) de reaccions químiques (a ser possible reaccions bàsiques de processos industrials d'importància social, o reaccions la finalitat de les quals siga l'aprofitament energètic), per mitjà de l'aplicació de la llei de Hess o a partir de taules d'energies d'enllaç.
  
10. Aplicar els conceptes d'estequiometria d'una reacció i d'equilibri químic al càlcul de les quantitats de reactius i productes presents en reaccions d'este tipus i en reaccions teòricament irreversibles.
  
Es pretén que els estudiants coneguen el concepte dinàmic d'equilibri químic, així com la manera d'actuar sobre l'evolució d'una reacció determinada per mitjà de la modificació de les condicions externes junt amb les conseqüències importants que implica en l'àmbit industrial. A la vista de tals coneixements, els estudiants han de poder resoldre exercicis relacionats amb el càlcul de les quantitats finals que es poden obtindre en un procés d'este tipus.
  
11. Aplicar els conceptes d'àcid i de base d'Arrhenius i Brönsted, per a reconéixer substàncies que poden actuar com a tals i algunes de les seues aplicacions pràctiques, calculant les quantitats presents de totes les substàncies en estes reaccions.
  
Es tracta de comprovar el coneixement del caràcter àcid o bàsic de substàncies que habitualment sorgixen en el marc quotidià, siguen d'Arrhenius o (en un sentit més ampli) de Brönsted, així com les seues propietats. També s'avaluarà la capacitat a l'hora de calcular les concentracions de les espècies presents en l'equilibri i el pH.
  
12. Identificar les reaccions d'oxidació-reducció, estudiant la seua estequiometria i algunes de les seues aplicacions industrials.
  
Es tracta que els estudiants reconeguen este tipus de reaccions i siguen capaços d'ajustar-les i escriure-les correctament en casos senzills, podent resoldre els corresponents problemes estequiomètrics, en especial els que es referixen a les piles electroquímica i l'electròlisi, el funcionament de les quals han de conéixer. També han de ser capaços de predir que es produïsca o no una determinada reacció a partir de les taules de potencials redox.
  
13. Distingir entre pila galvànica i bóta electrolítica. Utilitzar correctament les taules de potencials de reducció per a calcular el potencial d'una pila i aplicar correctament les lleis de Faraday. Explicar les principals aplicacions d'estos processos en la indústria.
  
14. Relacionar el tipus d'hibridació amb el tipus d'enllaç en els compostos del carboni. Formular correctament els diferents compostos orgànics. Relacionar les ruptures d'enllaços amb les reaccions orgàniques.
  
15. Identificar en cada tipus de reacció química orgànica (eliminació, substitució, addició) els enllaços que es trenquen i els que es formen novament. Conéixer exemples concrets de cada una d'estes reaccions orgàniques.
  
16. Comparar els processos químics realitzats en un laboratori i els realitzats en l'àmbit industrial (sobretot els de transformació de les matèries primeres), analitzant els factors que cal tindre en compte en els dos casos, i especialment la influència que els abocaments industrials poden exercir en el medi ambient.
  
Amb este criteri es perseguix comprovar que els alumnes coneixen alguns dels processos industrials del seu entorn, i són capaços d'analitzar els problemes de qualsevol classe (econòmics en general, rendiments, control d'abocaments, etc.) que comporten, comparant-los amb els realitzats en laboratoris.
  
17. Descriure l'estructura general d'alguns polímers naturals i artificials, coneixent el seu interés des del punt de vista econòmic, biològic o industrial.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants identifiquen alguns dels polímers que habitualment es presenten en la seua vida quotidiana, tant naturals (proteïnes, glúcids, etc.) com artificials (cautxú, niló, baquelita, etc.), coneixen la seua estructura, procés de formació i la seua importància per a la vida i la indústria.
  
18. Analitzar com actuen els contaminants comuns en l'ecosistema terrestre, així com la influència que hi tenen.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants són capaços d'analitzar els processos més comuns per mitjà dels quals es produïx la contaminació del medi ambient, tant en els sòls com en l'atmosfera o en els aqüífers, així com els seus efectes per a la vida dels sers vius.
  
MATEMÀTIQUES I i II
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
Les Matemàtiques proporcionen els mètodes de raonament i el llenguatge que necessita la ciència per a la comprensió dels fenòmens de la naturalesa. L'aplicació dels mètodes matemàtics a l'àmbit científic produïx importants resultats teòrics i pràctics, tant en l'elaboració de models explicatius dels fenòmens naturals com en l'arreplega i l'anàlisi de les dades necessàries per a la validació de les teories científiques i la posada al punt de les tecnologies que estes generen.
  
A més a més, el coneixement matemàtic s'organitza peculiarment en forma de sistema deductiu, de manera que postulats, definicions, propietats, teoremes i mètodes s'articulen lògicament a través d'encadenaments conceptuals i demostracions que justifiquen les intuïcions i les tècniques matemàtiques i, en última instància, els donen validesa. Estos continguts conceptuals són els que conformen i donen estructura a la mateixa Matemàtica i, en la majoria dels casos, requerixen un llenguatge formal el domini del qual resulta imprescindible per a la seua millor comprensió.
  
L'aprenentatge de les Matemàtiques ha de ser entés com el procés d'assimilació dels elements conceptuals necessaris per a enunciar, resoldre i interpretar els problemes que planteja l'estudi dels fenòmens propis de la ciència i la tècnica.
  
Les Matemàtiques de Batxillerat suposen la culminació d'un llarg procés destinat a desenrotllar, en l'alumnat, la capacitat de raonament i el sentit crític necessari per a interpretar la realitat des de posicions exemptes de dogmatisme i dotar-lo, al mateix temps, de les ferramentes adequades per a resoldre els problemes quotidians amb què s'haurà d'enfrontar, una vegada arribe a l'etapa de maduresa. D'altra banda, estes mateixes matemàtiques han de preparar eixe mateix alumnat per a continuar els seus estudis en els cicles superiors de formació professional o en la universitat i, consegüentment, els seus continguts hauran d'estar d'acord amb els dels estudis específics de grau superior a què es dirigixen.
  
Les modificacions introduïdes en l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria pretenen aconseguir que els alumnes que cursen les Matemàtiques en alguna de les modalitats de Batxillerat ho facen des d'uns nivells previs de competència que els permeten assumir, amb el suficient formalisme, determinats continguts conceptuals que caracteritzen l'estructura intrínseca de les matemàtiques. Per consegüent, el tractament didàctic ha d'equilibrar la importància atorgada als conceptes i als procediments, que seran tractats amb el rigor formal necessari encara que de forma escalonada al llarg dels dos cursos de l'etapa.
  
En les Matemàtiques d'esta modalitat i sobretot en les de segon curs, els alumnes han d'aconseguir el grau de maduresa necessari, en el maneig del llenguatge formal i dels processos lògics deductius, que els permeten, per exemple, seguir, interpretar i desenrotllar demostracions que no siguen excessivament complicades, plantejar conjectures, analitzar processos lògics i obtindre conclusions, generalitzacions, etc.
  
Els aspectes essencials de l'activitat matemàtica queden arreplegats en la resolució de problemes, entesos estos en un sentit ampli que exigisca la presa de decisions per a enquadrar o plantejar matemàticament la situació, el disseny de l'estratègia d'actuació, la utilització adequada de procediments i tècniques, la verificació de la versemblança de la solució (o de les solucions, o de l'absència de solucions), la interpretació dels resultats i, en ocasions, el plantejament de nous problemes.
  
Per tant, i com en l'etapa anterior, la resolució de problemes ha de considerar-se com una pràctica constant que acompanyarà el procés d'ensenyança aprenentatge de les Matemàtiques, independentment de quina siga l'etapa o el nivell en què se circumscriguen.
  
Una de les característiques més significatives del nostre temps és el puixant desenrotllament tecnològic que es reflectix, fonamentalment, en l'ús generalitzat de les noves tecnologies. No és aventurat vaticinar que, si continua el ritme actual, l'accés a la informació, per part de qualsevol ciutadà i en qualsevol lloc del món, quedarà supeditat a la seua capacitat per a manejar de forma intel·ligent i raonada aquells recursos tecnològics, sobretot els de tipus informàtic, que la faciliten. En conseqüència, és necessari incorporar, en el currículum de Matemàtiques, l'ús de tots aquells recursos tecnològics (calculadores i programes informàtics) que resulten adequats per al desenrotllament de determinats procediments rutinaris, en la interpretació i anàlisi de situacions diverses relacionades amb els nombres, l'àlgebra lineal, l'anàlisi funcional o l'estadística, així com en la resolució pràctica de nombroses situacions problemàtiques relacionades amb la naturalesa, la tecnologia o, simplement, amb la vida quotidiana.
  
En l'elaboració i la distribució dels continguts que s'arrepleguen en el present currículum, junt amb les consideracions anteriors, s'han tingut en compte les necessitats concretes d'altres matèries de l'àmbit cientificotecnològic que es cursen usualment de forma paral·lela a les matemàtiques d'esta modalitat, i necessiten continguts matemàtics específics per al seu desenrotllament.
  
Els continguts de les assignatures Matemàtiques I i Matemàtiques II s'exposen agrupats en nuclis.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i comprendre els conceptes, procediments i estratègies matemàtiques que els permeten desenrotllar estudis posteriors més específics de ciències o tècniques i adquirir una formació científica general.
  
2. Aplicar els seus coneixements matemàtics per a plantejar i resoldre problemes en diverses situacions de l'activitat quotidiana, científica i tecnològica.
  
3. Utilitzar les estratègies característiques de la investigació científica i els procediments propis de les matemàtiques com ara plantejar problemes, formular hipòtesis i conjectures, construir exemples i contraexemples, planificar, manipular i experimentar per a realitzar investigacions i explorar situacions i fenòmens nous.
  
4. Expressar-se apropiadament oralment, per escrit i gràficament per a analitzar i comunicar situacions susceptibles de ser tractades matemàticament, a través de l'adquisició i el maneig d'un vocabulari específic de notacions i termes matemàtics.
  
5. Mostrar actituds associades al treball científic i matemàtic com la visió crítica, la necessitat de verificació, la valoració de la precisió, el gust pel rigor o la necessitat de contrastar apreciacions intuïtives, aplicant-les a l'anàlisi i valoració de la informació provinent de diferents fonts, per a formar-se una opinió que els permeta expressar-se críticament sobre problemes actuals.
  
6. Servir-se dels mitjans tecnològics que es troben a la seua disposició, copsant els avantatges i les limitacions que comporta el seu ús, seleccionant allò que puga ser més útil per a resoldre els problemes plantejats i descobrint les enormes possibilitats que ens oferixen a l'hora de realitzar investigacions o executar càlculs o resoldre problemes.
  
7. Comprendre la forma d'organització dels coneixements propis de la Matemàtica: establiment de definicions precises, demostració lògicodeductiva de propietats, enunciació de teoremes i justificació de procediments, tècniques i fórmules.
  
8. Utilitzar el discurs racional per a plantejar encertadament els problemes, justificar procediments, adquirir un cert rigor en el pensament científic, encadenar coherentment els arguments i detectar incorreccions lògiques.
  
9. Comprendre que les Matemàtiques proporcionen models teòrics que abstrauen i sintetitzen el comportament dels fenòmens científics i tecnològics.
  
10. Apreciar la utilitat de les matemàtiques per a comprendre els fenòmens científics i tecnològics i per a descriure i comunicar els resultats de l'activitat cientificotècnica.
  
MATEMÀTIQUES I
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Resolució de Problemes.
  
Alhora que es resolen els problemes que permeten plantejar els conceptes i tècniques matemàtics que es proposen en els altres nuclis de continguts, resulta útil reflexionar sobre els procediments i mètodes utilitzats, en especial els que han sigut eficaços en cada cas concret. L'explicitació de les distintes fases que ha suposat la resolució d'un problema i la sistematització de les estratègies heurístiques utilitzades amb èxit, constituïx una ajuda i una guia per a actuar davant de noves situacions problemàtiques i per a revisar críticament els problemes ja resolts. En conseqüència, este nucli té un caràcter transversal i els seus continguts seran tinguts en compte exclusivament en connexió amb el desenrotllament de la resta dels continguts.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Fases en la resolució de problemes: formulació, elaboració de conjectures, disseny i execució de l'estratègia d'actuació, interpretació dels possibles resultats.
  
- Algunes estratègies d'actuació: simplificació, analogia, particularització, generalització, inducció, raonament per reducció a l'absurd, anàlisi de les possibilitats.
  
2. Àlgebra.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Nombres reals. La recta real: distàncies i intervals.
  
- Nombres complexos. Expressió binomial, polar i trigonomètrica d'un nombre complex. Operacions elementals. Arrel d'un nombre complex.
  
- Successions numèriques. Nombres combinatoris. Binomi de Newton El nombre e.
  
- Logaritmes decimals i neperians.
  
- Resolució i interpretació gràfica d'equacions i inequacions de primer i segon grau i d'equacions exponencials i logarítmiques senzilles.
  
- Aplicació del mètode de Gauss en la resolució i interpretació de sistemes senzills d'equacions lineals.
  
3. Geometria.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Ampliació del concepte d'angle. Raons trigonomètriques d'un angle qualsevol. Resolució de triangles rectangles i no rectangles. Identitats i equacions trigonomètriques.
  
- Sistemes de referència en el pla. Coordenades cartesianes.
  
- Vectors en el pla. Operacions. Mòdul. Distància entre punts del pla.
  
- Producte escalar de vectors. Equacions de la recta. Incidència, paral·lelisme i perpendicularitat. Càlcul de distàncies entre punts i rectes.
  
- Llocs geomètrics del pla. Còniques. Equacions i problemes d'Incidència.
  
4. Anàlisi.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Funcions reals de variable real. Classificació i característiques bàsiques de les funcions elementals: Funcions lineals, quadràtiques, polinòmiques, racionals, exponencials, logarítmiques, circulars i circulars inverses.
  
- Domini, recorregut, continuïtat, creixement i decreixement, punts estacionaris.
  
- Concepte intuïtiu de límit funcional. Estudi de discontinuïtats.
  
- Derivada d'una funció. Derivació i continuïtat. Aplicacions geomètriques i físiques de la derivada. Iniciació al càlcul de derivades.
  
- Representació gràfica de funcions elementals a partir de l'anàlisi de les seues característiques globals i locals.
  
5. Estadística i Probabilitat.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Terminologia i conceptes bàsics de l'Estadística. Conceptes bàsics en el tractament de dades mostrals. Distribucions unidimensionals. Mesura de la dispersió.
  
- Estadística descriptiva bidimensional. Relacions entre dos variables estadístiques. El coeficient de correlació lineal. Regressió lineal. Rectes de regressió.
  
- Aplicacions de les rectes de regressió a la resolució de problemes. Interpolació i predicció en les distribucions estadístiques bidimensionals.
  
- Terminologia i conceptes bàsics de la Probabilitat.
  
- Mesura de la incertesa. Assignació de probabilitats.
  
- Experiències aleatòries compostes. Independència de successos.
  
- Taules de contingència. Diagrames d'arbre.
  
- Lleis de la probabilitat. Probabilitat condicionada. Probabilitat Total. Probabilitat a posteriori.
  
- Distribucions de probabilitat binomial i normal. Utilització de taules de la distribució binomial i de la distribució normal en la resolució de problemes de càlcul probabilístic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar els nombres reals i els nombres complexos, les seues notacions, operacions i procediments associats, per a presentar i intercanviar informació i resoldre problemes, valorant els resultats obtinguts d'acord amb l'enunciat.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'utilitzar adequadament els nombres i les seues operacions i de recórrer a la notació numèrica més convenient per a expressar els resultats d'estimacions, mesuraments, càlculs i problemes.
  
2. Transcriure problemes reals a un llenguatge algebraic, utilitzar les tècniques matemàtiques apropiades en cada cas per a resoldre'ls i donar una interpretació, ajustada al context, de les solucions obtingudes.
  
Es pretén avaluar el grau de destresa aconseguit en la resolució de problemes en general, preferiblement plantejats en contextos o situacions pròpies de les ciències socials, i específicament d'aquells problemes que puguen requerir un plantejament i una resolució algebraica. Es valorarà també la capacitat de justificar l'estratègia dissenyada per a resoldre el problema, la correcció dels raonaments, l'elecció dels tipus de nombres adequats per a expressar la solució i la interpretació dels resultats obtinguts en coherència amb el context o situació plantejada.
  
3. Transferir una situació real problemàtica a una esquematització geomètrica i aplicar les diferents tècniques de mesura d'angles i longituds i de resolució de triangles per a trobar les possibles solucions, valorant-les i interpretant-les en el seu context real.
  
Es pretén comprovar l'habilitat aconseguida per a seleccionar i utilitzar les ferramentes geomètriques i trigonomètriques adequades en la resolució i interpretació de les solucions de problemes pràctics de mesurament indirecte.
  
4. Utilitzar el llenguatge vectorial per a interpretar analíticament distintes situacions de la geometria plana elemental, obtindre les equacions de rectes i còniques i utilitzar-les, junt amb el concepte de producte escalar de vectors donats en bases ortonormals, per a resoldre problemes d'incidència i càlcul de distàncies.
  
Es pretén comprovar l'habilitat aconseguida per a utilitzar el llenguatge vectorial en la descripció i interpretació de situacions de la geometria plana. Es pretén avaluar la destresa aconseguida en la representació analítica d'elements geomètrics i l'habilitat aconseguida per a utilitzar la representació analítica de rectes i còniques en la resolució de problemes geomètrics.
  
5. Identificar les funcions elementals (lineals, afins, quadràtiques, exponencials, logarítmiques, trigonomètriques i racionals senzilles) que poden vindre donades a través d'enunciats, taules o expressions algebraiques i representar-les gràficament per a analitzar les seues propietats característiques i relacionar-les amb fenòmens econòmics, socials i científics que s'ajusten a elles, valorant la importància de la selecció dels eixos, unitats, domini i escales.
  
Es pretén verificar la capacitació per a analitzar i interpretar quantitativament i qualitativament situacions en què hi ha relació funcional entre dos variables.
  
6. Analitzar, qualitativament i quantitativament, les propietats globals i locals (domini, recorregut, continuïtat, simetries, periodicitat, punts de tall, asímptotes, intervals de creixement) d'una funció senzilla que descriga una situació real, per a representar-la gràficament i extraure'n informació pràctica que ajude a interpretar el fenomen de què es derive.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'extraure conclusions a través de l'estudi local de les funcions.
  
7. Interpretar el grau de correlació que hi ha entre les variables d'una distribució estadística bidimensional senzilla i obtindre les rectes de regressió per a fer prediccions estadístiques.
  
Es pretén avaluar la capacitació per a utilitzar el coeficient de correlació i les rectes de regressió en la determinació del grau de relació entre les variables de distribucions bidimensionals i en el càlcul de prediccions quantitatives sobre situacions apropiadament contextualitzades.
  
8. Utilitzar tècniques estadístiques elementals per a prendre decisions davant de situacions que s'ajusten a una distribució de probabilitat binomial o normal, calculant les probabilitats d'un o de diversos successos.
  
Es pretén valorar la destresa adquirida per a mesurar i interpretar coherentment la versemblança de successos l'ocurrència dels quals està subjecta a incertesa, recorrent a l'ús de taules de les distribucions binomial i normal.
  
9. Organitzar i codificar informacions; seleccionar, comparar i valorar estratègies; enfrontar-se a situacions noves amb eficàcia i utilitzar les ferramentes matemàtiques.
  
Es pretén avaluar la destresa aconseguida en la reflexió logicodeductiva, les formes d'argumentació pròpies de les Matemàtiques, la resolució de problemes i la realització d'investigacions.
  
10. Utilitzar tècniques de compteig directe, recursos combinatoris i lleis elementals de la probabilitat per a assignar probabilitats a successos aleatoris simples i compostos.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'assenyalar l'existència de successos l'ocurrència dels quals està subjecta a incertesa, valorant la destresa adquirida per a mesurar i interpretar coherentment la seua versemblança.
  
MATEMÀTIQUES II
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Resolució de Problemes.
  
En este nucli es prosseguix la reflexió sobre les pautes d'actuació i les fases que comporta el procés de resolució de problemes. Els continguts són els mateixos que s'exposen en el nucli corresponent de Matemàtiques I, i seran tractats exclusivament en relació amb els problemes que permeten plantejar els conceptes i tècniques matemàtics proposats en els altres nuclis de la matèria.
  
2. Geometria.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Sistemes de referència en l'espai. Coordenades cartesianes.
  
- Vectors en l'espai tridimensional. Productes escalar, vectorial i mixt.
  
- Obtenció i interpretació de les equacions de rectes i plans a partir de sistemes de referència ortonormals.
  
- Resolució de problemes d'incidència, paral·lelisme i perpendicularitat entre rectes i plans.
  
- Resolució de problemes mètrics relacionats amb el càlcul d'angles, distàncies, àrees i volums.
  
3. Anàlisi.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Límit d'una successió. Límit d'una funció. Càlcul de límits.
  
- Continuïtat i derivabilitat d'una funció. Propietats elementals.
  
- Càlcul de derivades. Derivada de la suma, producte, quocient i composició de funcions. Derivada de les principals famílies funcionals. Diferencial d'una funció i interpretació geomètrica. La funció derivada. Teoremes de les funcions derivables.
  
- Aplicació a l'estudi de les propietats locals i la representació gràfica de funcions elementals. Optimització.
  
- Primitiva d'una funció. Càlcul d'integrals indefinides immediates, per canvi de variable o per altres mètodes senzills. Integració de funcions racionals.
  
- Integrals definides. Regla de Barrow. Càlcul d'àrees de regions planes.
  
4. Àlgebra lineal.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Matrius de nombres reals. Operacions amb matrius.
  
- Rang d'una matriu: Obtenció pel mètode de Gauss.
  
- Sistemes d'equacions lineals. Representació matricial d'un sistema.
  
- Discussió i resolució d'un sistema lineal pel mètode de Gauss.
  
- Determinants. Càlcul de determinants d'ordes 2 i 3 a través de la regla de Sarrus. Propietats elementals dels determinants. Matriu inversa.
  
- Utilització dels determinants en la discussió i resolució de sistemes d'equacions lineals.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar el llenguatge vectorial i les operacions amb vectors per a transcriure i resoldre situacions i problemes derivats de la geometria, la física i la resta de ciències de l'àmbit científic tecnològic i interpretar les solucions d'acord amb els enunciats.
  
Es pretén avaluar la capacitació aconseguida en la utilització de vectors i operacions amb vectors per a resoldre problemes i interpretar les solucions obtingudes.
  
2. Utilitzar el llenguatge matricial i les operacions amb matrius i determinants com a instrument per a representar i interpretar dades, taules, grafs, relacions i equacions, i en general per a resoldre situacions diverses.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'utilitzar les matrius i les seues operacions, i la destresa adquirida en la seua aplicació a la resolució de problemes de sistemes d'equacions lineals, o que requerisquen representar dades amb taules o grafs.
  
3. Identificar, calcular i interpretar les distintes equacions de la recta i el pla en l'espai per a resoldre problemes d'incidència, paral·lelisme i perpendicularitat entre rectes i plans i utilitzar-les, junt amb els distints productes entre vectors donats en bases ortonormals, per a calcular angles, distàncies, àrees i volums.
  
Es pretén avaluar la destresa adquirida en el maneig de les distintes equacions de rectes i plans junt amb els productes entre vectors per a la resolució de problemes d'incidència, paral·lelisme i perpendicularitat, i càlcul d'àrees i volums.
  
4. Transcriure problemes reals a un llenguatge algebraic, utilitzar les tècniques matemàtiques apropiades en cada cas per a resoldre'ls i donar una interpretació, ajustada al context, a les solucions obtingudes.
  
Es pretén avaluar la destresa adquirida en la formulació i resolució algebraica de problemes.
  
5. Utilitzar el concepte i càlcul de límits i derivades per a analitzar, qualitativament i quantitativament, les propietats globals i locals (domini, recorregut, continuïtat, simetries, periodicitat, punts de tall, asímptotes, intervals de creixement) d'una funció expressada en forma explícita, representar-la gràficament i extraure informació pràctica en una situació de resolució de problemes relacionats amb fenòmens naturals.
  
Es pretén verificar la capacitat d'utilització dels conceptes i tècniques bàsiques del càlcul diferencial per a estudiar i interpretar fenòmens de la naturalesa i de la tècnica expressables a través de relacions funcionals.
  
6. Aplicar el càlcul de límits, derivades i integrals a l'estudi de fenòmens geomètrics, naturals i tecnològics, així com a la resolució de problemes d'optimització i mesura d'àrees de regions limitades per rectes i corbes senzilles que siguen fàcilment representables.
  
Este criteri pretén avaluar la capacitat de l'alumne per a interpretar i aplicar a situacions del món natural, geomètric i tecnològic, la informació subministrada per l'estudi analític de les funcions.
  
7. Utilitzar tècniques analítiques per a estudiar les propietats de les funcions i per a resoldre problemes d'optimització.
  
Es pretén avaluar la capacitat per a, a partir de problemes que requerisquen la busca de valors òptims, construir les funcions necessàries i estudiar-les utilitzant tècniques analítiques.
  
8. Resoldre problemes que requerisquen codificar informacions, seleccionar, comparar i valorar estratègies i triar les ferramentes matemàtiques adequades per a la busca de solucions en cada cas.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'aplicar els coneixements matemàtics generals i la capacitat de prendre decisions en el marc general de la resolució de problemes.
  
DIBUIX TÈCNIC I i II
  
(Modalitat de Ciències de la Naturalesa i de la Salut)
  
I. Introducció
  
El dibuix és una activitat inherent a la humanitat per una elemental necessitat de comunicació, que és la seua funció primària. El Dibuix Tècnic és un mitjà d'expressió i de comunicació indispensable en el desenrotllament de processos d'investigació científica, de projectes tecnològics i d'actuació científica l'última finalitat dels quals siga la creació d'un producte industrial o artístic. La seua funció essencial consistix a formalitzar o visualitzar el que s'està dissenyant o descobrint, proporcionant des d'una primera concreció de possibles solucions, fins a l'última fase del desenrotllament, en què es presenten els resultats en plans definitius. És un llenguatge obligatori per a totes aquelles persones que es relacionen tècnicament a qualsevol nivell i vullguen convertir el seu treball en una activitat creadora. Contribuïx eficaçment a comunicar les idees en qualsevol moment del seu desenrotllament; en fase d'esbós és un instrument ideal per a desenrotllar, a través de la confrontació d'opinions, treballs d'investigació o propostes de dissenys. Esta funció de comunicació que caracteritza el dibuix tècnic afavorix les fases de creació i la posterior difusió informativa de l'objecte dissenyat, cosa que fa d'ell un instrument insubstituïble per a l'exercici de l'activitat científica, tecnològica i artística. Permet a més un diàleg fluid entre projectista, fabricant i usuari, a través d'un conjunt de convencions i normes que caracteritzen el llenguatge específic del Dibuix Tècnic i que li donen caràcter objectiu, fiable i universal.
  
El Dibuix Tècnic sorgix en la cultura universal com un mitjà d'expressió i de comunicació indispensable, tant per al desenrotllament de processos d'investigació sobre les formes, com per a la comprensió gràfica d'esbossos i projectes tecnològics i artístics, l'última finalitat dels quals siga la creació de productes que puguen tindre un valor utilitari, artístic, o els dos al mateix temps. La funció essencial d'estos projectes consistix a ajudar a formalitzar o visualitzar el que s'està dissenyant o creant i contribuïx a proporcionar, des d'una primera concreció de possibles solucions, fins a l'última fase del desenrotllament on es presenten els resultats en dibuixos definitivament acabats.
  
El Dibuix Tècnic ha de considerar-se també des del punt de vista de la lectura i comprensió d'idees i projectes d'altres. En ell es troben perfectament definides les funcions instrumentals d'anàlisi, investigació expressió i comunicació entorn dels aspectes visuals de les idees i de les formes. El desenrotllament de les capacitats vinculades a estes funcions constituïx l'objectiu educatiu d'esta matèria. Perquè la comunicació siga efectiva és necessari que els usuaris es posen d'acord sobre les relacions existents entre els signes gràfics i els aspectes de la realitat a què es referixen. L'expressió gràfica, en els seus aspectes instrumental i formatiu, permet representar gràficament idees i comunicar estes a altres de forma concisa detallant propostes abans de realitzar solucions finals. El domini de les regles i dels aspectes normatius del dibuix tècnic és una garantia que es posseïx la competència adequada en el pla de la comunicació tècnica o artística.
  
És necessari el coneixement d'un conjunt de convencionalismes que estan arreplegats en les normes per al Dibuix Tècnic, que s'establixen en un àmbit nacional i internacional.
  
L'assignatura afavorix la capacitat d'abstracció per a la comprensió de nombrosos traçats i convencionalismes, la qual cosa la convertix en una valuosa ajuda formativa de caràcter general.
  
El Dibuix Tècnic ha de procurar el desenrotllament de les capacitats de juí i de les destreses adequades per a resoldre les representacions de formes pertanyents al camp de la indústria, del disseny o de l'art, alhora que afavorix el discerniment del valor i lloc que ocupa la representació tècnica en el procés artístic del disseny i de la cultura contemporanis.
  
És necessari mantindre continguts tradicionalment bàsics junt amb continguts educatius nous reclamats per l'evolució social i pels avanços cientificotècnics. Les activitats de dibuix no poden dissenyar-se com a models abstractes allunyats de la vida quotidiana.
  
L'adquisició d'habilitats, destreses i coneixements teòrics s'aconseguix a través de la mateixa acció constructiva dels estudiants. El professorat pot programar tasques que permeten superar estadis anteriors. És important que els progressos dels estudiants es consideren més en relació amb la seua pròpia situació de partida, que en funció d'un producte de l'aprenentatge inicialment establit.
  
S'aborda el Dibuix Tècnic en dos cursos, de manera que s'adquirisca una visió general i completa des del primer, aprofundint i aplicant els conceptes en solucions tècniques més usuals en el segon.
  
Els continguts es desenrotllen de forma paral·lela en els dos cursos, però en els seus epígrafs s'observa el nivell d'aprofundiment i es determinen, amb major o menor concreció, les aplicacions i els exercicis concrets.
  
En resum, cada curs, a l'enunciar els seus continguts, té per objecte consolidar els coneixements anteriors, aprofundir en el nivell d'aprofundiment i buscar aplicacions tecnicopràctiques.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Valorar les possibilitats del dibuix tècnic com a instrument d'investigació, copsant la universalitat del llenguatge objectiu en la transmissió i comprensió d'informacions.
  
2. Desenrotllar les capacitats que permeten expressar amb precisió i objectivitat les solucions gràfiques.
  
3. Valorar la universalitat del Dibuix Tècnic en la transmissió i comprensió de les informacions.
  
4. Conéixer i comprendre els fonaments del dibuix tècnic per a aplicar-los a la lectura i la interpretació de dissenys, plans i productes artístics, i per a elaborar solucions raonades davant de problemes geomètrics en el camp de la tècnica i de l'art, tant en el pla com en l'espai.
  
5. Valorar la normalització com a convencionalisme idoni per a simplificar, no solament la producció, sinó també la comunicació, donant a esta un caràcter cada vegada més universal.
  
6. Integrar les activitats del Dibuix Tècnic en un camp cultural on aparega la rellevància dels aspectes estètics.
  
7. Comprendre i representar formes a través de croquis tancats, atenint-se a les normes UNE i ISO.
  
8. Valorar l'enriquiment que la diversitat de tècniques plàstiques proporciona a la concepció convencional del dibuix tècnic.
  
9. Integrar els coneixements que el Dibuix Tècnic proporciona dins dels processos d'investigació, siguen estos científics, artístics o tecnològics.
  
10. Fomentar el mètode i el raonament en el dibuix, com a mitjà de transmissió de les idees cientificotècniques.
  
11. Desenrotllar destreses i habilitats que permeten expressar amb precisió, claredat i objectivitat solucions gràfiques.
  
12. Utilitzar amb destresa els instruments específics del dibuix tècnic i valorar el correcte acabat del dibuix, així com les millores que puguen introduir les diverses tècniques gràfiques en la representació.
  
13. Potenciar el traçat de croquis i perspectives a mà alçada, per a aconseguir la destresa i rapidesa imprescindibles en l'expressió gràfica.
  
14. Relacionar l'espai amb el pla, comprenent la necessitat d'interpretar el volum en el pla, per mitjà dels sistemes de representació.
  
DIBUIX TÈCNIC I
  
III. Nuclis de continguts
  
Els continguts d'este curs han de plantejar-se a un nivell de formació base, que servisca de preparació i que permeta assimilar els continguts de major nivell en el dibuix tècnic de segon curs.
  
Amb este curs es pretén també desenrotllar i potenciar les habilitats manuals, així com l'exactitud exigida en el traçat gràfic dels exercicis de dibuix tècnic.
  
1. Traçats fonamentals en el pla.
  
Este nucli pretén aconseguir la consolidació dels traçats fonamentals necessaris per a poder resoldre posteriorment problemes geomètrics més complexos.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçat de rectes perpendiculars, mediatrius, rectes paral·leles, angles, bisectrius, divisió d'angles, suma i resta d'angles. Maneig de l'escaire i el cartabó aplicant-lo a tots estos traçats.
  
- Arc capaç, quadrilàter, inscriptible.
  
- Potència d'un punt respecte d'una circumferència, mitjana proporcional, secció àuria.
  
2. Polígons.
  
Este nucli dóna a conéixer els principis bàsics necessaris per a la realització de polígons, tant regulars com irregulars, amb l'estudi dels teoremes que permeten la seua solució.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Construcció de formes poligonals. Anàlisi i construcció de polígons regulars: triangles, punts notables en el triangle.
  
- Polígons regulars. Polígons irregulars.
  
- Polígons inscrits en circumferències i circumscrits a estes. Polígons estrelats.
  
- Disseny de xàrcies.
  
3. Transformacions geomètriques.
  
Este nucli analitza l'obtenció de formes complexes originades a l'aplicar a formes simples moviments o desplaçaments en el pla.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Translacions, rotacions i girs. Simetries.
  
4. Homotècia.
  
Este apartat comprén tots els aspectes relacionats amb la proporcionalitat. Partint de l'homotècia es genera la relació existent entre dos magnituds.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Conceptes fonamentals. Teorema de Tales. Proporcionalitat i semblança.
  
- Escales. Construcció d'escales gràfiques i volants per a la resolució de problemes específics.
  
5. Tangències.
  
En este nucli temàtic s'aborden els traçats indispensables i bàsics de les tangències, tant de rectes amb circumferències com de circumferències entre si. S'estudiaran aquells casos que s'apliquen normalment en els traçats de peces industrials, mecàniques o arquitectòniques.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçats elementals. Consideracions generals sobre tangències. Requisits que han de complir les tangències.
  
- Rectes tangents a circumferències, angles i polígons, tangents a circumferències.
  
- Circumferències tangents entre si, tant exteriorment com interiorment.
  
- Nocions bàsiques sobre potència i eixos radicals.
  
- Estudi dels casos més rellevants en la pràctica del Dibuix Tècnic.
  
- Traçats de circumferències tangents a una circumferència i a una recta condicionats a passar per un punt o ser tangents en un punt determinat situat en la circumferència o en la recta.
  
6. Corbes tècniques.
  
Les tangències són indispensables per a la resolució de les corbes tècniques.
  
Les corbes cícliques són generades per un punt en moviment situat sobre una circumferència. Per al traçat d'estes corbes és necessari conéixer la longitud de la circumferència. Estes corbes poden obtindre's punt a punt o a través de circumferències distribuïdes al llarg del recorregut de la circumferència generatriu.
  
Estes corbes són de gran importància en mecànica, sobretot en els engranatges, i en els traçats d'encreuaments i enllaços de les carreteres i autopistes.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Definicions i traçat com a aplicació de les tangències.
  
- Traçats d'ovals, ovoides, espirals.
  
- Construcció de corbes especials d'interés en el disseny i en l'art: motlures, volutes, arcs, etc.
  
- Corbes cícliques: cicloide, epicicloide, hipocicloide. Envolupant de la circumferència.
  
7. Corbes còniques. Definició i traçat.
  
Les còniques a què es fa referència ací són les generades per un pla al tallar un con seguint els postulats clàssics. Convé destacar els seus elements i valors per a l'obtenció de les còniques, així com els traçats més usuals i els de major facilitat de traçat.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Les còniques com a seccions planes d'un con.
  
- Constants de les còniques: eixos, focus, radis vectors, circumferència principal, circumferència focal.
  
- Diferents mètodes de traçat: coneguts els focus, per afinitat, per diàmetres conjugats, per feixos projectius.
  
8. Sistemes de representació.
  
El sistema dièdric cal entendre'l en este nivell com el maneig dels elements fonamentals, punts rectes i plans, que possibiliten l'obtenció de les vistes del cos. En dièdrica s'ha de fer més insistència en l'obtenció de les vistes d'una peça, que en el desenrotllament dels mètodes, ja que per a la seua comprensió es requerix un major grau d'abstracció. La comprensió espacial de les vistes possibilitarà l'obtenció del seu aspecte tridimensional a través dels sistemes perspectius.
  
La intercomunicació d'estos dos sistemes permet una comprensió total de l'espai tant bidimensionalment com tridimensionalment.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Fonaments dels sistemes de representació. Característiques fonamentals i diferències de cada un d'ells. La seua utilització òptima.
  
- Sistema dièdric. Aspectes bàsics: Plans de projecció, projecció ortogonal, representació del punt, recta i pla, les seues relacions i transformacions més usuals.
  
- Obtenció de vistes de cossos regulars i irregulars.
  
- Obtenció de vistes de cossos modulars en planta, alçat i perfil. Parts vistes i ocultes. La seua representació en este sistema.
  
- Sistemes axonomètrics. Ortogonal (isomètrica, dimètrica) i obliqua (perspectiva cavallera). Obtenció dels eixos de coordenades i el càlcul dels seus coeficients de reducció. Representació de sòlids.
  
- Exercicis del pas d'un sistema a un altre: obtindre les vistes en dièdrica a partir d'una peça realitzada en axonomètrica i realitzar la imatge axonomètrica de la peça partint de les vistes realitzades en el sistema dièdric.
  
9. Normalització i croquització.
  
Cal destacar en este apartat la importància de la normalització per a la unificació de criteris amb la finalitat d'obtindre una major objectivitat en la realització del dibuix tècnic industrial.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Concepte de normalització, la normalització com a factor que afavorix el caràcter universal del llenguatge gràfic. Normes fonamentals UNE i ISO.
  
- Principals aspectes que la norma imposa en el dibuix tècnic industrial.
  
- La croquització, el croquis a mà alçada. La croquització normalitzada.
  
- L'esbós i la seua gestació creativa.
  
- L'acotació, normes generals, tipus de cotes, sistemes d'acotació. Maneig d'instruments de mesura.
  
10. Instruments materials i tècniques.
  
En este nucli s'aborden tots aquells aspectes relatius als instruments, materials i tècniques de dibuix que es poden utilitzar en el dibuix tècnic, formant un ampli i ric repertori que permeta el correcte acabat i la millor representació dels projectes, adequant-se en cada cas al treball que es realitzarà i a l'espectador a qui es dirigix.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- El material fonamental i els seus usos. Llapis, plantilles, regles, compassos i bigoteres, estilògrafs.
  
- Coneixement i utilització dels suports. Papers. Vegetals i acetats. Cartolines especials.
  
- Tècniques d'esborrament i de restauració. Eliminació d'errors.
  
- Ús del material transferible. Lletres, línies, trames. Textures i color.
  
- Aplicacions de les noves tecnologies al dibuix tècnic.
  
- Qualitat en l'acabat i en la presentació de tot el treball.
  
- Ús correcte, cura i conservació de tot el material que s'utilitza en el dibuix tècnic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Resoldre problemes geomètrics, valorant el mètode i el raonament de les construccions, així com el seu acabat i presentació.
  
2. Resoldre problemes de configuració de formes amb traçats poligonals i amb aplicació de recursos de transformacions geomètriques sobre el pla: Girs, translacions, simetries o homotècia.
  
Amb este criteri es pretén esbrinar si els estudiants han comprés la naturalesa i l'abast de les transformacions en el pla, copiant formes donades, introduint modificacions, o creant formes inèdites.
  
3. Utilitzar escales per a la interpretació de plans i elaboració de dibuixos.
  
4. Executar dibuixos tècnics a distinta escala, utilitzant l'escala gràfica establida prèviament i les escales normalitzades.
  
5. Aplicar el concepte de tangència a la solució de problemes tècnics i al correcte acabat del dibuix en la resolució d'enllaços i punts de contacte.
  
6. Dissenyar objectes d'ús comú i no excessivament complexos, en els quals intervinguen problemes de tangència.
  
S'intenta conéixer, d'esta manera, si els estudiants utilitzen amb fonament la teoria bàsica sobre tangències, sent capaços de representar formes concretes en què es donen problemes del tipus mencionat, aconseguint un nivell acceptable en la qualitat de l'acabat en la resolució dels enllaços. A l'hora de manejar este criteri ha de tindre's en compte el dibuix realitzat a partir d'un objecte real en què haja calgut calcular radis, deduir centres i determinar punts de tangència. Els estudiants indicaran el procés continuat per a la resolució del problema, incloent-hi la ubicació dels diversos punts de tangència que hagueren resultat d'este.
  
7. Aplicar les corbes còniques a la resolució de problemes tècnics en què intervinga la seua definició, les tangències o les interseccions amb una recta. Traçar corbes tècniques a partir de la seua definició.
  
8. Obtindre la definició gràfica d'una cònica a partir del coneixement dels seus eixos, que, en el cas de l'el·lipse, poden ser reals o conjugats.
  
La principal intenció d'este criteri és la de valorar la capacitat per a configurar gràficament una cònica, tant per la comprensió que se n'haja adquirit com per la destresa aconseguida en l'ús dels instruments específics per a configurar-la.
  
9. Utilitzar el sistema dièdric per a representar figures planes i volums senzills.
  
10. Realitzar la perspectiva d'objectes simples definits per les seues vistes fonamentals i viceversa.
  
11. Definir gràficament un objecte per les seues vistes fonamentals o la seua perspectiva, executats a mà alçada. Realitzar el croquis tancat, en el sistema dièdric, d'objectes comuns i senzills, ajustant-se a normes UNE o ISO.
  
Es pretén, amb este criteri, comprovar si els alumnes són capaços de manejar el sistema dièdric amb una finalitat utilitària. Per a això, hauran de ser capaços de resoldre exercicis per a obtindre vistes d'objectes senzills d'ús quotidià incloent-hi els talls, les seccions o les ruptures convenients, així com de col·locar les cotes necessàries per a la comprensió de l'objecte representat.
  
12. Obtindre la representació de peces i elements industrials o de construcció senzills i valorar la correcta aplicació de les normes referides a vistes, acotació i simplificacions indicades en estes.
  
13. Culminar els treballs de Dibuix Tècnic, utilitzant els diferents recursos gràfics, de manera que este siga clar, net i responga a l'objectiu per al qual ha sigut realitzat.
  
DIBUIX TÈCNIC II
  
III. Nuclis de continguts
  
En este curs, a diferència del curs anterior, s'abordaran els continguts amb un rigor científic i tècnic que permeta la resolució de determinats traçats de les tangències, les corbes còniques i les transformacions en l'homologia.
  
Els sistemes de representació hauran de plantejar-se a un nivell que permeta la resolució de problemes específics en cada sistema; així per exemple, en dièdrica hauran de desenrotllar-se els problemes, els mètodes, i mínimes distàncies, el coneixement de tots ells permetrà operar en este sistema. De la mateixa manera, en els sistemes perspectius, s'hauran de conéixer els procediments que permeten calcular els punts de fuga i els punts mètrics en la cònica, així com l'obtenció dels eixos de coordenades i els seus coeficients de reducció en l'axonometria ortogonal i obliqua.
  
1. Art i Dibuix Tècnic.
  
Este nucli es referix a les relacions existents entre l'estètica i el dibuix tècnic. D'una banda, s'han de tractar les relacions entre la geometria i l'art al llarg de la història i, d'una altra, les relacions matemàtiques que propicien consecucions d'abast estètic. A més en este nucli s'inclouen els aspectes que són determinants en l'acabat de qualsevol dibuix o projecte i en la seua representació.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Principals fites històriques del Dibuix Tècnic i la seua contextualització en la cultura general de cada època.
  
- La geometria en l'art: relacions matemàtiques i geomètriques d'ús més freqüent per part dels artistes al llarg de la història.
  
- Busca de relacions geomètriques en productes del disseny i en obres d'art que les continguen.
  
- Valoració de l'estètica del Dibuix Tècnic.
  
2. Geometria.
  
En este nucli s'arrepleguen els traçats geomètrics necessaris per a la representació de les formes en el pla, és a dir, tot el que fa referència a les qüestions essencials sobre traçats poligonals, estudis de tangències i d'aquelles transformacions més usuals que convinguen per als objectius proposats.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçats fonamentals en el pla. Angles en la circumferència. Arc capaç.
  
- Polígons. Construcció de formes poligonals, aplicant l'arc capaç i la secció àuria.
  
- Proporcionalitat i semblança. Homotècia. Teorema de Tales. Quarta proporcional, mitjanes proporcionals. Aplicació del teorema del catet i el teorema de l'altura. Figures semblants. Escales. Construcció d'escales gràfiques.
  
- Potència. Eix radical. Centre radical. Seccions àuries. Mitjanes proporcionals. Inversió (potència d'inversió).
  
- Tangències. Tangències com a aplicació de la potència i inversió. Sistematització dels problemes de tangències.
  
- Corbes tècniques. Les cicloides: Casos particulars; cordioide, nefroide, lumaca de Pascal.
  
- Transformacions geomètriques: Projectivitat i homografia. Homologia i afinitat. Determinació d'una homologia. Recta límit en homologia.
  
- Corbes còniques. Constants de les còniques. Tangents a les còniques. Obtenció de les còniques per rectes tangents. Les còniques com a transformacions homològiques de la circumferència.
  
3. Sistemes de representació.
  
Este nucli es referix al conjunt més significatiu dels sistemes de representació propis de la geometria descriptiva, que perseguixen, sobretot, l'exposició formal dels objectes. També s'arreplega l'evolució de la representació de l'espai al llarg de la història.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Fonaments dels sistemes de representació. Característiques diferencials. Utilització òptima de cada un d'ells.
  
- Sistema dièdric. Mètodes: abatiment, gir i canvi de pla. Paral·lelisme i perpendicularitat. Interseccions i distàncies. Verdaderes magnituds. Representació de sòlids (cossos polièdrics i de revolució). Representació de poliedres regulars. Intersecció amb rectes i plans (seccions). Verdaderes magnituds. Desenrotllaments.
  
- Vistes, segons la norma UNE 1032. Vistes de sòlids modulars.
  
- Sistema axonomètric ortogonal. Escales axonomètriques. Verdaderes magnituds. Representació de figures polièdriques i de revolució. Intersecció amb rectes i plans. Seccions. Relació del sistema axonomètric amb el dièdric. Representació de sòlids modulars.
  
- Sistema axonomètric oblic. (Perspectiva cavallera) Fonaments del sistema. Coeficient de reducció. Verdaderes magnituds. Representació de figures polièdriques i de revolució. Intersecció amb rectes i plans. Seccions.
  
- Sistema cònic de perspectiva lineal. Fonaments i elements del sistema. Perspectiva central (frontal) i obliqua amb dos punts de fuga. Representació de sòlids, poliedres i de revolució. Intersecció amb recta i pla. Traçat de perspectives d'exteriors i interiors. Estructures volumètriques d'aplicació en arquitectura o en enginyeria.
  
4. Normalització.
  
Este nucli es referix al conjunt més significatiu dels sistemes de representació propis de la geometria descriptiva, que perseguixen, sobretot, l'exposició formal dels objectes. També s'arreplega l'evolució de la representació de l'espai al llarg de la història.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- La normalització com a factor que afavorix el caràcter universal del llenguatge gràfic. Normes ISO, DIN, UNE i ASA. Ús de les fonamentals UNE, ISO.
  
- Dibuix industrial. Principals aspectes que la norma imposa en el dibuix tècnic. El croquis a mà alçada. La croquització normalitzada. L'esbós i la seua gestació creativa. L'acotació. Normes generals. Tipus de cotes. Sistemes d'acotació. Maneig d'instruments de mesures.
  
- Dibuix d'arquitectura i construcció. Seccions. Acotació.
  
5. Instruments materials i tècniques.
  
En este nucli s'aborden tots aquells aspectes relatius als instruments, materials i tècniques de dibuix que es poden utilitzar en el dibuix tècnic, formant un ampli i ric repertori que permeta el correcte acabat i la millor representació dels projectes, adequant-se en cada cas al treball que es realitzarà i a l'espectador a qui es dirigix.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- El material fonamental i els seus usos. Llapis, plantilles, regles, compassos i bigoteres, estilògrafs.
  
- Coneixement i utilització dels suports. Papers. Vegetals i acetats. Cartolines especials.
  
- Tècniques d'esborrat i de restauració. Eliminació d'errors.
  
- Ús del material transferible. Lletres, línies, trames. Textures i color.
  
- Aplicacions de les noves tecnologies al dibuix tècnic.
  
- Qualitat en l'acabat i en la presentació de tot el treball.
  
- Ús correcte, cura i conservació de tot el material que s'utilitza en el dibuix tècnic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar en obres d'art elements del dibuix tècnic, per a poder així establir uns nivells elementals d'integració que faciliten la comprensió dels aspectes artístics i tècnics del dibuix.
  
S'intenta conéixer amb este criteri la capacitat per a assumir el concepte de Dibuix Tècnic en la seua totalitat, i especialment pel que fa a la seua implicació en l'art (no solament actual, sinó de tots els temps), així com l'aportació de la geometria i de les matemàtiques a l'art, i també de l'art al Dibuix Tècnic.
  
2. Resoldre problemes de configuració de formes amb traçats poligonals i amb aplicació de recursos de transformacions geomètriques sobre el pla: girs, translacions, simetries o homotècia.
  
Amb este criteri es pretén esbrinar si els estudiants han comprés la naturalesa i l'abast de les transformacions en el pla, copiant formes donades, introduint modificacions o creant formes inèdites.
  
3. Construir escales i utilitzar-les en l'execució d'exercicis concrets i en la lectura i interpretació de mesures reals sobre plans ja dibuixats.
  
Amb això es tracta de valorar en quina mesura els alumnes han comprés el fonament de les escales, sobretot en l'aplicació a la configuració dels seus propis dibuixos resolts a distinta grandària de la realitat, i a la comprensió dels plans tècnics, mapes, diagrames, etc., i en general a la lectura de mesures d'informació visual proporcionada a distintes escales. És important avaluar la construcció i l'ús d'escales volants per a dibuixar a escala un objecte donat i per a llegir les mesures d'un dibuix fet a escala.
  
4. Dissenyar objectes d'ús comú en què intervinguen problemes de tangències entre circumferències, arcs i rectes indistintament.
  
S'intenta conéixer, d'esta manera, si els estudiants utilitzen amb fonament la teoria bàsica sobre tangències, sent capaços de representar formes concretes en què es donen problemes del tipus mencionat, aconseguint un nivell acceptable en la qualitat de l'acabat en la resolució dels enllaços. A l'hora de manejar este criteri ha de tindre's en compte el dibuix realitzat a partir d'un objecte real en què haja calgut calcular radis, deduir centres i determinar punts de tangència. Els estudiants indicaran el procés continuat per a la resolució del problema, incloent-hi la ubicació dels diversos punts de tangència que n'hagueren resultat.
  
5. Aplicar tangències a corbes a través de procediments geomètrics o amb ajuda d'instruments adequats de traçat: Plantilles. Aplicar les corbes còniques a la resolució de problemes tècnics en què intervinga la seua definició.
  
La proposta d'este criteri es deu a la conveniència de jutjar les destreses aconseguides en el maneig del material específic per als traçats a l'hora de configurar corbes d'aparença complexa. Ha de valorar-se no solament com a instrument per a mesurar l'habilitat aconseguida en la resolució de corbes proposades, sinó també en la del disseny de corbes creades pels alumnes.
  
6. Utilitzar el sistema dièdric per a la representació de formes polièdriques o de revolució. Trobar la verdadera forma i magnitud i obtindre els seus desenrotllaments i seccions.
  
7. Aplicar el sistema dièdric i la normalització per a la representació de plans tècnics necessaris per a descriure i poder fabricar objectes amb cares obliqües als plans de projecció.
  
Amb este criteri es vol valorar el nivell aconseguit en el coneixement del sistema dièdric aplicat, intencionadament, a la normalització, referida a les qüestions essencials sobre acotació, talls, ruptures, etc. En la realitat, el sistema dièdric servix per a realitzar plans tècnics, i estos no tenen sentit si no van proveïts de cotes i no recorren a certs convencionalismes que simplifiquen la representació i faciliten la lectura. Davant d'este criteri resulta imprescindible recórrer a objectes reals.
  
8. A partir de la seua representació dièdrica, desenrotllar i construir un sòlid, polièdric o de revolució, fent un tall oblic als plans fonamentals i representant-lo axonomètricament.
  
La intenció és avaluar la capacitat de comprensió de l'espai i d'anàlisi de la forma, alhora que valorar el grau de comprensió aconseguit en la relació i correspondència entre els diversos sistemes de representació estudiats. Indubtablement el criteri incorpora una certa destresa necessària per a la materialització visual del sòlid, que si és de revolució encara resulta de més acusat nivell.
  
9. Realitzar la perspectiva d'un objecte definit per les seues vistes o seccions i viceversa.
  
10. Analitzar el muntatge d'objectes compostos utilitzant el dibuix isomètric i les normes sobre acotació ajustades a este sistema.
  
Es proposa este criteri com a mitjà insubstituïble per a mesurar el nivell aconseguit en l'expressió i la comprensió del sistema en el seu vessant de visió espacial, sobretot en l'ús de la perspectiva d'explosió o expansió, en què els components del conjunt es mantenen relacionats axialment entre si, però suficientment separats perquè la representació dels uns no entorpisca la lectura dels altres, quedant patent l'orde de muntatge i acoblament. El nivell de dificultat no ha de ser molt alt ja que el treball és ardu. En general n'hi haurà prou amb un conjunt amb quatre o cinc components.
  
11. Dibuixar en perspectiva cònica i, preferentment, a mà alçada formes de l'entorn amb distints punts de vista, tant dels seus aspectes externs com, si correspon, dels interns.
  
L'ús d'este criteri permet esbrinar el nivell desenrotllat quant a capacitat per a comprendre l'espai, així com valorar la destresa aconseguida quant a facilitat de traç i qualitat gràfica d'este. D'altra banda, el present criteri facilita, millor que cap altre, el coneixement de les habilitats aconseguides pels estudiants en l'ús de les distintes tècniques gràfiques que poden anar des de les purament lineals fins a aquelles que requerisquen un gran contingut de textures o de color.
  
12. Diferenciar les possibilitats de comunicació i d'anàlisi dels principals sistemes de representació (dièdric, axonomètric i cònic) en relació amb el receptor o espectador.
  
A través d'este criteri es pretén mesurar el nivell de comprensió respecte a les finalitats pràctiques que perseguixen els distints sistemes de representació, en dos direccions. La primera considera la comprensió de cada sistema per part de l'usuari (l'emissor) i la segona, la comprensió del sistema utilitzat per qui el llig (el receptor). Igualment podrà valorar-se la capacitat dels estudiants per a realitzar l'elecció correcta d'un sistema o d'un altre, adequant els seus coneixements a la millor expressió i comprensió dels seus projectes.
  
13. Utilitzar recursos gràfics com el color, les textures, lletres, signes o símbols transferibles, trames, etc., per a exposar amb major evidència les dades i la informació que el dibuix tècnic facilita tant tècnicament com científicament.
  
La finalitat d'este criteri és jutjar si s'ha comprés l'aportació que en el camp de la comunicació i de l'estètica suposa recórrer a les tècniques gràfiques indicades. La qüestió és encara més important perquè, tradicionalment, estos aspectes gràfics s'han descuidat en el Dibuix Tècnic. En un altre orde, servix per a mesurar el nivell de destreses aconseguides i l'interés per la bona qualitat en l'acabat i la presentació dels treballs.
  
14. Definir gràficament un objecte per les seues vistes fonamentals o la seua perspectiva, executades a mà alçada.
  
15. Obtindre la representació de peces i elements industrials o de construcció i valorar la correcta aplicació de les normes referides a vistes, talls, seccions, acotació i simplificació, indicades en elles.
  
16. Culminar els treballs de Dibuix Tècnic, utilitzant els diferents recursos gràfics, de manera que este siga clar, net i responga a l'objectiu per al qual ha sigut realitzat.
  
LLATÍ I i II
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
L'estudi de la llengua i cultura llatines és necessari per a la formació de l'alumnat que ha optat, dins del Batxillerat, per un acostament i aprofundiment inicials en el camp de la Lingüística, les Humanitats i les Ciències Socials.
  
Atés que les llengües parlades per l'alumnat de la Comunitat Valenciana són llengües derivades de la llengua llatina, el llatí indubtablement contribuirà, molt directament, a millorar-ne el domini aportant coneixements sobre les estructures morfològiques, sintàctiques i lèxiques de la llengua origen i sobre l'evolució de la dita llengua a cada una de les romàniques, així com sobre la relació que entre elles s'establix pel seu origen comú.
  
Un estudi del lèxic llatí d'ús més freqüent i amb més aprofitament en l'evolució en les llengües romàniques, junt amb l'estudi dels mecanismes d'esta evolució, afavorirà l'enriquiment del lèxic utilitzat en la pròpia llengua, i la facilitat de modificació, derivació i composició.
  
El coneixement dels pilars i de l'origen de tantes i tantes institucions que en el món occidental deriven directament del món clàssic, col·laborarà a l'anàlisi crítica de realitats del món contemporani. D'ací que l'estudi que es proposa en este currículum no siga exclusivament lingüístic, sinó també cultural i institucional.
  
L'acostament a la llengua i a la cultura de Roma, que junt amb la de Grècia, és la base de la nostra civilització occidental, es basarà fonamentalment en l'anàlisi, traducció i interpretació de textos llatins, combinat amb la lectura i el comentari de textos traduïts a les llengües de la Comunitat Valenciana que permeten una introducció més ràpida al món clàssic.
  
L'estudi científic de qualsevol llengua es vorà ajudat per l'estudi de la llengua que constituïx el seu origen. En este sentit, l'estudi de la llengua llatina facilitarà l'estudi sistemàtic i científic no sols de la pròpia llengua, sinó també de totes aquelles sobre les quals ha exercit una influència remarcable.
  
En conclusió, les finalitats fonamentals que es perseguixen amb la presència de l'estudi de la llengua llatina en el Batxillerat són:
  
\*Aprenentatge per mitjà de textos que caldrà llegir, traduir i interpretar, de la llengua de què deriven les llengües romàniques de l'Estat.
  
\*Reflexió sobre les relacions entre les estructures de la llengua llatina i les de les llengües romàniques, en els nivells lèxic, fonètic, morfosintàctic i pragmàtic, per a millorar-ne el coneixement.
  
\*Augment del domini del lèxic de les llengües modernes que l'alumnat utilitze i estudie, per mitjà de l'estudi de la derivació del llatí en estes llengües i la comparació contínua prenent com a base la llengua llatina.
  
\*Contribució a l'establiment d'una base científica per a l'estudi de les llengües en el Batxillerat.
  
\*Contacte profund amb el món clàssic en què es va desenrotllar la llengua llatina, i reconeixement de la seua permanència en el món actual.
  
La consecució d'estes finalitats s'haurà d'efectuar en dos cursos, Llatí I i Llatí II. Si bé l'estudi del lèxic i la traducció de textos ha d'intentar-se des del primer moment, lògicament és en el primer curs on s'estudiaran les estructures regulars, les més freqüents i més senzilles, en textos apropiats, així com la sintaxi més simple; en el segon curs s'estudiaran més sistemàticament la subordinació i la morfologia irregular i s'introduirà l'alumnat en la traducció de textos més complexos sintàcticament i conceptualment.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i utilitzar els aspectes morfològics, sintàctics i lèxics bàsics de la llengua llatina, iniciant-se en la interpretació i traducció de textos de complexitat progressiva.
  
2. Reflexionar sobre els elements substancials que conformen les llengües, relacionant la llengua llatina amb algunes de les que se'n deriven, i reconeixent components significatius d'esta herència (flexió nominal, pronominal i verbal).
  
3. Analitzar textos diversos, traduïts i originals, per mitjà d'una lectura comprensiva, distingint els gèneres literaris, les seues característiques essencials i la seua evolució.
  
4. Ordenar els conceptes lingüístics, establint categories, jerarquies, oposicions i relacions entre àmbits lingüístics diversos.
  
5. Reconéixer alguns dels elements de l'herència llatina que romanen en el món actual i considerar-los com una de les claus per a la seua interpretació.
  
6. Buscar i indagar en documents i fonts d'informació diversos, relacionant elements dispersos i analitzant-ne críticament les aportacions.
  
7. Identificar i valorar les principals aportacions de la civilització romana i de la llengua llatina com a instrument transmissor de la seua cultura.
  
8. Valorar les aportacions de l'esperit clàssic com a element integrador de diferents corrents de pensament i actituds (ètiques, estètiques) que conformen l'àmbit cultural europeu a què l'alumnat pertany.
  
LLATÍ I
  
III. Nuclis de continguts
  
Es pretén que la relació de continguts assenyalats en este curs per a poder realitzar satisfactòriament el procés d'ensenyança-aprenentatge, oferisca la possibilitat d'aconseguir els objectius enunciats i desenrotllar les capacitats expressades per un camí en què, naturalment, l'estudi de la llengua llatina ha d'anar sempre íntimament unit a l'estudi de la cultura clàssica i a la relació contínua entre el llatí i les llengües actuals i les seues cultures.
  
Per tot això, s'ordenen els continguts en relació amb els objectius proposats, però el seu desenrotllament i inclús algun eventual canvi, seran potestatius de cada grup d'alumnes-professor, departament, seminari o centre en què es desenrotllen els estudis dissenyats.
  
1. La llengua llatina.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- De l'Indoeuropeu a les Llengües Romàniques. L'origen del Llatí. L'Escriptura a Roma. L'abecedari i la pronunciació clàssica. Quantitat i accentuació.
  
- Concepte de llengua flexiva. Conceptes de flexió, funció i cas, com a punt de partida per a la comprensió d'una llengua flexiva.
  
- La declinació. Els casos i les funcions per ells expressades en els substantius i adjectius nominals i verbals dels diferents temes en llatí.
  
- La flexió pronominal. Les sèries pronominals en llatí.
  
- La flexió verbal. Les categories verbals. La conjugació regular i les dels verbs irregulars més utilitzats: SUM, EO, FERO, FIO i VOLO.
  
- Els elements no flexius en llatí: preposicions i conjuncions més freqüents. Els adverbis: la seua relació amb els adjectius i amb les sèries pronominals.
  
- Concepte i estructura de l'oració. Les modalitats oracionals enunciatives i els seus recursos. Constituents que configuren les oracions. Les relacions sintàctiques: la concordança, la recció i l'orde de les paraules.
  
- L'oració simple i la composta. Classes d'oracions simples per l'estructura del predicat. La coordinació. Estudi de les proposicions subordinades més usuals en llatí i dels corresponents procediments de subordinació.
  
- Aprenentatge del vocabulari llatí bàsic. Grups temàtics. Famílies de paraules.
  
Este conjunt de continguts de cap manera haurà de plantejar-se aïlladament dels textos, sinó sempre com a instrument per a l'anàlisi, comprensió, traducció i interpretació d'estos. Abans de l'anàlisi i traducció convé que els alumnes realitzen una lectura dels textos per part de l'alumnat, per a aconseguir una correcta pronunciació i una comprensió intuïtiva inicial.
  
La consolidació en el reconeixement de les formes i estructures s'aconseguix més fàcilment amb la pràctica de la traducció inversa. Esta activitat s'ha de completar amb exercicis relatius a la commutació de nom, gènere i cas, i a l'establiment de les concordances corresponents en les estructures nominals i en les verbals que queden afectades pels canvis.
  
2. La traducció i interpretació de textos.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Domini de les ferramentes, tècniques i estratègies que conduïxen a la traducció i interpretació d'un text llatí. Iniciació a l'ús de vocabularis i diccionaris llatins.
  
- L'anàlisi gramatical com a estratègia imprescindible per a la traducció. Especial atenció a l'anàlisi de les categories nominals i verbals i als mecanismes de relació sintàctica: concordança, recció i orde de les paraules.
  
- Estudi comparatiu entre la sintaxi d'un text en llatí i la de la corresponent traducció.
  
- Lectura comprensiva d'obres o fragments traduïts.
  
- Acostament al context històric, social i cultural dels textos utilitzats en la lectura o en la traducció.
  
3. Evolució del lèxic i de les estructures gramaticals del llatí a les llengües romàniques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Aprenentatge de vocabulari llatí.
  
- Estudi de l'evolució de les paraules llatines i dels formants de més rendiment en les llengües romàniques dins dels diferents registres d'ús. Especial atenció a les llengües cooficials de la Comunitat Valenciana.
  
- Evolució fonètica. Regles fonamentals de derivació al castellà i valencià.
  
- Evolució morfosintàctica. Desaparició de la flexió nominal. Especialització en gèneres dels temes nominals llatins. Pervivència de la flexió pronominal. Comparació de les formes verbals llatines amb les romàniques.
  
- Evolució semàntica. Principals canvis semàntics operats en les paraules llatines heretades objecte d'estudi.
  
- Expressions llatines incorporades al llenguatge habitual, al tècnic o al culte.
  
Es procurarà aprofitar els mateixos textos que s'analitzen i traduïxen per a realitzar una comparació contínua entre el llatí i les llengües que l'alumnat coneix o estudia. La comparació no ha de fer-se només en relació amb el lèxic i l'evolució fonètica, sinó també sobre els canvis morfològics, sintàctics i semàntics.
  
4. Roma i el seu llegat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Desenrotllament de Roma com a potència mediterrània i continental. Sinopsi històrica del món romà i procés de formació i de decadència de l'Imperi Romà. (Segles VIII a. de C. al VI d. de C.).
  
- Organització social de Roma i institucions polítiques i militars.
  
- Aspectes més rellevants de la vida quotidiana dels romans.
  
- Religió i mitologia.
  
- La romanització d'Hispània. Projecció actual. Especial atenció als processos de romanització operats a la Comunitat Valenciana. Les seues empremtes.
  
- El dret romà i la seua pervivència en els ordenaments jurídics posteriors.
  
La consecució de l'aprenentatge d'este nucli de continguts es basarà en el comentari dels textos que es proposen per a traduir i sobretot en el de textos ja traduïts que es posaran a disposició de l'alumnat al mateix temps per a la lectura comprensiva i per a la comparació contrastiva gramatical. Així mateix s'aprofitarà l'estudi d'estos continguts per a fomentar la busca de diferents fonts d'informació i l'anàlisi crítica de les aportacions.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar en textos senzills, originals o adaptats, els elements bàsics de la morfologia i sintaxi llatina corresponents al nucli de contingut ?Llengua llatina?, i comparar els dits elements amb els d'altres llengües que l'alumnat conega o estudie.
  
Este criteri pretén comprovar si s'han adquirit uns coneixements lingüístics bàsics de la llengua llatina, que permeten l'anàlisi gramatical dels textos per a la seua traducció i interpretació. Així mateix este criteri fa referència al reconeixement dels distints elements que configuren les oracions, de la seua organització i, sobre la base d'exercicis de commutació de categories, de l'existència de relacions sintàctiques establides per concordança o recció. La comparació dels constituents propis de la llengua llatina amb els d'altres llengües es farà, a més, per mitjà de la comparació del text llatí i de la corresponent traducció literal, de manera que es puguen identificar apropiadament les variacions i les coincidències d'ambdós llengües.
  
2. Exposar, oralment o per escrit, el contingut de textos llatins traduïts, preferentment narratius, i delimitar les parts de què consten.
  
Este criteri tracta d'avaluar la capacitat de comprendre el contingut d'un text i de definir les parts més importants. Els textos seran preferentment narratius. L'alumnat podrà manifestar la seua competència per mitjà de tasques com ara exercicis de lectura, anàlisi, resum del text i explicació del seu contingut global.
  
3. Traduir a la llengua d'ús de l'alumnat, amb la major fidelitat possible, textos llatins breus, preferentment narratius, originals o, si pareix oportú, facilitats o elaborats.
  
Al llarg d'este curs l'alumnat haurà de demostrar l'avanç en la traducció i interpretació de textos escrits en llatí. Estos textos han de reunir unes característiques gramaticals estretament relacionades amb la teoria que els alumnes vagen adquirint, de manera que el nivell dels coneixements gramaticals i la pràctica de l'anàlisi lingüística es mantinguen vinculats a la interpretació dels textos treballats.
  
Així mateix, s'ha de demostrar l'aprenentatge del lèxic llatí. Per tant, els exercicis seran en principi realitzats sense diccionari; no obstant, caldrà facilitar a l'alumnat la comprensió d'aquells termes el significat i les característiques gramaticals dels quals no hagen sigut considerats d'estudi obligatori, bé directament pel professorat o bé per mitjà de la iniciació progressiva en l'ús de vocabularis i diccionaris llatins.
  
4. Traduir al llatí frases senzilles escrites en la llengua romànica d'ús de l'alumnat, de característiques semblants a les que siguen objecte de traducció des del llatí a la llengua pròpia.
  
Este criteri pretén comprovar el coneixement dels aspectes morfològics i sintàctics de la llengua llatina presentats fins al moment i serà molt útil per a reforçar els avanços de l'alumnat en la comparació de les estructures gramaticals i lèxiques de la llengua llatina i de les que l'alumnat conega o utilitze.
  
5. Reconéixer en el lèxic de les llengües romàniques parlades a la península Ibèrica, especialment en el de les cooficials de la Comunitat Valenciana, i en paraules de clara relació etimològica, l'origen llatí, i explicar l'evolució fonètica, morfològica i semàntica.
  
Este criteri tracta de comprovar si l'alumnat té consciència que la llengua que parla i escriu és fruit d'una evolució a partir, fonamentalment, del llatí. L'alumnat haurà de relacionar paraules de llengües romàniques amb les corresponents llatines i identificar els canvis produïts en el curs de la seua evolució, observant com esta es manifesta en la fonètica, la morfologia i la semàntica.
  
6. Identificar els aspectes més importants de la història del poble romà i de la seua presència a la península Ibèrica i a la Comunitat Valenciana i reconéixer les empremtes de la cultura clàssica en diversos aspectes de la civilització actual.
  
Este criteri pretén comprovar el coneixement del passat romà especialment centrat a la península Ibèrica i a la Comunitat Valenciana i, de la pervivència dels elements socioculturals en el món actual. Possibles activitats respecte d'això són el treball sobre fonts escrites, la busca en els mitjans de comunicació de referències al món clàssic i de cites llatines, o l'anàlisi de textos d'autors grecs o llatins traduïts, prèviament seleccionats i contextualitzats pel professorat.
  
7. Realitzar amb ajuda del professorat alguna investigació sobre l'empremta de la romanització en l'entorn pròxim a l'alumnat, amb una tasca d'indagació directa (fonts i restes arqueològiques, fonts primàries, etc.) i consulta d'informació complementària, i comunicar de forma coherent i organitzada els resultats de l'estudi.
  
Este criteri pretén comprovar que l'alumnat distingix en el seu entorn els elements del món clàssic i que els reconeix com a herència del nostre propi passat i els interpreta segons els coneixements que ja té sobre cultura clàssica, per mitjà de la utilització selectiva de fonts arqueològiques o d'altres. Es proposa com a tasca possible un treball de grup, realitzat amb ajuda del professorat, sobre temes de l'entorn, la qual cosa permetrà una integració més activa d'esta investigació en la realitat immediata, gràcies al contacte directe amb les restes materials.
  
LLATÍ II
  
III. Nuclis de continguts
  
1. La llengua llatina.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Les modalitats oracionals: la modalitat declarativa. Estructura i constituents de l'oració. Classes d'oració per l'estructura del predicat. Les relacions sintàctiques: la concordança, recció i orde de paraules. Casos especials de concordança.
  
- El sintagma nominal: estructura i constituents. Funcions del sintagma nominal. Les declinacions: els casos. Formes especials o irregulars de les diferents declinacions.
  
- El sintagma adjectiu: estructura i constituents. Funcions del sintagma adjectival. Flexió dels adjectius. Graus de l'adjectiu. La formació d'adverbis a partir d'adjectius qualificatius: funcions.
  
- Els pronoms: flexió. Usos deíctic, fòric i emfàtic. Adverbis corresponents a les diferents sèries pronominals.
  
- El sintagma preposicional. Estudi de l'ús de les preposicions.
  
- Les categories verbals: veu, aspecte, mode, temps, nombre i persona. L'organització temàtica del verb llatí. Les conjugacions regulars en activa i mitjana-passiva. L'estructura de les oracions actives, passives i mitjanes. L'impersonal. Verbs irregulars i defectius.
  
- Estudi de les principals variants de les modalitats expressiva i impressiva: la interrogació directa, l'expressió del desig i de la lamentació, els mandats i les prohibicions.
  
- Les formes nominals del verb: classes i funcions. Perífrasis verbals, modals i aspectuals.
  
- L'oració composta: la juxtaposició i la coordinació. La subordinació: procediments. La proposició relativa. La proposició d'infinitiu. La subordinació conjuntiva: estudi dels nexes subordinants i de les preposicions per ells introduïdes. Funcions de les proposicions subordinades.
  
- L'expressió d'enunciats indirectes: subordinació i estil indirecte.
  
2. La interpretació de textos.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Lectura comprensiva i comentada d'obres completes o fragments d'obres traduïdes del llatí.
  
- Interpretació de textos llatins de diferents modalitats, per mitjà de l'aplicació de les distintes tècniques de traducció i de la utilització correcta d'instruments de treball com el diccionari, prèvia l'anàlisi gramatical pertinent.
  
- Comparació entre les estructures gramaticals i les corresponents en les llengües conegudes per l'alumnat, per mitjà de la confrontació de textos llatins i la traducció.
  
- Comentari dels aspectes culturals, socials, polítics i històrics continguts en els textos objecte de lectura i de traducció. Acostament al món clàssic reflectit en els textos i constatació de la seua pervivència en èpoques posteriors i en l'actual.
  
- Estudi de les característiques lingüístiques dels textos dels diferents gèneres literaris i dels recursos utilitzats en la seua configuració.
  
- Comentari de textos. Els textos com a font de dades i d'informació.
  
Es procurarà que els textos que s'han de llegir o traduir siguen de diferents èpoques i de diversos gèneres literaris perquè l'alumnat comprenga el fet que el llatí ha sigut aclaparadorament la llengua de cultura d'Europa durant llargs períodes de la història. En este sentit s'han de poder proposar als estudiants textos que relacionen la llengua clàssica amb el seu entorn geogràfic i històric.
  
3. Formació i evolució del llatí a les llengües romàniques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Formació de paraules llatines. Modificació, derivació i composició. Estudi dels formants d'origen llatí més productius en la formació de paraules en les llengües modernes conegudes o emprades per l'alumnat.
  
- Característiques diferencials del llatí davant de les llengües romàniques i de l'anglés.
  
- Vocabulari específic d'origen grecollatí usual en les disciplines que s'estudien en el Batxillerat.
  
- Expressions llatines incorporades al llenguatge habitual i al culte.
  
4. Roma i el seu llegat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Transmissió de la literatura clàssica.
  
- Els gèneres literaris llatins. Influència en les manifestacions literàries d'èpoques posteriors.
  
- La mitologia clàssica i la seua influència en tota la cultura occidental.
  
- El llegat de Roma a Hispània. Restes romanes a la Comunitat Valenciana. Vestigis en jaciments i museus a Hispània i a la Comunitat Valenciana.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar, analitzar i comentar els elements que constituïxen les diferents estructures morfològiques i sintàctiques de textos llatins originals, destacant les variacions i coincidències amb altres llengües conegudes. Esta anàlisi ha de comprendre les formes poc freqüents i irregulars, si es presenten, així com tota classe de proposició subordinada.
  
Este criteri pretén comprovar l'aprofundiment en l'aprenentatge de la morfologia regular, que ha de quedar pràcticament assimilada i la iniciació en la irregular, tant nominal com pronominal i verbal. Però, primer que res, l'alumnat ha de demostrar la seua competència en l'anàlisi de les proposicions subordinades, especialment d'aquelles que presenten procediments de subordinació o estructures diferents de les utilitzades per les llengües conegudes per l'alumnat.
  
2. Exposar, oralment o per escrit, el contingut de textos llatins traduïts de diversos gèneres literaris, elaborant esquemes bàsics i diferenciant les idees principals de les secundàries.
  
Este criteri tracta d'avaluar el grau de comprensió del contingut essencial d'un text. En este curs es treballaran textos més complexos que els treballats el curs anterior pertanyents a diferents gèneres literaris, sobre els quals es realitzaran exercicis de lectura, d'anàlisi i de resum del contingut.
  
3. Traduir a la llengua d'ús de l'alumnat textos escrits en llatí de diferents gèneres literaris.
  
Este criteri tracta de comprovar que l'alumnat ha progressat adequadament en l'assimilació de les estructures de la llengua llatina i que partint de l'anàlisi del text és capaç d'arribar a la comprensió reflexiva que suposa la traducció. La versió de les traduccions, mantenint la fidelitat al text, s'intentarà que siga més literària i elegant. Es podrà utilitzar el diccionari.
  
4. Produir textos breus escrits en llatí de moderada dificultat utilitzant correctament les estructures de la llengua llatina que siguen estudiades per l'alumnat.
  
S'utilitzarà este criteri d'avaluació per a comprovar el coneixement aconseguit del lèxic i de les diferents estructures morfològiques i sintàctiques estudiades, especialment les relacionades amb la configuració de les diferents modalitats de frase, l'ús dels casos i la subordinació. La traducció inversa, realitzada ja en Llatí I, podrà generalitzar-se en este curs.
  
5. Comparar el lèxic llatí i grecollatí amb el d'altres llengües que conega l'alumnat, i deduir les regles bàsiques de modificació, derivació i composició de paraules.
  
Este criteri ha de tendir a verificar no sols el domini del lèxic d'aprenentatge obligatori sinó també el dels mecanismes de formació de paraules, en els quals exercixen un paper important els formants d'origen grecollatí, així com el reconeixement dels dits mecanismes en les llengües conegudes per l'alumnat. Podrà proposar-se estudis comparatius de lèxic (etimologia i evolució), reconstrucció de famílies semàntiques (parentiu, calendari, etc.), anàlisi de les variacions semàntiques que aporten els distints prefixos i sufixos grecollatins i estudis sobre paraules utilitzades en altres disciplines.
  
6. Comparar els components (fonètic, morfològic, sintàctic, semàntic i pragmàtic) fonamentals constitutius del llatí i d'altres llengües conegudes per l'alumnat.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si l'alumnat establix relacions entre les llengües que estudia i parla, aprofitant els coneixements lingüístics i científics obtinguts de l'estudi de cada una d'estes per a projectar-lo en les altres, passant així a un coneixement del llenguatge més complex i abstracte.
  
7. Identificar i comentar els elements essencials de textos de diferents gèneres literaris, amb sentit complet i traduïts, i reconéixer les estructures bàsiques diferenciadores.
  
Este criteri pretén que l'alumnat identifique elements essencials del text literari (argument, estructura, dimensió espai-temps, personatges, recursos estilístics, etc.) i caracteritze els diferents gèneres pels seus trets diferenciadors. Es proposa el treball sobre textos amb sentit complet pertanyents a diversos gèneres literaris (èpics, dramàtics, historiogràfics, etc.) originals i traduïts, que poden ser contrastats amb textos de la literatura actual, de manera especial amb els escrits en les llengües conegudes pels estudiants.
  
8. Planificar i realitzar investigacions senzilles sobre temes monogràfics, utilitzant fonts de diversa índole: restes arqueològiques, inscripcions, índexs, lèxics, articles específics, etc.
  
Este criteri tracta de comprovar la capacitat creativa en la planificació, busca, recopilació i sistematització de la informació així com el grau d'adequació i correcció en l'expressió oral i escrita. Els estudiants, guiats pel professorat, planificaran l'activitat, organitzaran la informació i la contrastaran per a deduir-ne conclusions que els permeten elaborar hipòtesis explicatives.
  
GREC I i II
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
L'estudi de la llengua i la cultura gregues en el Batxillerat aporta a la formació de l'alumnat uns coneixements i uns valors que s'han mantingut vigents al llarg de la nostra història i en els quals encara hui vivim immersos. D'ací el gran interés de la seua presència en el currículum i en especial en el d'aquells estudiants que realitzen un primer aprofundiment en el camp de les Humanitats, les Ciències Socials o la Lingüística.
  
L'estudi de les llengües clàssiques amplia la reflexió sobre els distints elements de les llengües i les seues característiques estructurals, que en l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria estigué dirigida fonamentalment al seu ús adequat. A més, insistix en la reflexió sobre el llenguatge escrit no com un simple reflex de l'oral sinó com un llenguatge dotat d'uns valors i unes estructures específics, a pesar que la destinació dels escrits imaginat pels seus autors és el de ser expressats oralment. Finalment, les llengües clàssiques presenten la característica especial de tractar-se de llengües flexives, antecedents de les llengües modernes romàniques, i això permet perfeccionar les capacitats lingüístiques dels estudiants amb l'anàlisi textual.
  
En tots els plans d'estudi del Batxillerat en què s'han impartit llengües clàssiques, l'estudi del grec partia de coneixements sobre aspectes fonamentals, lingüístics i culturals, oferits a l'alumne prèviament pel llatí. Es partia, per tant, d'una visió de l'antiguitat clàssica i una capacitat de reflexió sobre l'estructura d'una llengua flexiva i sobre conceptes lingüístics generals de llengües de les quals només es conserven documents escrits.
  
L'alumnat inicia ara l'estudi del Llatí i del Grec simultàniament, per això el coneixement previ de l'estructura d'una llengua flexiva, que proporcionava el Llatí en plans d'estudi anteriors, queda reduït a les nocions generals que puga obtindre en la matèria optativa Cultura Clàssica, oferida en el segon cicle de l'Educació Secundària Obligatòria. Però, atés que els estudiants poden iniciar els estudis de Llatí i Grec en el Batxillerat sense haver cursat l'optativa de Cultura Clàssica en l'Educació Secundària Obligatòria, l'estudi d'estes matèries en el Batxillerat ha d'iniciar-se considerant que només compta amb els coneixements de les llengües estudiades fins a eixe moment, que funcionen com a preconceptes per a l'estudi de les llengües clàssiques, i ha de buscar desenrotllaments lingüístics comuns de les distintes llengües.
  
L'inici simultani de l'estudi de les dos llengües clàssiques en el Batxillerat invita a treballar ambdós a l'uníson i a realitzar una activitat interdisciplinar que evite duplicitats en el desenrotllament de les dos matèries sense menyscabar el treball interdisciplinar amb d'altres, com ara Llengua, Història, Filosofia, etc.
  
Resulta objectiu primordial aconseguir que l'alumnat assolisca un coneixement elemental de la llengua grega en els seus aspectes fonètic, morfològic, sintàctic i lèxic, amb el qual puguen accedir als textos literaris originals i millorar l'aprenentatge i ús de les dos llengües de la Comunitat Valenciana. La concreció d'estos continguts ha de fer-se amb criteris de sensibilitat i especificitat, en funció tant de la llengua grega com de la il·lustració de les mateixes llengües modernes.
  
La principal finalitat del Grec en el Batxillerat és l'assimilació per part de l'alumnat de tots els aspectes culturals que, nascuts en la Grècia antiga, romanen hui vigents en el món modern: lingüístics, literaris, filosòfics, estètics, eticopolítics, científics, etc., és a dir, la comprensió de la nostra cultura partint de l'estudi de la cultura grega. La raó fonamental de l'acostament a esta és la de perfeccionar el coneixement de nosaltres mateixos, ja que, com a hereus culturals dels grecs, l'estudi del seu món i la seua cultura ens fa augmentar el coneixement del nostre, tant en allò que ens unix, com en allò que ens separa. Per això, en l'estudi del Grec van units llengua i cultura, ja que el seu estudi es desenrotlla sobre escrits literaris, filosòfics, històrics, etc., de la cultura grega, i d'esta es deduïxen els aspectes positius que cal fomentar en l'alumnat.
  
És fonamental el coneixement de l'estructura de la llengua grega, ja que la iniciació de l'estudi gramatical de les llengües clàssiques del Batxillerat permet, per translació, una major reflexió sobre el fet lingüístic i l'estructura tant de la llengua pròpia com de les altres llengües del currículum.
  
Una de les majors justificacions de les llengües clàssiques en l'ensenyança ha sigut la que desenrotlla el pensament lògic dels estudiants per mitjà del treball de traducció. Si bé esta raó per si sola no justificaria la implantació d'esta assignatura en un pla d'estudis, ja que moltes altres matèries podran servir per a la mateixa finalitat, no deixa de ser cert que el desenrotllament del pensament lògic continua sent un factor important en l'ensenyança del grec. L'orde lineal de la llengua grega resulta freqüentment inintel·ligible per al lector espanyol, educat en un orde lineal distint, fins que descobrix, raonant sobre el text, per mitjà de la forma i funció de les paraules, les connexions entre estes. D'altra banda, tenint l'estudi del grec un ampli camp interdisciplinar, les referències a altres matèries com la Filosofia, la Història, la Literatura incidixen també en el desenrotllament de la capacitat de comprensió.
  
L'accés a textos de distint tipus i autors, que seran presentats d'una manera adequada (els uns, en la mesura que es puga, en la seua forma original, i els altres, traduïts), i la interpretació d'estos, permetrà conéixer directament el pensament dels autors grecs, i descobrir-ne molts indicis que encara persistixen en el món actual. El contacte amb les més notables mostres del llegat de Grècia, amb els aspectes més significatius de la seua història i cultura, portarà a aprofundir en uns senyals d'identitat que continuen sent rellevants en els nostres dies.
  
Quan analitzem la realitat que ens circumda en el món actual, no podem evitar les referències al món grec. Pràcticament tot el que fa referència a la conducta del ser humà ja es donà en este, ja s'hi estudià, i d'això ens han arribat abundantíssims testimonis de l'època, així com referències d'èpoques posteriors. Així, temes candents de la vida contemporània, com l'amor i la guerra, la llibertat i l'esclavitud, el ciutadà i l'estat, la vida i la mort, l'home i la divinitat, estan tractats en el món grec tan profusament com en l'actual, de tot això es poden extraure moltes ensenyances.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i utilitzar els fonaments morfològics, sintàctics i lèxics de la llengua grega i iniciar-se en la interpretació i traducció de textos de complexitat progressiva.
  
2. Dominar millor el lèxic científic i tècnic de les llengües d'ús a partir del coneixement del vocabulari grec. Així mateix, reflexionar sobre els elements fonamentals que constituïxen les llengües i les seues influències mútues en l'espai i en el temps, familiaritzant-se amb elements de la llengua grega que ajuden a la comprensió de les modernes, entre elles de la seua pròpia.
  
3. Ensinistrar-se en tècniques senzilles d'anàlisi filològica per mitjà de la reflexió sobre les unitats lingüístiques i les estructures gramaticals de les distintes llengües, així com en el maneig i comentari de textos grecs diversos. Per a això, es procurarà interpretar textos literaris, històrics, filosòfics, a través de textos dels segles V i IV, unes vegades traduïts, i d'altres, originals ?encara que durant el primer curs requeriran retocs que els facen accessibles- per a comprendre l'estructura i el pensament i la ideologia reflectits en ells amb una actitud crítica davant del món grec i el món en què viuen.
  
4. Introduir-se en un coneixement general dels distints gèneres literaris. Buscar i indagar en documents i fonts d'informació variades, per a obtindre'n dades rellevants per al coneixement de la llengua, història i cultura estudiades.
  
5. Aproximar-se al món històric, cultural, religiós, polític, filosòfic, científic, etc., de l'antiguitat grega, a través de la seua llengua i de les seues manifestacions artístiques. Apreciar els valors principals i més característics (humanístics, eticoprofessionals, estètics, religiosos), establits per la societat grega, en què tingueren una àmplia vigència, identificant-hi les fonts d'on corresponen formes de pensar del món actual.
  
6. Reconéixer i valorar els factors culturals heretats dels grecs que s'han convertit en patrimoni universal. Desenrotllar el sentiment de pertinença a la unitat política, social i cultural que és Europa, en la base de la qual està el món grec, amb actituds de tolerància i respecte cap als seus distints pobles i els d'altres zones del món.
  
7. Aconseguir un ampli coneixement de la composició i derivació de paraules de les llengües modernes, especialment de les dos llengües oficials de la Comunitat Valenciana, relacionades amb el grec antic.
  
GREC I
  
III. Nuclis de continguts
  
1. La llengua grega.
  
L'estudi de la llengua grega comporta no sols accedir a una llengua, sinó també als continguts culturals i de coneixement de la societat que la utilitzava. El coneixement de la llengua grega ha de ser, per tant, objectiu prioritari.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- De l'Indoeuropeu al grec modern: història succinta de la llengua grega. Els dialectes antics. El jònic-àtic. La koiné. El grec modern.
  
- L'alfabet grec en la història de l'escriptura. Pronunciació convencional i escriptura. Signes gràfics: ortografia i pronunciació. Normes de transcripció i transliteració a les llengües de la Comunitat Valenciana.
  
- Fonètica i Fonologia: Allargament, assimilació, dissimilació, metàtesi i altres fenòmens fonètics d'ús freqüent. L'accent.
  
- Flexió nominal, pronominal i verbal. Forma i funció. La concordança:
  
\*El substantiu. Tipus de substantius de les tres declinacions. Flexió de cada una de les declinacions.
  
\*L'adjectiu. Classes d'adjectius. Graus de l'adjectiu.
  
\*Morfosintaxi pronominal. Característiques generals de la flexió pronominal. Pronoms personals i possessius. Pronoms demostratius. Pronoms relatius. Pronoms indefinits i interrogatius.
  
\*Conceptes i valors de les formes verbals: temes i aspecte. Veus, modes, temps. Morfosintaxi verbal: introducció a la formació de les categories verbals. Conjugació temàtica. Les formes no personals del verb.
  
- Sintaxi. Proposició i oració. Nexes i partícules:
  
\*L'estructura de l'oració. Orde de les paraules en la frase. La concordança. Els elements de connexió.
  
\*Oracions simples i compostes. L'oració simple: les seues classes. Oració composta. Introducció a la parataxi i la hipotaxi: quadro general de l'oració composta.
  
2. Els textos grecs i la seua interpretació.
  
La reflexió lingüística o l'estudi del lèxic no tenen utilitat si no van acompanyats de la seua concreció en un text i de les seues relacions amb el context. Gràcies a la interpretació de textos, siguen literaris, històrics, filosòfics o científics, s'aconseguix l'adquisició de coneixements, destreses i habilitats. Sense este nucli, que permet penetrar de la forma més completa en el pensament dels seus autors, i estudiar la significació de les paraules en un període determinat i en distintes èpoques, perdria validesa tot el desenrotllament de la matèria.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Lectura comprensiva de textos traduïts: Lectura d'obres o fragments traduïts a les llengües de la Comunitat Valenciana.
  
- Introducció a les tècniques de traducció i al comentari de textos. Estudi sintàctic comparatiu entre el text original i la seua traducció.
  
- Anàlisi morfosintàctica: Traducció i interpretació de textos breus de dificultat mínima, d'autors grecs, fonamentalment prosa àtica dels segles V i IV a. de C.
  
3. El lèxic grec.
  
L'aprenentatge del lèxic ha de basar-se en la freqüència de la seua aparició en els textos, i en el repàs reiterat d'estos, per mitjà de la comparació dels termes grecs amb els d'altres llengües que l'alumne conega, com ara llatí, valencià, llengua estrangera, etc.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Morfema i paraula. Les classes de paraules, Significat lèxic i gramatical.
  
- Prefixos i sufixos. Procediments de derivació i composició de paraules: noms, adjectius, verbs, adverbis.
  
- Aprenentatge de vocabulari grec:
  
\*Cultismes d'origen grec en les llengües modernes. El vocabulari científic i tècnic. Estudi d'arrels gregues en les llengües europees.
  
\*Etimologies gregues en les llengües de la Comunitat Valenciana.
  
4. Grècia i el seu llegat.
  
Els grecs condicionaren les nostres formes de pensar i els nostres costums, així com abans condicionaren les dels romans i les dels pobles que succeïren a estos. Moltes vegades les successives generacions han volgut trobar els seus senyals d'identitat buscant en els seus orígens grecs: ara estem vivint un d'eixos moments, amb el renaixement de les referències gregues en la cultura de tots els pobles d'Europa, per a trobar-hi la identificació d'?europeus?. Per això, és important beure en les fonts d'on correspon la nostra forma de pensar en tants aspectes, per mitjà de documents epigràfics i arqueològics, obres literàries, bibliografia seleccionada i mitjans audiovisuals.
  
Qualsevol estudiant té uns preconceptes sobre el món clàssic, sobre la seua estructura, sobre les seues llengües, que s'ha format a través de distintes influències: mitjans de comunicació, lectures, ensenyança prèvia. Cal respectar eixos preconceptes i ajudar-lo a modificar-los quan siguen erronis sense censurar-lo per això.
  
El coneixement de la cultura grega no pot limitar-se a les referències culturals dels textos seleccionats. El professorat ha de complementar-lo amb exposicions temàtiques, lectura de textos en traduccions fidedignes, treballs dels alumnes orientats bibliogràficament, utilització de mitjans audiovisuals, etc., que facen més sistemàtics els seus coneixements.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Sinopsi de geografia i història de Grècia antiga.
  
- La ciutat grega. La llei. La justícia. Les formes de govern; monarquia, oligarquia i democràcia.
  
- El món de les creences: la mitologia, la religió, el culte, les festes, els jocs.
  
- La vida quotidiana. La família. L'educació. La dona.
  
- Breu presentació dels gèneres literaris a Grècia: èpica, lírica, drama, prosa literària.
  
- Visió estètica: aproximació a l'arquitectura, pintura i ceràmica.
  
- La ciència.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1, Dominar la lectura i l'escriptura del grec i la transcripció de termes grecs.
  
Llegir i escriure textos grecs breus i originals, transcriure amb desimboltura els seus termes a la llengua materna, utilitzar-ne els diferents signes ortogràfics i de puntuació, i reconéixer el reflex de l'alfabet grec en l'abecedari llatí propi de les llengües modernes.
  
2. Reconéixer hel·lenismes remuntant-los als termes grecs originals.
  
Comprovar si es reconeixen els elements lèxics procedents de la llengua grega, així com la seua evolució semàntica. L'alumnat relacionarà termes de la seua llengua o d'altres llengües conegudes per ell amb els seus corresponents en grec i observarà els procediments de derivació i composició, establint relacions i pautes d'evolució.
  
3. Analitzar les distintes formes gramaticals i la seua funció en la frase.
  
Es consideraran objectius mínims la morfologia nominal i pronominal bàsica, així com l'oposició present/aorist en el camp verbal; en el camp sintàctic, el domini de la sintaxi bàsica de la frase i l'oració: casos, concordança, oracions simples i compostes per coordinació i subordinació elemental.
  
4. Distingir unitats d'especial interés en la derivació i composició de paraules: prefixos, sufixos, lexemes, etc.
  
En paraules de textos grecs senzills i de clara relació etimològica amb la llengua materna o altres conegudes per l'alumnat, prefixos i sufixos, i identificar les més elementals regles de derivació i composició.
  
5. Relacionar distintes paraules de la mateixa família etimològica o semàntica.
  
Amb este criteri es pretén ampliar l'adquisició de vocabulari i conéixer les estructures semàntiques de la llengua grega.
  
6. Traduir textos grecs senzills.
  
Amb este criteri es comprovarà la capacitat de reconéixer les diverses estructures morfosintàctiques d'una llengua flexiva i d'abocar-les a les llengües de la Comunitat, reproduint el contingut d'un text.
  
7. Realitzar retroversió de frases senzilles.
  
A fi de valorar la comprensió per l'alumnat dels significats lèxics i gramaticals i les estructures morfosintàctiques del grec.
  
8. Llegir i comentar textos literaris grecs traduïts.
  
Extraure el sentit global de textos de diferents gèneres literaris presentats en traduccions fiables, diferenciar les idees principals de les secundàries, i reconéixer la possible vigència dels seus plantejaments en el món actual.
  
Amb este criteri es pretén determinar si l'estudiant és capaç de comprendre el contingut essencial d'un text i delimitar-ne les parts més importants. Relacionarà els plantejaments continguts en el text amb els actuals i analitzarà i establirà semblances i diferències entre ells. Podrà manifestar la seua competència per mitjà d'exercicis de lectura comprensiva de textos amb sentit complet pertanyents a diversos gèneres literaris, anàlisi i síntesi d'estos, delimitació de les seues parts més significatives, contrast amb textos de literatura actual i elaboració de breus assajos personals sobre la possible vigència del contingut del text en l'actualitat.
  
9. Realitzar treballs utilitzant materials diversos: bibliogràfics, audiovisuals, informàtics, etc.
  
Es pretén comprovar si són capaços de planificar un treball, arreplegar i seleccionar dades a partir de diverses fonts, organitzar estes dades i expressar-les, bé per escrit, bé oralment.
  
Així mateix, amb este criteri es pretén comprovar si l'alumnat és capaç de distingir en el seu entorn els elements del món clàssic, reconeixent-los com a herència del nostre passat i d'interpretar-los partint del seu coneixement sobre ell.
  
GREC II
  
III. Nuclis de continguts
  
Els continguts a desenrotllar en un segon curs de grec no poden obviar que es partix del que ja s'ha estudiat en primer curs. Per això, convé sempre iniciar cada una de les parts de la programació amb un repàs dels continguts estudiats en primer curs i aprofundir-hi a continuació.
  
1. La llengua grega.
  
L'estudi de la gramàtica ha de ser subsidiari de la comprensió de la llengua, quan la necessitat d'interpretar els textos ho exigisca. El coneixement sistemàtic de la gramàtica ha d'estar, per tant, basat en el text i en la freqüència de formes i estructures, i convé construir els paradigmes a partir de les necessitats que impose la interpretació dels textos seleccionats.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Morfosintaxi nominal: Tipus de substantius de les tres declinacions. Declinació contracta. Formes menys usuals i/o irregulars d'ús freqüent.
  
- L'adjectiu. Numerals. Formació d'adverbis a partir d'adjectius. Estudi de comparatius i superlatius irregulars d'ús freqüent.
  
- Morfosintaxi pronominal. Els pronoms correlatius. Pronoms reflexius i recíprocs.
  
- La flexió verbal. Els temes d'aorist, de futur i de perfecte. Les formes contractes. Els verbs atemàtics.
  
- Sintaxi dels casos i les preposicions.
  
- Els usos modals. La subordinació:
  
\*a) El parataxi asindètica i sindètica.
  
\*b) La hipotaxi: Proposicions completives. Proposicions circumstancials. Proposicions relatives.
  
2. Els textos grecs i la seua interpretació.
  
Cal introduir en segon curs, mentre siga possible, textos originals des del principi, amb un contingut variat i atractiu, encara que el professorat haja de facilitar la traducció per mitjà de l'anticipació d'algun sintagma o la traducció d'alguna forma. La selecció de textos ha de tindre en compte índexs de freqüència, reiteració d'estructures gramaticals en els textos seleccionats i una ampliació progressiva dels elements morfosintàctics.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Tècniques i pràctica de la traducció:
  
\*El text grec. Estratègies de traducció i interpretació.
  
- Ús del diccionari.
  
- Comentari de textos grecs originals, preferentment àtic dels segles V i IV a. de C. i textos de la koiné.
  
- Comentari sobre el contingut històric, social i cultural dels textos interpretats.
  
3. El lèxic grec.
  
Les llengües romàniques, i entre elles el valencià i el castellà, hereves directes de les llengües clàssiques, tenen un gran contingut lèxic derivat del grec, que al llarg de la història d'estes llengües s'ha anat incrementant en determinats camps, com el científic i el tècnic. Per això, en la interpretació de textos grecs d'este segon curs és contínua la relació amb este aspecte cultural i la incitació a generar referències lèxiques en la llengua pròpia, la qual cosa contribuïx a un major domini d'esta.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- L'aprenentatge del vocabulari:
  
\*La formació de paraules en grec. Derivació i composició.
  
\*Ampliació de l'estudi de les etimologies gregues en les llengües de la Comunitat Valenciana. Cultismes. Vocabulari específic d'origen grec en la terminologia científica.
  
4. La literatura grega.
  
Els grecs convertiren la literatura en el centre de la seua vida cultural. Amb esta expressaven els seus sentiments, les seues visions del món i de la divinitat, les seues idees polítiques, inclús les seues investigacions científiques davall del paraigua de la filosofia. Per això, la literatura es desenrotlla en els aspectes d'èpica, lírica, teatre, historiografia, filosofia, oratòria, novel·la.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Els gèneres literaris grecs a través de textos originals i traduïts.
  
- Transmissió de la literatura grega.
  
- Els gèneres literaris grecs i la seua influència en el món romà i en èpoques posteriors. Èpica, lírica, teatre, historiografia, filosofia, oratòria, novel·la. La ciència.
  
- Influència de la literatura grega en les literatures occidentals
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar i analitzar, en textos originals grecs, els elements morfosintàctics imprescindibles per a la seua interpretació.
  
Este criteri pretén comprovar si s'han adquirit les nocions morfosintàctiques que li permeten reconéixer les característiques d'una llengua flexiva i identificar formes i funcions. L'alumnat haurà de demostrar la seua capacitat de reconeixement dels elements lingüístics bàsics de la llengua grega en els seus aspectes morfològics i sintàctics (reconstrucció de la flexió nominal, pronominal o verbal d'una paraula partint d'un paradigma, reconeixement de funcions sintàctiques, identificació dels elements de l'oració i dels indicadors bàsics de subordinació). Així mateix relacionarà els elements abans citats amb els de les llengües de la Comunitat o altres conegudes per ell.
  
2. Traduir i comentar textos grecs amb ajuda del diccionari, comprenent el seu sentit general.
  
Els textos seran breus i originals, preferentment en prosa àtica dels segles V i IV a. de C. o de la koiné i de dificultat mínima. Es valorarà l'elecció correcta de les estructures sintàctiques, de les formes verbals, de les equivalències lèxiques i de l'orde de paraules en el procés i resultat de la traducció.
  
3. Identificar en textos grecs termes que siguen origen d'hel·lenismes moderns en les llengües oficials de la Comunitat.
  
Amb este criteri s'intenta comprovar si es reconeixen els elements lèxics procedents de la llengua grega, així com la seua evolució semàntica. L'alumnat relacionarà termes de la seua llengua o d'altres llengües conegudes per ell amb els seus corresponents en grec i observarà els procediments de derivació i composició, establint relacions i pautes d'evolució.
  
4. Realitzar comentaris sobre algun aspecte literari o historicocultural d'un text grec, original o traduït.
  
Este criteri tracta de comprovar la capacitat de situar històricament la civilització grega i el coneixement tant dels esdeveniments més importants que marcaren la seua història, com les seues manifestacions culturals més significatives (art, filosofia, ciència, etc.). Es pretén comprovar també la capacitat d'analitzar els elements de la cultura grega presents en l'actualitat en estos camps.
  
5. Elaborar treballs senzills sobre aspectes integrats en els continguts del curs, manejant-se fonts de diversa índole (bibliogràfiques, audiovisuals, informàtiques, arqueològiques, etc.), insistint en l'interés del món clàssic per a la millor comprensió del present.
  
L'alumnat podrà manifestar la seua competència, entre altres tasques, elaborant mapes, desenrotllant exposicions escrites o orals sobre algun tema o realitzant treballs breus sobre mitjans de comunicació, establint les possibles referències al món clàssic en ells.
  
Este criteri tracta de comprovar, a més, la capacitat de situar històricament la civilització grega i el coneixement tant dels esdeveniments més importants que marcaren la seua història, com les seues manifestacions culturals més significatives (art, filosofia, ciència, etc.). Es pretén comprovar també la capacitat d'analitzar els elements de la cultura grega presents en l'actualitat en estos camps. L'alumnat podrà manifestar la seua competència, entre altres tasques, elaborant mapes, desenrotllant exposicions escrites o orals sobre algun tema o realitzant breus treballs sobre mitjans de comunicació, establint les possibles referències al món clàssic en estos.
  
HISTÒRIA DEL MÓN CONTEMPORANI
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
La Història del Món Contemporani s'ocupa de l'estudi dels antecedents immediats del món actual, dels processos encara vigents i de les seues arrels pròximes. L'accés històric al present es realitza per mitjà de l'anàlisi de les realitats socials, culturals, polítiques i econòmiques vives amb l'objectiu fonamental d'explicar el passat des del present i també d'explicar el present des del passat. Esta mirada històrica necessita basar-se en els problemes que el present planteja per a orientar la busca de les seues arrels immediates i, al seu torn, la mateixa naturalesa dels processos en construcció fan necessari un diàleg constant amb el passat.
  
Des d'esta concepció, cal entendre la Història Contemporània no com un període cronològic sinó com un gènere de discurs que penetra en la naturalesa dels fets sotmetent-los a la dinàmica temporal i que establix, necessàriament, les raons dels canvis i els motius de les accions. Al·ludix a processos històrics que tenen la seua pròpia especificitat i no merament a la coetaneïtat. La Història contemporània no és una visió ràpida i superficial de l'escenari contemporani sinó que té com a meta essencial aclarir els canvis bàsics que han forjat el món actual. Canvis prolongats subjectes a recurrències, l'encadenament dels quals conforma els processos significatius del món contemporani.
  
Es tracta d'analitzar processos històrics com: la formació, afonament o transformació dels antics imperialismes, les crisis del liberalisme i l'ascens de l'irracionalisme al poder, el procés de democratització del sistema polític, la consolidació de les superpotències i la seua determinació en l'orde internacional, els processos d'expansió i desintegració del denominat socialisme real; el creixement i els desequilibris econòmics, els canvis i les desigualtats socials; l'impacte dels avanços cientificotècnics en la societat de consum i la transformació cultural recent. Establir la dimensió diacrònica i, per descomptat, la naturalesa d'uns processos dels quals la realitat actual representa una fase, determinar la seua gènesi i examinar l'impacte d'estos fenòmens imbricats entre si, constituïx l'objecte d'esta disciplina.
  
Els citats processos, considerats en bloc, constituïxen el tret distintiu que diferencia la història de la contemporaneïtat del període precedent. No obstant, el nou món ha crescut i madurat a l'ombra del vell i, per tant, la comprensió dels processos del món contemporani no és possible sense remuntar-se a l'anàlisi d'altres canvis més allunyats en el temps. Fenòmens bàsics del món en què vivim, relatius al desenrotllament del capitalisme industrial i la seua internacionalització, a la gènesi de la societat burgesa i dels seus conflictes interns, a la consolidació de l'Estat liberal, són l'origen radical de la contemporaneïtat, les claus del segle XIX que configuren els problemes que inauguren el nostre món contemporani. Els processos iniciats al finalitzar el segle dènou ocorregueren en un món que, a pesar dels símptomes de malestar i crisi, s'assentava confiadament en dos punts fixos (la sobirania dels estats nacionals i l'orde social fermament establit) que, a pesar que han anat transformant-se i adaptant-se, encara hui romanen potents i actius.
  
La mateixa especificitat dels processos objecte d'aprenentatge permet incorporar més fàcilment temes emergents com l'ecologisme, la història de la vida privada o de la dona que, tractats des d'una perspectiva integradora, possibiliten l'estudi de problemes significatius arrelats històricament.
  
Una de les característiques distintives de la Història Contemporània és el seu abast mundial; és precisament en el segle vint, quan la noció «món contemporani» s'identifica, potser per primera vegada en la història de la humanitat, amb els límits geogràfics del globus. Per a comprendre les forces que modelen el nostre món convé adoptar una perspectiva on la dimensió internacional il·lumine l'anàlisi dels processos triats. La major interdependència dels països, la internacionalització dels problemes, la delimitació dels processos i activitats econòmiques i polítiques a escales cada vegada més àmplies, exigixen l'atenció a fenòmens que succeïxen en tots els racons del planeta.
  
D'altra banda, per a arribar a comprendre amb deteniment els processos històrics de la contemporaneïtat és necessari establir les pertinents al·lusions a aspectes relacionats amb el pensament, l'art o la literatura. Estos aspectes, des de posicions diferents de les dels seus estudis específics, oferixen un suport inestimable a l'anàlisi globalitzadora de la Història.
  
És este horitzó integrador el que fa possible que l'aprenentatge d'esta matèria servisca de marc a altres disciplines humanístiques, ja que l'objectiu últim del coneixement històric és l'explicació amb deteniment del teixit, de la xàrcia de relacions socials, econòmiques, de poder, dels costums i valors culturals, dels canvis succeïts. En altres paraules, esta forma de coneixement proporciona el marc adequat perquè els aprenentatges assimilats en el conjunt de les disciplines adquirisquen sentit i es configuren com un esquema cultural travat i coherent.
  
Tot açò, com a tal objecte d'aprenentatge, té dificultats específiques, assenyalades habitualment pels teòrics de la Història. D'una banda, es tracta d'un procés complex que comprén nombroses variables de difícil relació entre si i el desenrotllament del qual cal estudiar al llarg del temps. En segon lloc, i sobretot, el seu caràcter de contemporaneïtat, que suposa tractar de processos històrics inacabats, sotmesos a diferents interpretacions, amb dificultats d'investigació i documentació, etc. A més, l'anàlisi d'una realitat tan plural i contemporània dóna peu a diferents enfocaments i punts de vista a l'hora de definir els elements bàsics.
  
Per a resoldre estes dificultats cal aprofitar els aprenentatges realitzats en l'etapa educativa anterior, tant els mecanismes d'anàlisi d'explicació històrica, com el bagatge conceptual, l'aprenentatge metodològic i les actituds positives davant de la Història. La gradació de les dificultats i la concreta planificació dels continguts, coordinant els diferents aspectes del procés curricular, són tasques que han de configurar les programacions didàctiques.
  
L'aprenentatge de la Història del Món Contemporani contribuïx, específicament, a explicar i entendre el present des de l'anàlisi del passat. Es tracta de dos operacions que s'impliquen mútuament, per això el camí que s'ha de recórrer té dos sentits: el present des del passat i el passat des del present. En això residix l'aportació fonamental del coneixement històric a la formació educativa dels estudiants: permet situar-se de forma crítica davant de la interpretació de les accions dels sers humans considerats com a sers essencialment socials i temporals.
  
El coneixement històric ajuda, així mateix, a prendre consciència de trobar-se inserits en un procés inacabat, que es configura a partir d'elements establits en el passat, sobre els quals és possible actuar per a modelar el present i també el futur. En definitiva, el coneixement històric ajuda l'alumnat a entendre la societat de què forma part.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i analitzar, situant-los adequadament en el temps i l'espai, fets i esdeveniments rellevants de la història del món contemporani, valorant la seua significació històrica i les seues repercussions en el present.
  
2. Comprendre i interrelacionar els principals processos econòmics, socials, polítics i culturals que configuren la història recent, identificant els seus trets més significatius i analitzant els factors que els han conformat.
  
3. Adquirir una visió global del món contemporani que, conjugant la dimensió interna i internacional en l'explicació dels processos, facilite l'anàlisi de les situacions i problemes del present, considerant en estos tant els antecedents històrics com les relacions d'interdependència.
  
4. Emprar amb propietat els conceptes bàsics i específics de la Història contemporània i realitzar activitats d'indagació i síntesi en què s'analitzen, contrasten i integren informacions diverses, valorant el paper de les fonts i el treball de l'historiador.
  
5. Desenrotllar la sensibilitat i el sentit de la responsabilitat davant dels problemes socials, en especial els que afecten els drets humans i la pau, adoptant actituds democràtiques i adquirint independència de criteri i hàbits de rigor intel·lectual.
  
6. Defendre raonadament les pròpies idees sobre la societat i revisar-les de forma crítica tenint en compte noves informacions, corregint estereotips i prejuís i entenent l'anàlisi històrica com un procés en constant reconstrucció.
  
7. Comprendre la Història com una ciència oberta a la informació i als canvis que brinden les noves tecnologies.
  
III. Nuclis de continguts
  
En coherència amb la definició de l'objecte d'ensenyança i amb les capacitats que es pretén desenrotllar, es concreten els continguts d'esta matèria en sis nuclis. La seua selecció s'ha establit d'acord amb els trets específics d'esta manera de coneixement, les dificultats del seu aprenentatge i les metes educatives assignades. Així, en els nuclis de continguts confluïxen els conceptes fonamentals de la disciplina, les informacions i dades rellevants, els procediments i estratègies d'aprenentatge, i les actituds i els valors.
  
El primer nucli constituïx una referència explícita a qüestions de procediment que, d'altra banda, han de considerar-se implícites en els altres nuclis. En els nuclis centrals es conjuga la dimensió temporal amb criteris temàtics; així mateix el caràcter dels continguts agrupats en l'últim nucli permet tractaments i articulacions diferents que hauran de concretar-se en les programacions didàctiques.
  
1. Aproximació al coneixement històric. La relació de l'historiador i les fonts.
  
S'assenyalen en este nucli els continguts que fan referència als processos d'aprenentatge. Apareix explicitat perquè no es considere un mer apèndix, ja que la seua presència és imprescindible i ha d'impregnar la resta dels nuclis.
  
Es tracta d'emfatitzar la concepció de la Història com un tipus de coneixement que utilitza unes formes específiques de raonar i operar. La reflexió i consciència sobre este procés d'elaboració de coneixement en forma part. És necessari, per tant, establir com a continguts bàsics aquelles accions metodològiques que permeten a l'alumnat construir un coneixement significatiu: el plantejament i la resolució de problemes, la identificació i correcció d'esquemes conceptuals o si és el cas d'estereotips, l'elaboració i comprovació d'hipòtesis i els dissenys de treball, l'obtenció d'informació des de fonts diverses i la seua anàlisi crítica fins a arribar a explicacions coherents. Per a desenrotllar estos continguts metodològics són necessàries determinades tècniques de treball (comentari de textos, lectura i interpretació de fonts gràfiques i dades estadístiques, etc.), que configuren, també, les accions triades.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició d'un problema referent a un procés històric i formulació d'hipòtesis de treball.
  
- Anàlisi d'elements i factors històrics. Elaboració de síntesi integrant informació de distint tipus.
  
- Utilització crítica de fonts i material historiogràfic divers. Contrast d'interpretacions historiogràfiques.
  
2. Les bases del món contemporani. Claus del segle XIX.
  
El caràcter introductori d'este nucli determina la selecció d'uns continguts que hauran d'establir-se, a més, en funció del valor explicatiu que posseïsquen per a abordar l'estudi de les arrels històriques del món actual.
  
Com a primera i fonamental aproximació a les claus del món contemporani, es tracta d'analitzar des d'una perspectiva global aquells processos històrics que transformaren el món del segle XIX, configurant un model de societat que perviu en allò que és essencial fins als nostres dies. Són, per tant, processos de llarg abast, de modernització de la societat actual i dels fenòmens associats a esta.
  
Davant de l'amplitud i complexitat dels fenòmens objecte d'aprenentatge les anàlisis hauran de concretar-se en exemplificacions de processos socials clarament definits que faciliten la comprensió de com el desenrotllament del capitalisme i la formació d'estats nacionals poderosos i interconnectats dominaren la resta dels processos i configuraren totes les estructures socials. A l'hora d'abordar els continguts del nucli hauran d'evitar-se les generalitats i esquematismes; sobretot, es tracta de destacar les diferències en els processos i els seus resultats, així com en la seua localització espacial.
  
En este sentit, serà necessari accentuar la multidimensionalitat de fenòmens com la revolució burgesa i la industrialització, destacant la multiplicitat de factors i la seua interacció, de manera que l'alumnat puga valorar en els seus justos termes la importància del canvi produït.
  
Així mateix, és especialment rellevant per a este nucli de continguts determinar la lògica dels dos processos i traçar la relació amb altres com la urbanització, les migracions, el creixement demogràfic, la implantació de nous valors i formes de vida, etc., la qual cosa constituïx també l'essència fonamental d'este nucli de continguts.
  
L'estudi dels continguts del nucli permetrà contemplar la situació actual amb perspectiva històrica, i reflexionar sobre la idea mateixa de progrés a l'identificar els factors d'unes transformacions tan transcendentals. Tot això contribuirà a millorar l'aprenentatge dels conceptes referents al temps històric.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- L'Antic Règim:
  
\*Economia agrària, societat estamental i monarquia absoluta.
  
\*La Il·lustració. Pensament polític i econòmic.
  
- La revolució industrial:
  
\*Transformacions econòmiques, culturals i socials. Industrialització i desenrotllament del capitalisme.
  
\*La revolució industrial i la seua difusió.
  
- Liberalisme, nacionalisme i romanticisme:
  
\*La independència de les colònies americanes.
  
\*La Revolució francesa i l'Imperi napoleònic.
  
\*La Restauració i les revolucions liberals.
  
\*El nacionalisme. Les unificacions d'Itàlia i d'Alemanya.
  
- Canvis i moviments socials:
  
\*La formació de la classe obrera.
  
\*Problemes socials de la industrialització i la societat de classes.
  
\*Sindicalisme, socialisme i anarquisme.
  
3. L'imperialisme i l'expansió colonial.
  
Es tracta d'estudiar el procés d'expansió europea i nord-americana en la resta del món, els seus mecanismes i factors impulsors, i les seues repercussions transcendentals. Entés com a fenomen històric que caracteritza tota una època, l'imperialisme, si bé no finalitza amb el primer gran cataclisme mundial, naix de les contradiccions del procés de desenrotllament i els problemes històrics generats, i anticipa un món diferent que comença a preparar-se en 1914.
  
En l'anàlisi d'este nucli caldrà atendre, d'una banda, l'agudització del nacionalisme, que determina un tipus de relacions internacionals; i d'una altra, els models de dominació, resultat no sols del distanciament de les formes de vida de les distintes àrees sinó de les tensions i conflictes interns dels països.
  
Per a la comprensió del procés d'expansió colonial és especialment important la relació entre el desenrotllament del capitalisme i el fenomen imperialista. Esta relació permetrà l'anàlisi d'alguns trets característics del capitalisme finisecular, de manera que l'alumnat aprofundisca en la seua conceptualització. Per a elaborar una millor comprensió de l'imperialisme serà necessari que els estudiants ponderen el pes de tots els elements i assumisquen que cap d'ells és determinant; en suma, que aprecien la complexitat i riquesa de l'explicació històrica. En este sentit, atendre l'estudi de les transformacions internes de les potències colonials, les rivalitats i conflictes fins a l'esclat de la Gran Guerra permetrà establir o registrar algunes tendències de processos futurs, i per tant, destacar els elements de continuïtat.
  
Els continguts del nucli són especialment adequats per a revisar les concepcions justificadores de les desigualtats o privilegis de determinats grups que l'alumnat posseïsca, i així valorar críticament els fenòmens de dominació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Les grans potències europees:
  
\*L'Anglaterra victoriana.
  
\*La França de la III República i L'Alemanya bismarckiana.
  
\*L'Imperi austrohongarés i l'Imperi Rus.
  
- La dominació europea del món:
  
\*Factors de l'expansió colonial. La segona revolució industrial i el gran capitalisme.
  
\*El repartiment del món. Colònies i metròpolis.
  
- La Primera Guerra Mundial i l'organització de la pau:
  
\*Orígens de la Primera Guerra Mundial.
  
\*La Primera Guerra Mundial. Els tractats de pau i la Societat de Nacions.
  
4. El període d'entreguerres.
  
La revolució soviètica, com a procés revolucionari destacat del segle vint, afectà profundament el caràcter de la història contemporània. En l'anàlisi de les profundes transformacions polítiques, econòmiques i socials serà necessari destacar la confrontació ideològica com un dels elements de major poder explicatiu, que des de l917, estengué la percepció d'un conflicte radical entre diversos principis i creences, un xoc d'ideologies, determinant dels fets successius
  
L'estudi de la Revolució russa des d'esta perspectiva permet captar el significat i la naturalesa del procés. Des de la dimensió internacional es pot atendre millor la complexitat de l'anàlisi i evitar el risc d'interpretar el passat en funció de la percepció del present.
  
Simultàniament la crisi de l'Estat liberal, que arranca de finals del segle dènou, s'accentua a partir de 1918 i aconseguix el seu clímax en la dramàtica dècada dels trenta.
  
Per a comprendre la naturalesa del feixisme caldrà estudiar les seues respostes als problemes plantejats per les dificultats de la construcció de la democràcia i el desenrotllament de l'imperialisme; és a dir, contextualitzar l'ascens dels moviments feixistes en una crisi política de legitimitat i incertesa. Les permanents dificultats econòmiques, des dels problemes de la reconstrucció de la postguerra, passant per la fragilitat de la prosperitat econòmica dels «feliços vint», fins a l'impacte de la depressió econòmica internacional. En este sentit, per a comprendre els esdeveniments del període, es convertix en un imperatiu l'estudi de la crisi entre 1919 i 1939.
  
Per a comprendre l'especificitat del fenomen feixista, caldrà atendre dos eixos fonamentals: d'una banda, el seu caràcter de moviment autònom, dotat dels seus propis referents ideològics i la corresponent base de masses. D'una altra, les seues relacions amb la classe dominant i les classes dirigents tradicionals. Ambdós eixos permeten caracteritzar el règim feixista atenent l'estudi de la seua dinàmica interna.
  
Així mateix, serà convenient analitzar els mecanismes utilitzats per a controlar les masses i la creació de pautes culturals particulars igual que ponderar els resultats interns i la dimensió internacional, valorant el seu paper en la conflagració mundial i en l'afonament de les idees de progrés i racionalitat humanes.
  
En suma, els continguts d'este nucli són particularment apropiats per a qüestionar estereotips i idees esquemàtiques sobre la personalització del poder, sobre la intencionalitat de les accions individuals o col·lectives, i sobre la responsabilitat històrica.
  
Els continguts corresponents a este nucli són:
  
- La Revolució russa:
  
\*La Revolució de 1917 i les seues repercussions.
  
\*La creació, desenrotllament i consolidació de l'URSS.
  
- La Crisi de l'Estat liberal i l'ascens dels totalitarismes:
  
\*Crisi de l'Estat liberal. Depressió econòmica.
  
\*Dictadures i democràcies en els anys trenta.
  
\*Auge i ascens dels moviments feixistes. Polítiques expansionistes i conflictes internacionals.
  
- La Segona Guerra Mundial:
  
\*Desenrotllament de la Guerra Mundial.
  
\*El nou orde mundial. L'ONU.
  
5. El món dividit.
  
Este nucli de continguts se centra en l'anàlisi dels processos de consolidació de les superpotències i de creació dels blocs, destacant la connexió entre els nous centres de gravetat política i els nous camps de conflicte i les transformacions polítiques i l'evolució econòmica, tant en el bloc capitalista com en el bloc socialista. Comprén, així mateix, l'estudi del procés històric en què es desfà eixa bipolarització i comença a implantar-se un nou orde mundial, a l'irrompre els processos de descolonització a Àsia i Àfrica que conduïx a conflictes Est-Oest i Nord-Sud.
  
Respecte dels conflictes, l'objectiu prioritari d'este nucli de continguts consistix, fonamentalment, a aclarir la lògica dels desenrotllaments interns dels blocs. Per a això serà convenient relacionar les polítiques nacionals amb les vicissituds del conflicte Est-Oest. Abordar els continguts des d'este punt de vista permetrà posar en evidència la relació entre els dos nivells de la política (intern i internacional), de manera que l'alumnat arribe a comprendre que s'entremesclen estretament i arriben a confondre's. L'estudi de l'època de les superpotències és un cas excel·lent en este sentit.
  
Amb el conflicte Est-Oest com a marc, i subratllant les interaccions i les influències dels esdeveniments internacionals, en les polítiques de les superpotències, mereixerà especial atenció l'anàlisi de les diferents respostes davant dels problemes històrics plantejats per a entendre els models de desenrotllament i la seua evolució, les diferents fases o etapes, i en particular l'acceleració dels canvis de la societat de consum i la seua crisi posterior. Així, caldrà relacionar la política armamentística i el militarisme, el nacionalisme rus exacerbat o l'anticomunisme, amb els interessos dels grups dominants, per a explicar els models sorgits i els conflictes plantejats. Es tracta, per tant, que l'alumnat arribe a identificar els factors explicatius decisius.
  
Els continguts d'este nucli presenten diferències fonamentals respecte als anteriors ja que tracten situacions molt pròximes, amb dificultats en l'anàlisi pròpia de la contemporaneïtat. Les explicacions, més que mai, tindran un caràcter aproximatiu i provisional, evitant dogmatismes i plantejaments emocionals.
  
Respecte dels conflictes Nord-Sud en el seu estudi caldrà tindre en compte no sols els factors interns del subdesenrotllament sinó també els processos que tenen lloc en els països desenrotllats que repercutixen en estos com a conseqüència de les estretes vinculacions i dependències mútues que s'han anat creant arran de la dominació colonial en el període anterior. Estos processos que donen lloc al subdesenrotllament s'emmarquen en determinades conjuntures internacionals configurades per la diferent relació dels components apuntats que es concreten en una periodització del procés descolonitzador. En suma, s'atén les relacions Nord-Sud analitzant els mecanismes internacionals de dominació bàsics en el camp de la cultura, de la política i de l'economia i relacionant-los amb els resultants de la mateixa dinàmica interna d'estos països.
  
Es tracta també de centrar l'atenció en l'anàlisi dels problemes del Tercer Món, l'estudi del qual permetrà comprendre el llegat de l'imperialisme. En este sentit, cal abordar l'anàlisi del procés descolonitzador no com una cosa sobtada, sense relació amb l'abans i el després, sinó com un procés en què interactuen factors interns i externs el pes del qual varia segons els diferents espais i que donen lloc a una heterogeneïtat de situacions problemàtiques englobats genèricament amb la noció de «subdesenrotllament».
  
Els problemes del Tercer Món són de naturalesa diversa: problemes d'identitat cultural, d'adopció del model d'Estat-nació, profunds desequilibris interns socials i econòmics com a conseqüència de les estratègies de modernització, inestabilitat política i social. La conjunció de tots o alguns d'ells es traduïx en crisis internes permanents que, sovint, tenen repercussions internacionals, constituint, per tant, un factor explicatiu rellevant per a comprendre el món present.
  
L'aprenentatge dels continguts del nucli facilitarà la sensibilització de l'alumnat en relació amb els desequilibris econòmics, socials, i culturals entre els pobles i les seues greus conseqüències. Per a això es plantejarà la situació de subdesenrotllament com el resultat d'un procés històric complex encara en curs, no com la conseqüència d'una fatalitat o la determinació d'un sol factor.
  
Així mateix, les especials característiques de la informació històrica que s'ha de tractar en ambdós àmbits aconsellen utilitzar fonts i documents diversos, com a films, reportatges audiovisuals, novel·les i premsa.
  
Els continguts del nucli s'agrupen en els apartats següents:
  
- La guerra freda i la política de blocs:
  
\*La formació dels blocs i la bipolarització.
  
\*Els focus del conflicte internacional.
  
\*Coexistència i confrontació. L'etapa final de la guerra freda.
  
- La descolonització:
  
\*Processos de descolonització a Àsia i Àfrica i subdesenrotllament. El creixement demogràfic.
  
\*Els desequilibris econòmics. La situació iberoamericana.
  
6. Problemes, perspectiva i transformació cultural en el món contemporani.
  
Este bloc pretén repassar la situació actual dels principals àmbits sociopolítics i les seues relacions en un món globalitzat i interdependent. Es tracta d'analitzar els models de creixement i els factors de desequilibri econòmic, així com les seues implicacions socials i polítiques, els elements funcionals i l'organització territorial dels estats, els règims polítics, les organitzacions i projectes internacionals, la Unió Europea. També l'impacte del desenrotllament científic i tècnic i l'evolució de les estructures socials. I finalment els esdeveniments històrics des de l'última dècada del segle vint i la nova configuració geopolítica del món.
  
Així mateix, convé estudiar el canvi cultural del nostre segle i dels fenòmens associats a este. Es tracta d'abordar-hi l'estudi del canvi cultural de la història recent des d'aquells supòsits que permeten a l'alumnat comprendre la transcendental transformació intel·lectual del segle vint. Es pretén relacionar les mutacions del pensament amb els canvis científics i els sotracs i les transformacions estètiques, accentuant la connexió estreta d'estos components per a captar la globalitat i unicitat del procés. S'analitzarà l'impacte dels mitjans de comunicació, de la tecnologia i de la ciència com a elements que definixen la nostra cultura així com la reflexió crítica respecte als grans discursos sobre la societat, el ser humà i la ciència.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Situació actual:
  
\*La desintegració de l'URSS. Els països d'economia planificada.
  
\*Els EUA i el nou orde mundial.
  
\*El Japó i les noves potències industrials del Sud-est asiàtic.
  
\*La construcció d'Europa. La Unió Europea.
  
\*Iberoamèrica.
  
- Entre dos mil·lennis:
  
\*L'explosió demogràfica. Els problemes del creixement.
  
\*Impacte científic i tecnològic.
  
\*Democràcia i drets humans.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Explicar els canvis i permanències més importants de la història del món contemporani. Identificar i analitzar els factors i característiques de les grans transformacions a fi de comprendre la història com un procés.
  
Este criteri pretén avaluar la capacitat per a establir relacions entre els distints factors o variables dels processos de canvi recents més importants. Pretén comprovar si els estudiants analitzen les transformacions interrelacionant els elements en una explicació multifactorial, si consideren la importància de les intencions dels subjectes històrics i comprenen els motius de les accions, individuals o col·lectives, en una explicació intencional. I, en un tercer grau de consecució de l'objectiu a què fa referència, el criteri tracta de comprovar si els estudiants conjuguen la intencionalitat i multicausalitat en l'explicació històrica dels canvis.
  
Es tracta de saber si els estudiants comprenen i identifiquen les transformacions profundes de l'organització productiva, social i política, del pensament i la cultura del món contemporani. Així mateix es tracta de comprovar si els estudiants són capaços de diferenciar els elements més dinàmics, aquells que patixen una major acceleració, de les continuïtats, aquells elements persistents o resistents al canvi, en processos de llarga o curta duració; si són capaços de reconéixer les influències i repercussions dels elements canviants respecte a altres variables a fi d'explicar que els factors històrics interactuen amb diferent intensitat, modificant-se i creant una nova situació històrica. En un últim grau de consecució de l'objectiu a què el criteri fa referència es tracta de valorar si els estudiants constaten que, en la nova situació, els elements nous i vells constituïxen noves combinacions portadores de nous canvis. En definitiva, es tracta de saber si identifiquen la dinàmica històrica com un procés.
  
2. Identificar les transformacions més rellevants operades en el segle XIX i fins a la Primera Guerra Mundial, en els camps demogràfic, tecnològic, d'organització política i econòmica i d'estructura social, assenyalant el seu distint grau d'influència en unes o altres zones del món, el paper hegemònic assumit per algunes potències i els conflictes suscitats entre elles.
  
Este criteri pretén comprovar la capacitat de sintetitzar els canvis més importants que succeïxen en l'època i de valorar la seua repercussió en el distanciament de les formes de vida de les distintes àrees segons el grau de penetració d'aquells canvis. Es tracta d'avaluar, també, la comprensió dels aspectes més importants del fet colonial i l'increment de les tensions internacionals.
  
El criteri pretén també comprovar si els estudiants entenen que el desenrotllament, segons les zones, seguix un ritme propi i una direcció distinta. Este criteri, permet posar l'atenció en l'anàlisi del desenrotllament històric, en la comprensió de la simultaneïtat dels fets i en els diferents ritmes de canvis en un temps llarg o curt.
  
3. Situar cronològicament esdeveniments i processos rellevants de la història del món en el segle XX i analitzar la seua vinculació amb determinats personatges, abordant la relació existent entre l'acció individual i els comportaments col·lectius.
  
Es pretén avaluar la capacitat per a situar en el temps fets significatius del segle XX (per exemple, ordenant cronològicament una relació d'estos), i per a associar-los amb determinats personatges (per exemple, emparellant els elements de sengles enumeracions de personatges i esdeveniments). Així mateix, seran capaços d'analitzar algun d'eixos fets, atenent la interrelació, en el context de l'època, de l'acció individual i les mentalitats i comportaments col·lectius.
  
4. Identificar els problemes bàsics de la societat actual, explicar els períodes de crisi i els diferents projectes de resolució dels problemes històrics i la seua repercussió.
  
Amb este criteri es tracta de constatar si els estudiants expliquen i valoren críticament els projectes de resolució de les crisis, en relació amb els interessos i supòsits ideològics de les alternatives. Es tracta d'avaluar si són capaços d'establir relacions entre els problemes existents i les mesures preses per a solucionar-los, i entre les accions mampreses i els fets succeïts.
  
Es pretén, per tant, avaluar si els estudiants comprenen els diferents problemes que confluïxen en situacions conflictives en un procés de crisi i comprovar si establixen relacions pertinents entre els diferents factors d'un problema, si són capaços d'identificar les contradiccions que expliquen una situació de crisi. En un segon grau de consecució de l'objectiu a què fa referència el criteri, es tracta de comprovar si els estudiants diferencien la incidència dels elements estructurals i la dels esdeveniments immediats, és a dir les conseqüències de les crisis a curt i a llarg termini.
  
5. Identificar les normes i interessos que regulen en el segle XX les relacions entre els Estats, analitzant les causes d'algun conflicte bèl·lic important i els principals mecanismes arbitrats al llarg del segle per a articular les relacions internacionals, valorant el seu funcionament amb vista a mantindre la pau i la seguretat internacional.
  
Este criteri tracta de comprovar en quina mesura els estudiants analitzen l'entramat de factors precipitants i les conseqüències dels conflictes bèl·lics, i si distingixen i valoren els sistemes i les organitzacions que s'han succeït al llarg del segle per a regular pacíficament les relacions internacionals. Els estudiants reconeixeran els diversos factors que confluïxen en l'explicació de l'estat de les relacions internacionals, tant a partir d'una anàlisi sincrònica, en un moment donat, com a partir d'una anàlisi diacrònica que preveja la mutabilitat d'estes relacions. L'anàlisi pot estendre's a les qüestions internacionals actuals.
  
6. Identificar i analitzar, en un procés històric significatiu, els principis que inspiren l'organització i institucions dels sistemes parlamentaris, els factors que han influït en el seu desenrotllament progressiu, i aquells que han fets possible, en determinades circumstàncies històriques, la fallida del règim democràtic, així com la seua posterior recuperació.
  
Este criteri ha de servir per a saber si l'alumnat és capaç de fer una anàlisi comparativa de les institucions representatives, de la formulació dels drets i deures fonamentals i dels nivells d'igualtat social, relacionant estes realitats amb les distintes ideologies i interessos.
  
En un primer grau l'alumnat assenyalarà les diferències entre les articulacions del poder polític i, per tant, els trets constitutius que caracteritzen les diferents formes d'Estat; per exemple: entre un Estat federal i un de centralista, un règim autoritari i un de democràtic.
  
En un segon grau, establirà relacions estretes entre l'entramat social, econòmic, jurídic i cultural d'una banda, i l'organització del poder i la seua concreció en institucions polítiques per un altre. Analitzarà l'evolució dels sistemes parlamentaris cap a nivells més alts de participació i llibertat, i els factors de crisi que han fet possible la seua substitució per règims dictatorials (en particular els de caràcter feixista), així com els que han propiciat els processos de restabliment i instauració democràtics. Pretén comprovar també la capacitat de comparar i valorar les diferències que s'establixen entre ambdós sistemes en el gaudi dels drets i llibertats personals, en l'exercici de l'activitat política i en les relacions socials.
  
7. Situar cronològicament i distingir les característiques dels períodes d'expansió i recessió que ha experimentat l'economia mundial contemporània. Determinar, a través d'un cas significatiu, les implicacions que els períodes de l'un i l'altre signe tenen en les relacions socials, en els formes de vida, en el consum i en l'ocupació, i en la política internacional.
  
Este criteri pretén avaluar si els estudiants reconeixen els factors que intervenen en el desencadenament dels processos de prosperitat i de crisi econòmica, i el seu mecanisme de difusió. En un primer grau, hauran d'identificar els elements que configuren un procés de naturalesa econòmica. En un segon grau, analitzaran les implicacions que les crisis més importants i etapes de desenrotllament han tingut en les mentalitats, en l'agudització o suavització dels conflictes socials, i en les relacions internacionals. Finalment, els estudiants al relacionar el desenrotllament econòmic amb les diverses fases de la crisi i retrocés, hauran de qüestionar i valorar la validesa de la visió lineal del procés.
  
8. Sintetitzar l'evolució històrica d'algun dels països que han experimentat en el segle XX un procés de descolonització, identificant els seus principals problemes de tipus cultural, econòmic, social i polític, i establint les possibles connexions d'estos problemes amb l'experiència colonial i les dependències neocolonials.
  
Este criteri tracta de comprovar la capacitat per a tindre una visió global de la història d'un o diversos països independitzats en el segle XX, per a ponderar-hi l'impacte de la colonització i per a analitzar-ne la situació present a la llum de les seues experiències històriques i de l'actual sistema econòmic i polític de relacions internacionals.
  
Este criteri pretén així mateix avaluar si els estudiants comprenen les dificultats i limitacions dels processos d'integració i articulació econòmica, social i política, i els avanços desiguals en la modernització.
  
Es pretén comprovar també si els estudiants són capaços d'explicar els elements i factors que contribuïxen al desenrotllament, establint relacions entre les variables i assenyalant els desfasaments i les característiques essencials de les etapes.
  
9. Analitzar l'actual configuració de la Unió Europea, valorant-ne la significació i presència en el món, i sintetitzar l'evolució històrica posterior a la Segona Guerra Mundial d'algun dels principals estats actuals de la Unió.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants coneixen els elements o factors que impulsaren la creació de la Unió Europea, així com la seua estructura actual i el seu funcionament. En un primer grau, els estudiants identificaran aquells factors que impulsaren el desenrotllament de les institucions comunitàries. En un segon grau, posaran en relació el procés de configuració de la Unió Europea amb aquells problemes històrics a què pretén oferir una resposta; per a això, reconeixeran alguns fets rellevants del procés, situant-los cronològicament, i identificaran les institucions bàsiques i el funcionament de la Unió Europea. En un tercer grau, els estudiants valoraran en quina mesura s'han enfrontat o superat estos problemes a què s'ha fet referència, analitzant el paper de la Unió Europea en el panorama continental i mundial així com la seua significació en relació amb els processos d'internacionalització de l'economia i de la cultura.
  
Així mateix, hauran de tindre una visió global de l'evolució política i econòmica recent d'alguns dels estats que, per població, extensió, o significació històrica, es consideren més rellevants de l'Europa Comunitària.
  
10. Explicar i comprendre els conflictes socials, valorant críticament els interessos dels grups i la seua incidència en els fets estudiats.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants identifiquen, en les diferents etapes, les desigualtats econòmiques i culturals, i les consegüents divisions socials. Cal saber si expliquen els distints interessos i aspiracions dels grups socials relacionant, d'una banda, les reivindicacions plantejades respecte a la situació històrica i, d'una altra, les accions i projectes dels grups socials respecte als conflictes sorgits, a fi de comprendre un factor explicatiu bàsic en la Història.
  
11. Analitzar algun conflicte o qüestió d'actualitat, de dimensió internacional, a partir de la informació procedent de distints mitjans de comunicació social, valorant críticament la disparitat d'enfocaments i prenent en consideració els antecedents històrics del tema.
  
Este criteri crida l'atenció sobre la necessitat que els estudiants relacionen les situacions i problemes més importants del present amb els antecedents històrics que ajuden a comprendre'ls, ha de ser una anàlisi que, al seu torn, afavorisca una reflexió més rigorosa sobre el present, ressaltant-ne els components històrics i entenent la Història com a trobada permanent del passat i el present.
  
Pretén també comprovar l'interés dels alumnes pels problemes de hui, i valorar la seua capacitat crítica davant de la interpretació de les accions dels subjectes històrics, així com a l'hora d'interpretar els missatges dels mitjans de comunicació.
  
Els estudiants hauran de valorar la necessitat d'indagar abans d'emetre un juí estereotipat sobre actuacions, personatges o problemes actuals. També hauran de considerar els antecedents històrics a l'hora d'analitzar algun conflicte o qüestió d'actualitat, evitant relacions mecàniques. Finalment establiran, a l'analitzar processos històrics, analogies, comparacions o diferències amb els fets del present. És a dir, constataran que l'historiador partix des del present per a analitzar aquells processos històrics que el configuren.
  
12. Comprendre els trets més destacats dels processos i manifestacions culturals del món contemporani, establint relacions pertinents amb altres aspectes de la realitat.
  
Per mitjà d'este criteri es tracta de comprovar si els estudiants analitzen les manifestacions culturals des de coordenades àmplies establint relacions entre distints factors. En primer lloc, constataran els canvis importants en el camp de la cultura, especialment en l'àmbit de la ciència i de l'art. En segon lloc, establiran relacions entre estos canvis culturals i les transformacions socials. Finalment, analitzaran les diferències culturals de les distintes formacions socials i les discriminacions que poden generar-se en aspectes com l'educació, la creació artística, i l'accés en general a la cultura.
  
13. Utilitzar els conceptes bàsics de la Història contemporània comprenent i assumint les especials característiques de la conceptualització històrica i reconéixer la possibilitat de diferents interpretacions sobre un mateix fet i la necessitat de sotmetre-les a una anàlisi crítica.
  
Es tracta de saber si els estudiants utilitzen els conceptes històrics amb propietat, si són capaços d'aplicar-los en temps diferents i de constatar la variabilitat de les seues característiques.
  
En primer grau hauran de definir el concepte en presència de l'esdeveniment, i relacionaran de forma correcta les necessàries generalitzacions conceptuals amb fets concrets. En un segon grau, els estudiants hauran d'assumir d'una manera positiva que poden existir diferents interpretacions d'un fet històric; és a dir, des de l'anàlisi crítica i argumentant, admetent que el fonament del coneixement històric partix bàsicament de l'explicació en què la informació de les fonts només resulta fructífera davant de preguntes o problemes encertadament plantejades per l'historiador. Finalment valoraran la relació entre la funció de l'historiador i les fonts respecte a la construcció del coneixement històric.
  
14. Identificar i utilitzar els procediments i tècniques bàsiques d'aprenentatge comprenent i valorant l'anàlisi històrica com un procés en constant reelaboració. Obtindre de fonts diverses informació rellevant per a explicar els processos històrics i estudiar-los.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar la capacitat dels estudiants per a desenrotllar un estadi concret continuant una metodologia d'aprenentatge. Per a això, els estudiants definiran i analitzaran problemes, formularan hipòtesis i realitzaran dissenys de treball per a contrastar-les.
  
També hauran de comunicar correctament les seues conclusions per mitjà de l'elaboració de síntesis, informes o representacions cartogràfiques coherents amb els estudis i investigacions traçats, argumentant i contrastant els seus coneixements per mitjà de dades rellevants obtinguts de diverses fonts d'informació. Constataran que un fet històric pot ser interpretat de diverses formes d'acord amb els interrogants que es plantege l'historiador.
  
En un grau de major complexitat i profunditat de l'aprenentatge els estudiants reconeixeran el camí seguit en l'aprenentatge, exposant les diverses accions metodològiques i els motius que han guiat les decisions per a dur-les a terme a fi d'ampliar el seu propi coneixement. També valoraran el procés seguit i sotmetran els seus propis coneixements a la reflexió, acceptant la crítica i superant estereotips. I, finalment, assumiran la necessitat d'investigar abans d'emetre un juí sobre actuacions, personatges o problemes actuals.
  
HISTÒRIA DE L'ART
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
Comprendre l'esforç creador del ser humà en el temps constituïx la meta essencial de la Història de l'Art. L'estudi dels processos creatius i experiències artístiques, la seua dimensió social i temporal, contribuïx a enriquir i consolidar la formació intel·lectual. Al proporcionar un coneixement i una valoració crítica del patrimoni artístic, memòria del passat i del present, la Història de l'Art prepara per al seu gaudi i preservació desenrotllant la sensibilitat per l'entorn cultural, convertint-se per tant en un poderós vehicle d'enteniment del món actual.
  
La Història de l'Art és una forma de coneixement de com, en un temps i un espai determinats, les obres d'art han sigut produïdes i conservades o destruïdes com a documents d'una cultura. Com a disciplina històrica, explica les relacions entre certes formes i obres que anomenem art i la realitat sociocultural. És justament eixa relació entre l'activitat artística i el conjunt de la societat la que convertix l'art en cultura artística, en patrimoni comú i compartit.
  
L'objecte d'estudi d'esta matèria, el fet artístic, comprén la totalitat de fenòmens i processos de creació, recepció, crítica i difusió de les obres d'art en el seu propi context. Tot fet artístic s'inscriu en una determinada organització cultural i una concreta organització social, i per això arreplega els efectes de la col·lectivitat que el circumda i, d'altra banda, genera al mateix temps la seua pròpia dinàmica. Estes qualitats atorguen als fets artístics propietats específiques.
  
Encara que participa de la concepció i la lògica de la Història, la peculiar naturalesa i dinàmica dels fets artístics conferixen a la Història de l'Art uns trets que la caracteritzen i distingixen.
  
D'una banda, les múltiples relacions i associacions que establixen els fets artístics amb els diversos elements de la realitat històrica necessiten els coneixements que proporcionen altres camps del saber, establint-se un diàleg permanent amb altres disciplines humanístiques. Esta presència constant d'altres sabers atorga a la Història de l'Art una riquesa i una complexitat que no permeten que el seu estudi puga abordar-se des d'un únic i excloent punt de vista.
  
D'altra banda, l'obra d'art, matèria principal del fenomen artístic, no és només un document o testimoni històric que transmet al nostre present missatges polivalents sobre els fets i les idees del passat. Per damunt dels continguts o funcions per als quals va ser concebuda en el seu origen, l'obra d'art pot assumir una infinita pluralitat de significats segons les circumstàncies i el moment històric en què s'interpreta. En este sentit, s'entén l'obra d'art com un objecte dotat de vida pròpia, independentment del seu context de creació i de la seua intencionalitat estètica. Esta característica essencial de l'objecte artístic ve a destacar precisament el sentit històric de l'art, en la mesura que és actualitzat constantment.
  
A l'amplitud i diversitat de l'objecte d'estudi cal afegir un nou component que subratlla la complexitat de la disciplina. La Història de l'Art, en l'actualitat, es replanteja la seua pròpia concepció com a explicació del procés artístic en un procés tancat on la successió de períodes estilístics és presentada com una suma d'experiències cap a la culminació ideal, i la meta de la qual és donar compte de tota la producció de l'art de tots els temps i tots els llocs; en esta concepció d'Història de l'Art difícilment encaixa l'art actual que, òbviament, ha deixat de sotmetre's a la idea de progrés, accentuant el problema del seu desorde històric. Així, la imperiosa necessitat de la disciplina de mantindre una viva relació amb l'art que li és contemporani modifica substancialment la perspectiva de desenrotllament lineal de la Història de l'Art, i de la mateixa naturalesa de l'art com a llenguatge en evolució.
  
Precisament, l'ampliació del seu objecte d'estudi suposa una transformació de la Història de l'Art actual. Este canvi, que està en la base de la nostra cultura contemporània, posa en relleu la insuficiència de les teories que han guiat la Història de l'Art i l'afonament dels valors tradicionals acadèmics. S'imposa, per tant, una renovació conceptual i metodològica, així com una reflexió sobre els valors que han d'orientar la Història de l'Art del nostre temps perquè esta no quede arraconada com un vestigi acadèmic d'una cultura periclitada i mantinga el seu contacte amb les noves formes i mitjans que ha assumit la creativitat actual. La Història de l'Art ha de respondre, hui com ahir, a la necessitat de situar històricament els objectes artístics, de sotmetre'ls a la crítica cultural i de comprendre i explicar el seu sentit.
  
A més, en la interpretació contemporània de l'obra d'art es posa també l'èmfasi en la recepció i en els valors que per a l'observador té l'obra d'art en tant que representació. El receptor de l'obra d'art, en tant que subjecte virtual de la imatge artística, establix una relació pròpia amb l'objecte per mitjà de la configuració de l'obra d'art i dels mecanismes de representació, és a dir, els processos artístics. Així, la Història de l'Art com a forma de coneixement renova la sensibilitat intersubjectiva ja establida, permet mirar amb altres ulls objectes i figures conegudes, i per tant reconegudes, en la representació.
  
Tindre en compte estos trets i problemes específics permet delimitar l'objecte d'aprenentatge d'una Història de l'Art que assumisca l'explicació de l'art contemporani i destaque el paper de l'art en el món actual; que considere els fets artístics des de l'òptica dels fenòmens culturals; i que prioritze com a àmbit el configurat per la tradició cultural occidental en general, i per les arts visuals en particular. Una Història de l'Art que centre la seua atenció en l'estudi de dimensions específiques de la realitat artística amb la consciència que només en el seu conjunt s'atén la complexitat general de l'art.
  
Les dimensions essencials de l'art contemplat en la seua historicitat es corresponen amb els modes de comunicació, creació i recepció de l'obra d'art, de manera que les possibilitats de significació de l'objecte artístic com una cosa vivament i substancialment vàlida en la seua apreciació variable al llarg del temps no s'esgoten en el coneixement de l'artista i del seu paper com a individu creador, ni en les referències culturals de la seua societat. A això és necessari afegir el coneixement de l'art com a sistema de comunicació, com a llenguatge d'una època i com a sistema de representació del món; i també la necessitat de conéixer els distints criteris de restauració i intervenció, en tant que han incidit de forma directa en la mateixa vida dels objectes i són un element bàsic per a la seua comprensió.
  
Les dificultats en l'aprenentatge de la Història de l'Art rauen en les complicacions per a establir les complexes connexions entre els nombrosos elements que incidixen en el fet artístic que, igual que en la Història, varien en la seua combinació al llarg del temps, i en cada objecte en particular.
  
Per a resoldre estes dificultats caldrà aprofitar els aprenentatges de l'etapa educativa anterior, tant els mecanismes d'anàlisi d'explicació històrica i el bagatge conceptual adquirits, com el coneixement del llenguatge visual i la capacitat d'apreciació estètica.
  
Des d'esta òptica, la funció educativa prioritària de la Història de l'Art consistix a fer entendre a l'alumnat que l'esforç per conservar el patrimoni artístic del passat és una cosa de la qual depén la vitalitat del nostre propi entorn cultural. Així, el seu aprenentatge desenrotllarà capacitats relacionades amb la comprensió creativa i la interpretació crítica.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Entendre les obres d'art com a exponents de la creativitat humana, susceptibles de ser gaudides per si mateixes i de ser valorades com a document testimonial d'una època i una cultura.
  
2. Comprendre i valorar la variabilitat de les funcions socials i de les concepcions diferents de l'art al llarg de la història.
  
3. Apreciar i reconéixer la diversitat d'interpretacions i valors de l'obra d'art en els diferents contextos històrics.
  
4. Explicar, situant-los adequadament en el temps i en l'espai, els fets artístics més rellevants dels principals estils de l'art occidental, valorant-ne el significat en el procés historicoartístic.
  
5. Analitzar la dimensió social de la creació artística, i reconéixer la incidència dels components socials i individuals en el procés de producció i difusió de les obres d'art.
  
6. Comprendre i utilitzar els conceptes específics de la Història de l'Art i apreciar positivament les possibilitats d'una anàlisi historicoartística en constant reconstrucció.
  
7. Utilitzar un mètode d'anàlisi i interpretació de les obres d'art que desenrotlle la sensibilitat i la imaginació.
  
8. Realitzar activitats de documentació i indagació, d'anàlisi i de crítica de fonts i material historiogràfic divers.
  
9. Conéixer, gaudir i valorar el patrimoni artístic, des de posicions crítiques i creatives.
  
10. Conéixer, gaudir i valorar el patrimoni artístic en general, i el de la Comunitat Valenciana en particular des de posicions crítiques i creatives, com a exponent de la nostra identitat cultural.
  
11. Desenrotllar el gust personal, el sentit crític i la capacitat de gaudi estètic.
  
12. Valorar la ciutat, en la seua dimensió espacial i temporal, com a objecte de la Història de l'Art i marc privilegiat de les seues manifestacions i projectar esta consciència cap a la seua evolució futura.
  
III. Nuclis de continguts
  
En coherència amb la definició de l'objecte d'ensenyança i amb les capacitats que es pretén desenrotllar es concreten els continguts de la Història de l'Art en cinc nuclis. La seua selecció s'ha establit d'acord amb els trets específics d'esta forma de coneixement, amb les dificultats del seu aprenentatge i amb les metes educatives assignades. En estos continguts confluïxen els conceptes fonamentals de la disciplina, les informacions i dades significatives, els procediments i estratègies d'aprenentatge, i les actituds i els valors.
  
Els nuclis de continguts proposats són molts altres nuclis conceptuals organitzats a l'entorn dels eixos de l'obra, l'autor i el públic, i la seua contínua interacció. Són susceptibles de sistematitzacions i tractaments didàctics diversos, indiquen el que cal tractar, però no prejutgen com s'han d'articular tals continguts.
  
La Història de l'Art queda així constituïda pels nuclis següents:
  
1. L'Art com a expressió humana en l'espai i en el temps i l'objecte artístic: interpretació i anàlisi de l'obra d'art.
  
Els artistes desenrotllen en les seues obres un discurs cultural que cal recompondre i desxifrar. Per a una apreciació correcta dels objectes artístics, serà necessari analitzar-los com un conjunt de relacions de factors interactius.
  
Com a primera i fonamental aproximació a l'estudi dels objectes artístics, cal tindre en compte que les obres d'art no poden ser analitzades sense tindre present que viuen, existixen, tenen significat, gràcies tant al creador com a l'observador. L'obra d'art és el resultat d'una sèrie de factors individuals i col·lectius molt complexos que l'alumnat haurà de comprendre i explicar. Com a forma d'acostament a l'objecte artístic convé utilitzar mètodes flexibles, evitant l'aplicació d'esquemes rígids. A més, s'ha de partir del punt de vista crític de l'alumnat davant de l'objecte artístic, potenciant la seua llibertat imaginativa i aconseguir que diferencie els diversos aspectes que haurà de destacar davant de cada tipus d'obra d'art.
  
En l'anàlisi de les obres d'art caldrà tindre en compte que estes són un producte de l'activitat creativa d'un artista condicionat pels convencionalismes de l'època i l'ambient. Per això, en l'anàlisi de l'objecte, dels seus elements constitutius, de la seua tècnica i dels seus materials, és molt important que l'alumnat comprenga el seu paper en la societat i amb quines formes es presenta. Així, per exemple, les imatges s'han emprat tant per al control ideològic, com per a complir una funció didàctica o bé han sigut subvertides per la cultura dominant. Tals usos de la imatge es canalitzen a través d'una sèrie de codis, fórmules i esquemes molt definits que constituïxen la forma de representació d'una societat. Caldrà considerar el factor temps que, unit al gust, condiciona i determina el qualificatiu d'obra mestra a l'objecte artístic.
  
És important tindre en compte que la idea de l'objecte artístic, i de l'art en general, és eminentment variable: és distinta segons les èpoques, les cultures, els grups socials i els individus. Així, resulta pertinent parlar de la multiplicitat de les interpretacions de l'art com una característica essencial i que sustenta la seua permanència com a element viu en una cultura. Es tracta que l'alumnat comprenga que l'obra viu només en les interpretacions que se'n fan, que poden ser diverses i que són legítimes en tant que permeten establir una connexió entre el significat passat i el significat actual després d'un procés reflexiu i conscient.
  
Per a estimar el valor d'algunes obres serà necessari atendre puntualment el coneixement d'uns codis, d'uns sistemes de representació, presents en la vida i en l'art dels artistes, els referents de la qual es troben en la història bíblica i clàssica. Per això, resulta imprescindible per a una apreciació completa dels objectes artístics acostar l'alumnat a les fonts clàssiques, així com a una millor comprensió de la iconografia cristiana, perquè l'art occidental se sustenta principalment sobre estes dos sòlides bases.
  
Per tot això, per a abordar els continguts d'este nucli, caldrà fixar l'atenció en l'estudi dels elements que conformen les obres d'art, dels caràcters que les distingixen o les aproximen a altres, a un temps o a un lloc. D'això deriva l'anàlisi dels aspectes morfològics, dels materials i tècniques, de les imatges, l'examen dels codis de representació. Atenció especial mereix l'estudi dels valors iconogràfics i iconològics de l'obra, així com el reconeixement de la múltiple interpretació dels seus missatges.
  
Així mateix, els continguts d'este nucli faciliten la comprensió de la simultaneïtat del caràcter estètic i històric de l'obra d'art, i permeten entendre la percepció de l'obra i la indagació sobre ella com a processos inseparables: vore, mirar i contemplar és sempre buscar alguna cosa, comparar, sondejar i descartar.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són els següents:
  
- El llenguatge visual i la seua terminologia.
  
- Iconografia i iconologia.
  
- Funcions socials i valor de l'obra d'art en la història.
  
- Definició, classificació i naturalesa de l'art al llarg del temps. Distintes conceptualitzacions de l'art.
  
- Percepció i anàlisi de l'obra d'art.
  
2. Canvi artístic i transformació cultural.
  
L'objecte d'este nucli el constituïx l'anàlisi dels processos de canvi artístic i transformació cultural més transcendents de l'art occidental. Un estudi rigorós i com cal dels processos d'innovació requerix una visió diacrònica dels moviments i manifestacions artístiques, de les seues formes de representació, de la relació entre l'art i la naturalesa o la funció de les imatges. En este sentit, és necessari assenyalar que l'explicació dels canvis i les diverses nocions relacionades amb els processos artístics exigix establir les diferents i oportunes connexions entre tots els seus elements; però, al mateix temps, és imprescindible determinar el diferent pes de cada un d'ells en la configuració dels objectes artístics en el temps, per a comprendre així els desenrotllaments, les influències i les ruptures.
  
Precisament, per a abordar l'explicació dels canvis, el contingut de cada un dels apartats centra l'atenció a l'entorn de les qüestions fonamentals plantejades per les diverses manifestacions artístiques. Es tracta, en suma, d'analitzar aquells elements més significatius que permeten, per la seua força explicativa, comprendre les manifestacions artístiques que configuren la nostra cultura.
  
En primer lloc, caldrà destacar la transcendència històrica de l'art clàssic com a configurador d'una tradició que recorre tota la història de l'art occidental, constituint-ne un substrat essencial. En segon lloc, el llenguatge de les imatges cristianes constituïx una via de tractament de les relacions entre art i cultura i el desenrotllament de noves significacions en què l'ajust comunicatiu i la intensitat expressiva es fusionen en un nou valor de les imatges. Quant a l'anàlisi de l'art musulmà, esta ha de servir per a plantejar el problema de la seua formació com a resultat de la síntesi d'elements procedents d'altres cultures i dels propis plantejaments islàmics, donant lloc a una concepció artística particular i variada.
  
En l'anàlisi amb deteniment dels elements fonamentals assenyalats serà necessari ressaltar els vincles existents entre la producció artística de cada moment i les idees estètiques de l'època estudiada i la seua connexió amb els processos històrics concrets. Posar l'accent en els processos d'innovació estilística, de canvi en els aspectes de la naturalesa representats i en els mètodes utilitzats per a representar-los, permet construir els conceptes d'estil i representació i, al seu torn, abordar amb certa amplitud l'anàlisi dels fenòmens més destacats de difusió i aculturació.
  
En este nucli confluïxen conceptes i procediments tractats en altres nuclis i només així podrà abordar-se l'elaboració de nocions complexes, però bàsiques, per a la disciplina. Es tracta de reflexionar sobre l'art com a sistema històric de comunicació i entendre la influència de l'obra d'art en la vida.
  
Els continguts corresponents a este nucli són:
  
- Els inicis de l'art: El llegat de la Prehistòria: la pintura rupestre, manifestacions pictòriques en l'enclavament de l'actual Comunitat Valenciana; i l'arquitectura megalítica. Aportacions artístiques d'Egipte i Mesopotàmia: arquitectura i arts figuratives.
  
- L'art clàssic: Grècia: L'arquitectura grega. Els ordes. El temple i el teatre. L'Acròpolis d'Atenes. L'evolució de l'escultura grega.
  
- L'art clàssic: Roma: L'arquitectura: caràcters generals. La ciutat romana. L'escultura: El retrat. El relleu històric. L'art en la Hispània romana.
  
- Art cristià medieval: Aportacions del primer art cristià: la basílica. La nova iconografia. Art bizantí. L'època de Justinià. Santa Sofia de Constantinoble i Sant Vital de Ravenna.
  
- L'art preromànic: El context europeu. Època visigoda. Art asturià i Art mossàrab.
  
- Art islàmic: Orígens i característiques de l'art islàmic. La mesquita i el palau en l'art hispanomusulmà.
  
- L'art romànic com a primera definició d'Occident: L'arquitectura: el monestir i l'església de pelegrinatge. La portada romànica. La pintura mural. L'art romànic en el Camí de Santiago.
  
- L'art gòtic com a expressió de la cultura urbana: L'arquitectura: catedrals, llotges i ajuntaments. L'arquitectura gòtica espanyola. La portada gòtica. La pintura: Giotto, els primitius flamencs i la pintura valenciana.
  
3. Canvi artístic i procés creatiu: l'artista i la societat.
  
A més de seguir centrant-se en els canvis artístics, els continguts d'este nucli centren la seua atenció en l'anàlisi dels factors de la creació i la recepció de l'obra d'art, en l'estudi de les relacions entre l'artista i la societat. Es tracta que l'alumnat considere les influències que en forma d'acceptació, rebuig o, més sovint, diàleg, establix l'artista amb la societat del seu temps.
  
La formació social de l'artista, les condicions de l'encàrrec, el paper del mecenes, les expectatives del públic i del mercat de les obres d'art, l'estatus professional i el marc institucional que rodeja la producció artística i la seua recepció en el medi social són factors als quals es reconeix una influència en el procés de creació i producció de l'obra d'art. Es tracta, per tant, d'explicar el joc de relacions, d'influències, en les diferents situacions i etapes històriques, defugint simplificacions i generalitzacions abusives.
  
La creació artística és un procés conformat per la capacitat de l'artista, per les seues condicions materials de vida i per la seua consideració social de l'artista dins de la societat del seu temps. A l'abordar l'anàlisi de la consideració social, entesa com l'estima de què gaudix l'artista segons les convencions socials vigents en el seu temps, caldrà atendre les dos facetes que presenta: d'una banda, caldrà destacar com el procés creatiu pot implicar la fama, el prestigi, la desconfiança o el descrèdit fins a portar l'artista al triomf social, la marginació o la seua instrumentalització per part d'interessos privats o públics; i, d'altra banda, s'haurà d'assenyalar com la consideració de què gaudix el seu treball pesa sobre la labor de l'artista i les seues possibilitats expressives. Este estudi permetrà comprendre la variable i múltiple funció que atribuïx a l'art una societat, i la seua relació amb la posició social i les condicions de vida dels artistes.
  
En l'anàlisi del procés creatiu caldrà atendre així mateix els destinataris del producte social. Així, el primer receptor per excel·lència de l'obra d'art és el client, ja aparega com el comprador que concorre a un mercat artístic o com el patró que l'encarrega per a si mateix. En l'estudi de la influència de clients i mecenes en l'obra caldrà posar èmfasi en els mecanismes de distribució i recepció de l'obra d'art, de tal manera que s'oferisca un quadro més complet del procés creatiu i la seua influència en el medi social. En este camp actuen diferents instàncies amb graus d'influència variables en cada època i en cada formació social: clients, artistes, marxants, galeries, crítics, col·leccionistes, acadèmies, museus, processos de formació dels artistes, canals de reproducció i difusió de l'obra d'art en la societat de masses i, sobretot, la funció social de l'art en cada època i l'influx del públic en general amb les seues expectatives i preferències. Tots ells són elements presents en el procés creatiu, la interacció dels quals configura diferents situacions característiques que l'alumnat haurà d'explicar. Finalment, s'haurà d'estudiar com en el Renaixement i el Barroc, des del segle XV al XVII, es reelaboren les tradicions clàssica i cristiana per a originar noves formes de representació artística, en una nova direcció que permeté conformar nous codis amb la busca de l'harmonia i l'orde espacial.
  
En suma, l'important d'este nucli és establir interrelacions diverses entre els diferents elements del procés creatiu en una situació donada.
  
Els continguts corresponents a este nucli són:
  
- L'art del Renaixement: Art italià del Quattrocento. L'arquitectura: Brunelleschi i Alberti. L'escultura. Donatello. La pintura. Masaccio, Fra Angelico, Piero della Francesca i Botticelli. El Cinquecento. De Bramante a Palladio: el temple, el palau i la vil·la. L'escultura. Miquel Àngel. La pintura: escola romana i escola veneciana. El Renaixement a Espanya. Arquitectura, Escultura i Pintura: El Greco.
  
- L'art barroc: Urbanisme i arquitectura. Bernini i Borromini. El palau del poder: Versalles. Espanya: De la plaça major al palau borbònic. L'escultura barroca. Bernini. La imatgeria espanyola. La pintura barroca: italiana, flamenca i holandesa: Rubens i Rembrandt. La pintura espanyola: Ribalta, Ribera, Zurbarán i Murillo. Velázquez.
  
- Les arts europees a finals del segle XVIII i començaments del XIX: El Neoclassicisme. Urbanisme i arquitectura. Escultura: Canova. Pintura: David i Goya. El Romanticisme. La pintura romàntica. Delacroix.
  
4. L'art contemporani.
  
Es tracta d'estudiar els processos artístics del nostre temps, configuradors de la cultura visual que ens envolta. S'incidirà en l'anàlisi de l'art modern sense separar els fets culturals dels científics i destacant la simultaneïtat de les ruptures, l'afonament o l'auge de moltes concepcions i teories, inclús en la pròpia història de l'art.
  
Des dels primers intents per trencar amb la tradició i la busca d'un nou llenguatge estètic fins a la creació d'una cultura s'obri un procés de successius sotracs i ruptures dels sistemes tradicionals de representació, de pressupòsits estètics i creatius. L'estudi de les avantguardes exigix detindre's en les seues propostes i intencions, analitzar no sols les obres sinó els programes en què s'aposta per una ruptura radical i es replanteja la pràctica dels artistes. És a dir, per a accedir al discurs de les avantguardes, caldrà entendre-les com a projectes, com a moviments programàtics.
  
En l'anàlisi de l'art contemporani destaca com una cosa essencial per a la seua comprensió la nova relació suscitada per les avantguardes entre l'obra i el públic, el paper de l'espectador per a completar l'obra i, fonamentalment, la incidència de l'art en la vida quotidiana, en la producció material: estètica de la quotidianeïtat, del disseny i la moda, comunicació visual i nous mitjans.
  
En este nucli culminen tots els aprenentatges anteriors i, per tant, podran estimar-s'hi els aprenentatges aconseguits en esta assignatura, afegint elements que vinculen el paper dels clients i mecenes amb el mercat i consum de l'art.
  
Els continguts corresponents a este nucli són els següents:
  
- Cap a l'arquitectura moderna: urbanisme i arquitectura en la segona mitat del segle XIX. Les grans transformacions urbanes. L'eclecticisme. L'arquitectura dels nous materials. L'escola de Chicago. El modernisme.
  
- El camí de la modernitat: Les arts figuratives en la segona mitat del segle XIX. La pintura realista. Courbet. La pintura impressionista: Sorolla. El neoimpressionisme. L'escultura. Rodin.
  
- Les avantguardes històriques: les arts plàstiques en la primera mitat del segle XX. Fauvisme i expressionisme. Cubisme i futurisme. Els inicis de l'abstracció. Dadà i surrealisme. Dalí. Picasso.
  
- Arquitectura i urbanisme del segle XX. El moviment modern: el funcionalisme. La Bauhaus. Le Corbusier. L'organicisme. Wright. L'arquitectura postmoderna. Últimes tendències.
  
- De l'abstracció a les últimes tendències: les arts plàstiques en la segona mitat del segle XX. L'expressionisme abstracte i l'informalisme. L'abstracció postpictòrica i el minimal art. La nova figuració. El pop art. L'hiperrealisme. Últimes tendències.
  
- L'art i la cultura visual de masses: Art i societat de consum. La fotografia. El cine. El cartell i el disseny gràfic. El còmic. Les noves tecnologies.
  
5. El patrimoni històric. Persistència i conservació.
  
Este nucli centra l'atenció en aquells continguts referents al públic que, com a receptor actiu, és qui concreta la pròpia creació de l'obra d'art. Les creacions artístiques es mostren davant de tota la societat, temporalment o permanentment, a través d'exhibicions i museus. Des del punt de vista de la recepció de l'obra d'art, el museu complix una missió fonamental, els objectes que s'exhibixen en les seues sales adquirixen el rang d'autèntica obra d'art i passen a ser elements influents en la formació del gust social.
  
És necessari que l'alumnat pondere la importància i la rellevància del concepte i de la denominació de patrimoni historicoartístic i com ha variat de manera significativa la consideració general de l'obra d'art com a bé social i cultural. En este sentit, és molt significatiu conéixer la pròpia evolució del concepte de patrimoni, des de la concepció més arcaica a la que entén el patrimoni com un enriquiment del coneixement del ser humà i de la seua història. Es poden així establir les pertinents relacions amb el procés de formació de les col·leccions i les concepcions subjacents. El seu estudi és especialment important perquè l'alumnat valore el concepte del ?gust?, la seua evolució i les seues oscil·lacions que implica en la nostra cultura.
  
En la formació d'este patrimoni caldrà considerar dos aspectes. Primerament, com l'agrupació d'objectes en col·leccions ha donat lloc a la configuració dels museus, que han evolucionat des de la seua concepció com a espais de depòsit, conservació i exposició a les propostes més modernes, que fan del museu un centre des del qual s'impulsen activitats culturals i com a espai que s'obri a noves formes de creació artística. En segon lloc, s'haurà de considerar la formació del patrimoni arquitectònic i l'establiment del concepte de monument en relació amb determinades concepcions.
  
Atenció especial requerix el problema de la conservació dels béns culturals, els criteris o escoles que regixen les intervencions, els diferents procediments, a vegades contradictoris, que hui en dia subjauen en les polítiques d'actuació. L'alumnat haurà de comprendre els principals mètodes i problemes que planteja la intervenció de restauració sobre els béns culturals. En este sentit, caldrà destacar els distints criteris de restauració o intervenció al llarg de la història i la seua incidència en la mateixa vida de les obres d'art, condicionant la seua percepció en el present.
  
Els conceptes tractats en este nucli permeten desenrotllar actituds i valors positius, i al seu torn crítics, davant de la conservació de les obres d'art, els monuments i els conjunts monumentals que formen el patrimoni historicoartístic.
  
A este nucli corresponen els continguts següents:
  
- L'obra d'art en el museu. Gestió dels béns culturals: conservació, restauració i ordenació del patrimoni historicoartístic. La Llei Valenciana del Patrimoni.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Analitzar i comparar els canvis produïts en la concepció de l'art i les seues funcions, en distints moments històrics i en diverses cultures.
  
Amb este criteri es tracta de comprovar, d'una banda, si l'alumnat reconeix la complexitat d'estos conceptes i, per tant, entén la dificultat d'una definició general de l'art; i, d'altra banda, si identifica la seua variabilitat en el temps i en l'espai, és a dir, si constata el seu caràcter eminentment històric. En un segon grau, el criteri pretén comprovar si l'alumnat comprén les raons de la diversitat de funcions socials de l'art en la història, i, en conseqüència, si relaciona estos canvis amb les societats que les conformen.
  
2. Reconéixer i utilitzar adequadament un mètode d'anàlisi, i els seus procediments i tècniques corresponents, que permeta interpretar i valorar les diverses dimensions de l'obra d'art.
  
Per mitjà d'este criteri es pretén avaluar en quina mesura l'alumnat s'enfronta a les obres d'art amb un mètode i unes tècniques d'anàlisi coherents i raonades, així com comprovar si té en compte tots els elements que configuren les obres d'art i els interrelaciona correctament. En un primer grau, el criteri pretén comprovar si l'alumnat és capaç de formular hipòtesis (basant-se en una percepció visual) sobre els aspectes morfològics, iconogràfics i iconològics dels objectes artístics. En un segon grau es tracta de valorar si és capaç d'analitzar les obres utilitzant fonts documentals referides a la intencionalitat de l'artista, les característiques de l'encàrrec del client, la influència del mecenes o els gustos del públic per a desvelar el significat de les obres. Finalment, si l'alumnat pot elaborar una síntesi interpretativa que integre i valore els diferents elements citats.
  
3. Reconéixer i analitzar els elements que configuren la producció artística, considerant les influències i les relacions entre l'artista i la societat, canviants en el temps.
  
Amb este criteri es pretén saber si els estudiants consideren que l'artista com a ser social és qui en la seua obra realitza la trobada amb la història i els seus condicionaments específics. Es tracta d'avaluar la capacitat dels estudiants per a reconéixer i analitzar els elements configuradors de la producció artística a través del temps, determinar algunes mediacions socials com, per exemple, els vincles de patronatge en la creació artística, els convencionalismes socials o el gust del públic receptor, entre altres. En un primer grau, l'alumnat haurà de reconéixer aquells factors que influïxen en la producció artística, distingint entre aquells que procedixen del medi social en què es realitza l'obra i aquells que deriven de la capacitat de l'artista. En un segon nivell, establirà relacions entre la posició social i les condicions de vida dels artistes i la funció social de l'art. Finalment, l'alumnat haurà d'explicar com la interacció d'estos elements configura situacions històriques característiques.
  
4. Identificar i valorar el protagonisme dels artistes en el procés creatiu, constatar en les seues obres més rellevants els nous plantejaments o vies obertes en unes determinades circumstàncies històriques.
  
Amb este criteri es pretén avaluar si els estudiants comprenen la tensió que es produïx en el procés creatiu entre la individualitat imaginativa de l'artista i les mediacions socials que configuren el significat de l'obra artística. Per a això serà necessari centrar l'anàlisi en l'obra d'alguns artistes significatius. En un primer grau, l'alumnat constatarà la intenció creativa de l'artista, el marge de llibertat que li permeten el seu pensament, la seua formació i els seus mitjans expressius. En un segon grau, confrontarà la voluntat creativa de l'artista amb les limitacions que imposa la producció, difusió i recepció de la seua obra en un context social concret, per a, en un tercer nivell, poder valorar el que hi ha d'original en la seua obra i allò que participa dels convencionalismes estètics i culturals, explicant el paper que han exercit i exercixen les diverses mediacions socials en la configuració de l'obra artística.
  
5. Identificar i situar en el temps les obres d'art més representatives, en relació amb els moments més significatius de la Història de l'Art.
  
A través d'este criteri es pretén avaluar la capacitat per a situar en el temps la producció artística. En un primer grau, es comprovarà si l'alumnat és capaç de reconéixer les diverses connexions que en les obres d'art presenten la forma, el contingut i el material en un moment històric determinat, per a deduir-ne els trets estilístics. En un segon moment, es pot comprovar si és capaç de comprendre i valorar els trets de semblança i diversitat que presenten les creacions artístiques d'una època donada al comparar les unes amb les altres. Finalment, es valorarà si l'alumnat és capaç de fer una anàlisi diacrònica d'un conjunt significatiu d'obres d'art, si reconeix la seua dimensió històrica i la seua capacitat de suggestió com a valor actualitzat constantment.
  
6. Explicar les permanències i els canvis en els processos artístics al constatar i comparar concepcions estètiques i trets estilístics.
  
Amb este criteri es tracta d'avaluar si els estudiants comprenen els processos de canvi artístic. Si, en primer lloc, constaten la concepció diferent dels elements configuradors, els nous problemes i la incidència dels nous usos i funcions associades a les obres d'art d'un determinat moment. En segon lloc, si establixen relacions entre els distints factors dels processos de canvi, i constaten que els dits elements varien en la seua combinació al llarg del temps i en cada obra. En últim lloc, este criteri permet comprovar si l'alumnat és capaç de diferenciar els elements més dinàmics dels persistents, i si reconeix els diferents ritmes dels canvis en un temps llarg o curt.
  
7. Comprendre i explicar la presència de l'art en la vida quotidiana i en els mitjans de comunicació social, i valorar la seua utilització com a objecte de consum.
  
Es tracta d'avaluar en quina mesura l'alumnat aplica els aprenentatges desenrotllats a l'enjudiciar el paper de l'art i les manifestacions artístiques del món actual. El criteri permet comprovar si els estudiants s'enfronten al complex món de l'art, de manera que tot el bagatge conceptual i metodològic aprés en la matèria els permeta entendre'l i valorar-lo; en este sentit, es tracta de saber si comprenen que les obres d'art també revelen els mecanismes i valors bàsics que regixen el funcionament de la societat actual. A més, este criteri permet avaluar si l'alumnat analitza críticament els mitjans de comunicació social i, en relació amb açò, si diferencia el valor artístic d'una obra d'art del seu valor econòmic, i, per tant, si reconeix diversos criteris per a establir el valor i la funció de l'art actual.
  
8. Reconéixer i valorar la diversitat i riquesa del nostre patrimoni artístic per mitjà de l'anàlisi d'algunes obres d'art.
  
Amb este criteri s'accentua la importància de l'estudi de l'entorn cultural. Es tracta d'avaluar la capacitat de l'alumnat per a mobilitzar tots els aprenentatges desenrotllats i aplicar-los a l'anàlisi artística d'obres pròximes. Per tant, este criteri pretén avaluar capacitats ja expressades anteriorment, però aplicant-les a la història pròpia.
  
9. Analitzar monuments artístics i obres d'art en museus i exposicions. Reflexionar sobre la seua funció social.
  
Es tracta de comprovar la capacitat de l'alumnat per a apreciar la qualitat estètica de les obres d'art objecte de contemplació i anàlisi. Este criteri permet saber si els estudiants tenen en compte els factors que condicionen la producció i els problemes que l'artista hagué de resoldre. És a dir, si l'alumnat, abans d'emetre un juí sobre una obra d'art, és capaç de formular-se preguntes dialogant amb l'objecte. I, en un segon grau, si és capaç de diferenciar opinions i interpretacions raonades, reconeixent que en l'experiència estètica les emocions també poden funcionar cognoscitivament.
  
Finalment, es comprovarà si l'alumnat pot iniciar una reflexió sobre la mediació que exercixen els espais museístics i d'exposicions en la recepció i apropiació social i individual de l'obra d'art com a conformadors del gust i com a expressió dels valors estètics d'una societat donada.
  
10. Utilitzar, amb precisió i rigor, la terminologia específica de les arts visuals.
  
11. Realitzar activitats de documentació i indagació a partir de fonts d'informació diverses (textos, imatges, plantes, alçats, plans), sobre determinats aspectes de la creació artística.
  
GEOGRAFIA
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
La Geografia s'ocupa específicament de l'estudi de l'espai geogràfic, entés com el medi en què té lloc la vida i les activitats dels sers humans. Les condicions mediambientals que constituïxen el medi, així com la seua localització, afecten les activitats humanes, però estes, al seu torn, també són capaces de transformar estes condicions contribuint a la configuració de l'espai geogràfic. Per tant, l'espai geogràfic inclouria l'espai físic, resultat de la dinàmica dels elements que componen l'ecosistema natural, i l'espai social, és a dir, l'espai produït, resultat de diferents processos i actuacions socials en el medi físic, que és modificat i configurat d'acord amb els interessos de grups socials diversos. La producció d'este espai geogràfic modifica les relacions ecosistèmiques existents, incidint en les interrelacions dels factors naturals. En este sentit, l'espai geogràfic és complex i global, resultat de la relació dialèctica dels diversos factors i elements físics i humans que el componen. L'objecte de la Geografia és, per tant, explicar el canviant espai físic i social com a resultat de l'articulació i interacció dinàmica d'estos elements que el configuren.
  
Des d'esta perspectiva, la Geografia com a objecte de coneixement, pot aportar un rigor explicatiu a la interpretació i comprensió de l'espai geogràfic espanyol. Per a això, estudia la distribució i localització de diversos elements geogràfics, els factors, processos i interaccions que es donen en un espai, així com les seues conseqüències espacials i mediambientals.
  
Esta assignatura s'ocupa, per tant, de l'espai geogràfic espanyol, que és abordat ací com un territori, és a dir, considerant Espanya com un espai geogràfic delimitat i configurat per l'acció humana concretada en normes, que responen a diversos interessos i projectes socials confrontats en els processos històrics. Este territori es caracteritza per la seua diversitat interna, resultat de les dinàmiques ecogeogràfiques i dels processos sociohistòrics que han incidit en la distribució d'elements demogràfics, la localització de les activitats humanes i dels mitjans ecogeogràfics. Este territori és percebut de manera diferent pels individus i grups socials donant lloc a diverses actituds, sentiments i comportaments. Esta percepció espacial és també un component subjectiu de l'espai geogràfic i condiciona el seu coneixement.
  
Espanya, com a territori, és un espai complex que com a objecte d'aprenentatge implica unes dificultats específiques. Per a resoldre estes dificultats és necessari aprofitar els aprenentatges realitzats en l'etapa anterior, tant els mecanismes d'anàlisi de l'espai geogràfic basats en un bagatge conceptual, com l'aprenentatge d'una metodologia, d'unes estratègies d'aprenentatge i d'unes actituds positives davant del coneixement geogràfic. Tot això permetrà ara aconseguir un nou nivell d'abstracció, conceptualització i generalització. Açò suposa la capacitat d'establir relacions entre conceptes pertanyents a diverses teories, a vegades procedents d'altres camps científics. En este sentit, resulta pertinent la connexió amb l'assignatura d'Història, que pot proporcionar un suport per al coneixement dels processos històrics que subjauen en la configuració de l'espai geogràfic espanyol actual. El coneixement geogràfic també implica saber integrar, relacionar i explicar a partir de conceptes unificadors: la multifactorialitat existent en l'organització regional, les estructures socioeconòmiques complexes que es troben en l'ordenació del territori espanyol, el paper de les decisions polítiques en l'articulació i funcionament del territori i la interacció del ser humà amb el medi ecogeogràfic.
  
La comprensió i explicació de l'espai territorial espanyol actual implica, necessàriament, una anàlisi que l'integre en una realitat geogràfica més àmplia de la qual Espanya forma part. En concret, és imprescindible referir-se a l'espai europeu a què físicament i socialment pertany. Una pertinença, esta última, més estreta si és possible des de la seua integració en la Unió Europea. Tal integració comporta importants i decisives conseqüències socials, econòmiques i espacials, com la redefinició dels desequilibris regionals i la reconstrucció d'una nova consciència espacial, ampliant-se la percepció del territori més enllà del marc de les nacions i els estats tradicionals. Tot això repercutix de forma evident en l'estudi geogràfic, fent-se necessari un tractament del territori espanyol que permeta analitzar-lo en el context d'un espai europeu en construcció, sense oblidar altres regions com l'espai iberoamericà i l'àmbit mediterrani amb què existixen també estretes relacions de tipus cultural i històric.
  
Es tracta, per tant, de conéixer els caràcters fonamentals de la realitat geogràfica espanyola en el marc espacial europeu, els trets comuns i els de diversitat, les diferents variables que hi interaccionen, així com els seus problemes i projectes socials d'ordenació territorial. El professorat podrà utilitzar com a referència espais més pròxims a la realitat de l'alumnat, sense caure en una anàlisi localista. Així mateix, després d'una anàlisi general de l'espai europeu comunitari, pot aprofundir en aquells aspectes que es considere més rellevants.
  
Les aportacions d'esta matèria en el Batxillerat permetran als alumnes i a les alumnes contextualitzar l'anàlisi dels territoris en diverses escales, reconéixer els diferents factors que configuren l'organització espacial i les estructures socials i econòmiques que vertebren l'ordenació de l'espai geogràfic, així com el paper de les decisions polítiques en l'articulació i funcionament del territori. Els estudiants també hauran de ser capaços de comprendre la importància de l'acció social i de les seues conseqüències mediambientals. Tot això es realitzarà des d'actituds i valors entre els quals figuren de manera destacada la sensibilitat i la responsabilitat cap al medi i la solidaritat davant dels problemes d'un sistema territorial cada dia més interdependent i global.
  
Els continguts se seleccionen en funció de determinades categories rellevants en coherència amb els plantejaments anteriors: processos bàsics en la construcció del coneixement en Geografia (amb especial consideració de les explicacions multifactorials, de la interacció d'elements ecogeogràfics i dels sistemes d'organització territorial resultants); conceptes bàsics que expliquen la diferenciació de paisatges (clima, relleu, densitat, urbanització, etc.); les diverses accions de caràcter metodològic, que suposen la utilització dels procediments característics de l'anàlisi geogràfica (definir problemes, elaborar hipòtesi, verificar-les, etc.) i d'aquelles tècniques que faciliten el tractament, i posterior comunicació, de dades i informacions presentades en diversos codis comunicatius; finalment, les actituds referides a la forma i al procés mateix d'aprendre, capaç de generar, simultàniament, valors com la solidaritat i el respecte a la diversitat natural i social.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre i valorar la importància del sentiment i del comportament territorial del ser humà, especialment respecte al territori espanyol, forjat al llarg d'un procés històric i que es concreta en uns límits o fronteres que definixen estratègies i interessos de grups socials.
  
2. Conéixer i comprendre la diversitat i pluralitat de l'espai geogràfic espanyol, caracteritzat pels grans contrastos i la complexitat territorial derivats dels distints factors naturals, històrics i d'organització espacial que han anat modelant la societat, la cultura i el territori de forma interdependent.
  
3. Comprendre i explicar en les seues coordenades temporals i espacials els distints projectes socials, que donen lloc a diferents processos d'ordenació territorial, utilitzant conceptes, procediments i destreses específicament geogràfics per a explicar l'espai com una realitat dinàmica, diversa i complexa, en la qual intervenen múltiples factors.
  
4. Explicar la desigual distribució geogràfica de la població espanyola i europea, en les seues diferents categories, comprenent la seua dinàmica, estructura i projeccions futures.
  
5. Utilitzar els procediments específics del coneixement geogràfic per a explicar una situació territorial, partint de les percepcions espontànies que es contrasten amb els arguments científics per a elaborar una nova hipòtesi, verificables a través de les dades.
  
6. Valorar la funció del medi natural, dels recursos naturals i de les activitats productives en la configuració de l'espai geogràfic europeu, espanyol i de la Comunitat Valenciana, reconéixer la seua relació mútua amb la societat i percebre la condició de l'home com l'agent d'actuació més poderós i ràpid sobre el medi.
  
7. Caracteritzar els trets geogràfics bàsics dels països de la UE i comprendre les conseqüències espacials de la integració d'Espanya en esta, desenrotllant, al mateix temps, sentiments de pertinença a àmbits espacials supranacionals amb una actitud solidària i participativa.
  
8. Adquirir consciència espacial per a participar de forma activa i responsable en les decisions que afecten l'ordenació del territori i valorar la necessitat de potenciar l'equilibri natural i l'equitat social.
  
9. Identificar i conceptualitzar els diferents elements que configuren una explicació geogràfica: dinàmica atmosfèrica, explotació dels recursos naturals, procés d'urbanització, envelliment de la població, etc., utilitzant per a això un vocabulari adequat.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Aproximació al coneixement geogràfic.
  
Este primer nucli assumix continguts de tots els altres nuclis. Es fa explícit perquè no es considere un mer apèndix o siga tractat de manera autònoma. La seua presència és imprescindible i ha d'impregnar la resta dels nuclis de continguts.
  
Es tracta d'emfatitzar la concepció de la Geografia com un tipus de coneixement que utilitza unes formes de raonar i operar. La reflexió i consciència sobre este procés d'elaboració de coneixement en forma part. És necessari establir com a continguts bàsics aquelles accions metodològiques que permeten a l'alumnat construir un coneixement significatiu. Això suposa realitzar una sèrie d'accions metodològiques com són: el plantejament i la resolució de problemes, la identificació i correcció de representacions de la realitat estereotipades, l'elaboració i verificació d'hipòtesi, l'obtenció i processat d'informació provinent de fonts diverses, l'anàlisi dels factors i la construcció d'explicacions geogràfiques coherents. Ara bé, per a desenrotllar estos continguts metodològics són necessàries determinades tècniques de treball: anàlisi de documents escrits, lectura i interpretació de mapes de diversos tipus, dades estadístiques, gràfiques i imatges formals.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició d'un problema referit a un procés geogràfic i formulació d'hipòtesis de treball.
  
- Anàlisi de les distintes variables ecogeogràfiques que intervenen en els sistemes d'organització territorial per a arribar a una síntesi explicativa.
  
- Utilització crítica de dades i elaboració d'informacions utilitzant diversos codis comunicatius: verbal, cartogràfic, gràfic i estadístic.
  
2. Espanya: unitat i diversitat de l'espai geogràfic.
  
Este nucli té un caràcter introductori; s'hi tracta de presentar i raonar l'espai espanyol en les diferents escales espacials (des de la supranacional a la local). Este plantejament general es pot apreciar en aspectes com el coneixement de les homogeneïtats i heterogeneïtats, tant físiques (relleu, clima, sòls, aigües, vegetació) com humanes (població, hàbitat, activitats econòmiques, etc.), que caracteritzen eixe espai i de la percepció que es té dels seus trets comuns i de diversitat. La dita percepció, que condiciona els comportaments territorials dels individus, així com les seues actituds i valors cap als altres, s'elabora a partir de l'ús que es fa de l'espai, així com de les seues concepcions culturals i històriques.
  
El territori espanyol és el resultat del procés històric i es definix i limita per mitjà de les seues fronteres exteriors. En una altra escala d'anàlisi, el territori espanyol s'organitza internament en comunitats autònomes per mitjà d'un ordenament politicoadministratiu com a conseqüència d'un procés històric més recent i encara inconclús. Este procés històric i els seus resultats en l'organització territorial pot ser percebut i valorat per individus i grups socials de forma molt diferent.
  
D'altra banda, cal destacar que Espanya en el seu desenrotllament històric ha condicionat altres concepcions socioespacials entre les quals destaca l'espai europeu, sense oblidar l'iberoamericà i l'àmbit mediterrani, tots estos en procés de construcció.
  
D'acord amb tot el que s'ha assenyalat anteriorment, els continguts d'este nucli són:
  
- L'espai geogràfic: noció i característiques de l'espai geogràfic; elements i instruments d'informació i representació geogràfica; nocions d'anàlisi de localitzacions i distribucions espacials. ?Globalització i diversitat en el món actual: processos de mundialització i desigualtats territorials; classificacions de les àrees geoeconòmiques.
  
- Trets geogràfics essencials d'Espanya: situació geogràfica; contrastos i diversitat interns; posició relativa en el món i en les àrees socioeconòmiques i geopolítiques.
  
- L'ordenació territorial actual de l'Estat en comunitats autònomes com a resultat de processos i projectes històrics contemporanis. L'espai geogràfic de la Comunitat Valenciana.
  
3. Les dinàmiques ecogeogràfiques.
  
Es pretén que els estudiants conceptualitzen el medi ecogeogràfic com el resultat de l'acció de factors interrelacionats, alguns dels quals naixen de la pròpia naturalesa, mentre d'altres sorgixen de la societat. El medi és el producte d'esta dinàmica ecogeogràfica en què intervenen les unitats geomorfològiques, els contrastos climàtics, les aigües, els sòls i les formacions vegetals. No es tracta de la simple descripció d'estos factors, sinó d'explicar la relació dialèctica que s'establix entre ells: cada factor o element condiciona en major o menor mesura els altres i és, al mateix temps, condicionat per estos.
  
El medi geogràfic ha de ser considerat com el resultat inacabat d'esta dinàmica en què les activitats humanes influïxen en el medi físic i, al mateix temps, són influïdes per este. La diversitat de mitjans ecogeogràfics que caracteritzen el territori espanyol és la conseqüència lògica de les diferents dinàmiques existents.
  
En estes dinàmiques ecogeogràfiques l'acció humana pot ser decisiva, donant lloc a processos de destrucció del medi físic que originen greus problemes mediambientals (erosió, contaminació, desertificació i desforestació) o a polítiques de tipus conservacionista i ús més racional dels recursos naturals. En això, juguen un paper decisiu factors de caràcter polític, social, tècnic, econòmic, així com la percepció de la fragilitat del medi físic i la valoració que se'n faça.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Els elements que estructuren el medi físic: les unitats del relleu, els contrastos climàtics, les aigües, les formacions vegetals i els sòls. El problema de l'aigua a la Comunitat Valenciana.
  
- La varietat dels grans conjunts naturals espanyols: identificació dels seus elements geomorfològics, estructurals, climàtics i biogeogràfics.
  
- Naturalesa i recursos a Espanya: matèries primeres, fonts i recursos energètics.
  
- La interacció entre el medi físic i la societat: la protecció dels espais naturals, els problemes mediambientals i les polítiques conservacionistes.
  
4. La desigual utilització dels recursos. Espai i activitat econòmica. Els paisatges geogràfics.
  
En este nucli es pretén que els estudiants comprenguen i expliquen la diversitat de paisatges que hi ha en el territori espanyol com a conseqüència dels diferents tipus d'explotació i utilització pels sers humans dels recursos que es troben en el medi físic (agraris, miners, forestals, marins, etc.). L'heterogeneïtat del medi físic provoca la desigual distribució dels recursos en l'espai i les diverses localitzacions de les activitats econòmiques humanes.
  
La desigual distribució dels recursos en el territori espanyol genera una distinta utilització de l'espai caracteritzat per aquella activitat que és predominant. Així, trobem espais en què el medi físic és utilitzat com un mitjà de producció, en activitats agràries, forestals o piscícoles. Altres espais són organitzats d'acord amb l'activitat industrial, a la qual no és aliena la política territorial de modernització de la indústria o els més recents processos de reindustrialització i reconversió industrial. Finalment, els profunds canvis que ha experimentat l'economia i la societat espanyola introduïxen nous usos de l'espai geogràfic com a conseqüència de les activitats del sector terciari: algunes d'estes, com el comerç i el transport, exercixen un paper decisiu en la vertebració territorial; d'altres, com el turisme i l'oci, han produït un important impacte socioeconòmic i mediambiental.
  
Estos canvis han donat lloc a una major diversitat interna de l'espai geogràfic espanyol i a una desigual localització de les activitats econòmiques que explica els desequilibris territorials reflectits, per exemple, en la distribució de la riquesa, en els nivells de benestar i en la qualitat de vida.
  
Junt amb estes conseqüències socioeconòmiques estan les de caràcter ambiental com a resultat de la sobreexplotació o la mala utilització dels recursos, que poden ocasionar greus problemes mediambientals: sobreexplotació de la terra, contaminació de les aigües i de l'atmosfera, degradació del medi.
  
D'acord amb les consideracions anteriors, els continguts d'este nucli són:
  
- Acció dels factors socioeconòmics en el territori espanyol: evolució històrica, panorama actual i perspectives.
  
- La pluralitat dels espais rurals: transformació i diversificació de les activitats rurals i la seua plasmació en tipologies espacials diverses; les dinàmiques recents del món rural.
  
- La reconversió de l'activitat pesquera.
  
- Els espais industrials. Fonts d'energia i aprofitament energètic. La política territorial de modernització de la indústria i les seues conseqüències.
  
- Les activitats del sector terciari. El comerç i la xàrcia de transports: la vertebració territorial. Els espais d'oci. El turisme.
  
- El sector primari, la indústria, i el sector terciari a la Comunitat Valenciana
  
- Les repercussions socioeconòmiques i ambientals de l'explotació dels recursos.
  
5. El sistema urbà i l'ordenació del territori.
  
En este nucli s'estudia el sistema urbà i l'actual procés de terciarització de l'economia espanyola en relació amb la distribució geogràfica de la riquesa i de la població, que ha donat lloc a una determinada ordenació del territori. Els estudiants han de ser capaços d'explicar els desequilibris espacials que es produïxen a Espanya, per mitjà de l'anàlisi dels factors que han intervingut en la seua formació. Un d'ells és la població espanyola en el comportament geodemogràfic de la qual han aparegut noves tendències com l'envelliment, la disminució de la fecunditat i la modificació de les direccions dels moviments migratoris, reflectida en la variació dels saldos migratoris tradicionals. Així mateix, l'estudi de la població també ha d'incloure l'anàlisi de les estructures biodemogràfiques (per edat i sexe) i laboral (població activa i parada). Tot això incorporarà la perspectiva de l'evolució demogràfica a fi d'explicar les desigualtats espacials.
  
Un altre aspecte que s'estudia en este nucli són els processos d'urbanització a què han donat lloc a un sistema de ciutats. Les mateixes ciutats s'han transformat com a conseqüència de la seua adequació a noves activitats i funcions relacionades amb el sector terciari. D'altra banda, la dinàmica urbana es caracteritza pels processos més recents de difusió urbana com són el desenrotllament d'àrees periurbanes i metropolitanes. Esta expansió i difusió urbana ha produït un important impacte ambiental i paisatgístic.
  
Finalment, cal insistir en la interrelació entre els processos d'industrialització, urbanització, dinàmica geodemogràfica i creació de la xàrcia de transports i comunicacions, així com en l'anàlisi de les disparitats regionals resultants concretades en una desigualtat en la distribució de la renda, del Producte Interior Brut i d'altres indicadors socioeconòmics. Estes desigualtats regionals poden vore's afectades per les conjuntures econòmiques, per polítiques d'equilibri interregional o per processos com el de la integració d'Espanya en la Unió Europea, i això planteja una redefinició de la situació regional espanyola.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- La població espanyola. L'estructura biodemogràfica i laboral. Evolució demogràfica i desigualtats espacials. La població de la Comunitat Valenciana.
  
- Processos d'urbanització. Morfologia i estructura de les ciutats de la Comunitat Valenciana. Els sistemes de ciutats i les xàrcies de transport. Les activitats i funcions urbanes. L'impacte ambiental.
  
- Les disparitats regionals i l'ordenació territorial. Les polítiques estatals per a superar els desequilibris regionals.
  
6. La projecció d'Espanya en l'espai mundial.
  
En este apartat es considera l'espai territorial espanyol en el marc internacional, conformat per una xàrcia de relacions econòmiques, socials, polítiques i culturals resultat de processos històrics, que ressalten, especialment, la projecció europea. Espanya s'ha incorporat al procés de construcció d'un espai europeu encara inacabat. El territori espanyol, com a conseqüència de la seua integració en la Unió Europea és afectat per les polítiques comunitàries. Igualment, els elements rellevants del territori espanyol són ara redefinits en un context més ampli. Les desigualtats socioeconòmiques que caracteritzen internament el territori espanyol són reinterpretades des de la referència de les regions europees. Les decisions polítiques comunitàries se superposen a les que procedixen de la iniciativa de l'Estat espanyol i en les quals intervenen interessos que van més enllà de l'àmbit de les fronteres nacionals. Tot això ha creat una nova percepció del territori espanyol, així com nous sentiments de pertinença i identificació territorial, unes vegades conflictius i d'altres complementaris.
  
De ser la construcció d'Europa el projecte exterior més important d'Espanya no cal oblidar el seu paper en una escala planetària. Este espai mundial és la conseqüència de la interacció de les estructures de poder i els sistemes territorials resultants. Està caracteritzat per les profundes desigualtats socioeconòmiques regionals en l'àmbit mundial que dividixen el món en països rics i pobres (amb una àmplia gradació), i això planteja dificultats d'integració i també conflictes d'interessos. Tot això configura les relacions geopolítiques en l'àmbit mundial, que es caracteritzen per una dinàmica de conseqüències difícils de prevore. Espanya participa en estes relacions de manera particular o formant part d'organitzacions supranacionals. En particular, Espanya exercix un paper privilegiat en les relacions amb els països iberoamericans i posseïx forts interessos geopolítics en l'àrea mediterrània, i això es traduïx en la seua participació en programes de cooperació i ajuda per al desenrotllament.
  
D'acord amb tot el que s'ha exposat anteriorment, els continguts d'este nucli són:
  
- El procés de construcció de la Unió Europea: Estats i regions. El repte de la creació d'una política comunitària.
  
- Naturalesa i medi ambient en la Unió Europea: els contrastos físics: relleu, clima i hidrografia; situació del medi ambient i polítiques comunitàries amb incidència ambiental.
  
- Les desigualtats socioeconòmiques en les euroregions. Les polítiques socioeconòmiques comunitàries.
  
- Espanya en el nou orde geopolític mundial i el nou paper d'Europa. El paper d'Espanya en la configuració d'un espai iberoamericà.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Conceptualitzar Espanya com un conjunt de caràcters geogràfics plurals en el seu interior, però amb una identitat individual quan s'analitzen en una escala mundial.
  
A través d'este criteri podem valorar el nivell d'aprenentatge aconseguit per l'alumnat en la comprensió del comportament territorial i en l'explicació del fet de ser ciutadà de l'Estat espanyol. Així en un primer nivell el criteri es referix a la capacitat de reconéixer una descripció de paisatges heterogenis (agraris, industrials, de muntanya, urbans, litorals), que conformen l'espai geogràfic d'Espanya. En un segon nivell, a la capacitat de reconéixer la localització precisa d'eixos diversos paisatges, identificant en el mapa els llocs de distinta grandària i amb característiques diferents. En un tercer nivell el criteri fa referència a la capacitat d'emetre hipòtesi sobre factors que intervenen en l'organització d'eixos paisatges. Amb este criteri no sols s'avaluen els conceptes adquirits, sinó també els procediments metodològics, la forma de construir una explicació alternativa i les actituds d'anàlisi crítica respecte a opinions quotidianes.
  
2. Explicar l'organització de l'espai geogràfic com a resultat d'un procés sociohistòric, que va definint la constitució de les fronteres interiors i exteriors i la creació de sentiments de pertinença a un territori concret.
  
En un primer nivell, el criteri pretén comprovar si els estudiants poden identificar les fronteres provincials i de comunitats autònomes en el territori espanyol, així com la projecció del seu desenrotllament històric en el món (les fronteres idiomàtiques, el nou mercat europeu) entenent-les com a resultat d'un procés històric complex. En un segon nivell, si els estudiants saben localitzar i conceptualitzar la frontera com a línia divisòria de les organitzacions socials i territorials, reflex de processos socials en l'organització territorial i que, en ocasions, s'establix per mitjà d'elements mediambientals (un riu, una cadena de muntanyes, la costa). En el tercer nivell, s'avalua la capacitat d'explicar la constitució de fronteres com a conseqüència de les estratègies dels agents socials des del poder (polític, militar, eclesiàstic, econòmic) en diferents moments de la nostra història.
  
3. Explicar la diversitat de paisatges com a conseqüència de l'aprofitament i explotació econòmica dels recursos naturals en diferents mitjans ecogeogràfics, avaluant les principals repercussions mediambientals.
  
En un primer nivell, els estudiants hauran de saber identificar i localitzar els recursos del medi físic espanyol (zones pesqueres, mineres, agràries, d'oci, etc.). En un segon pas, hauran de saber relacionar els factors que intervenen en esta delimitació (pendents, tipus de sòl, humitat, temperatura, insolació, vies d'accés, etc.). Finalment, seran capaços d'explicar la interacció dinàmica d'eixos factors; per exemple, el paper de l'acció humana en el desencadenament d'un desequilibri ecològic (sobreexplotació de la fauna litoral) o bé en la gestió racional dels recursos (aqüicultura).
  
4. Resoldre un problema geogràfic que afecte la distribució de la població i riquesa per mitjà de la utilització de diverses fonts i indicadors socioeconòmics.
  
Este criteri pressuposa que els estudiants han de dominar una metodologia que els permeta definir el problema amb els seus components rellevants, de tal forma que puguen formular hipòtesis utilitzant els conceptes precisos i verificar-los utilitzant les tècniques pròpies de la cartografia i l'estadística descriptiva. És possible identificar tres nivells en la resolució de problemes geogràfics. En el primer, els estudiants resoldran un problema explícitament plantejat, amb informació i dades precises per a la seua resolució (per exemple, esbrinar si la població urbana envellix menys que la dels mitjans rurals). Un segon nivell consistirà en el fet que els estudiants sàpien plantejar-se el problema comptant només amb una informació genèrica, sol·licitant nova informació. Finalment, en un tercer nivell, seran capaços d'oferir una anàlisi satisfactòria dels factors que intervenen en l'explicació de la desigual distribució de la riquesa i la població, avaluant les seues conseqüències en la vida quotidiana.
  
5. Identificar els principals problemes mediambientals (erosió, contaminació, sobreexplotació dels recursos naturals) en un espai concret, analitzant els factors que augmenten la inestabilitat d'este espai o afavorixen la seua estabilitat i plantejant possibles accions o solucions.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els i les alumnes són capaços de fer una anàlisi i una valoració del grau de conservació o destrucció del medi físic natural a partir de l'observació directa i del maneig de diverses fonts informatives. Un primer pas consistix a identificar les variables que configuren un medi ecogeogràfic. Un segon pas consistix a saber relacionar estes variables en un sistema teòric de funcionament, explicant la incidència que té l'activitat humana en la ruptura de l'equilibri ecològic. Finalment, seran capaços d'aplicar els seus coneixements a l'explicació dels principals mitjans ecogeogràfics d'Espanya proposant possibles plans d'actuació que puguen corregir els desequilibris mediambientals o conservar i protegir aquells mitjans que estiguen amenaçats.
  
6. Avaluar els possibles impactes que es deriven de l'ordenació territorial de les ciutats en la vida social i en les relacions econòmiques, així com la seua vinculació amb les decisions polítiques.
  
Amb este criteri es pretén valorar si els estudiants són capaços de construir hipòtesis explicatives sobre el futur d'alguns sectors urbans, que poden ser els seus propis. Per a això hauran de realitzar una anàlisi de diversos documents d'informació com, per exemple, un pla general d'ordenació urbana o altres instruments de planificació semblant. En un primer pas, s'exigirà el reconeixement del pla i dels símbols i signes convencionals que expliquen el planejament projectat. En un segon grau, se sol·licitarà l'emissió d'hipòtesis sobre el possible desenrotllament d'eixe barri una vegada efectuat el que planifica. Finalment, es pot sol·licitar una alternativa raonada al planejament oficial. D'esta manera, es desenrotllen actituds de coneixement crític davant de fets de la vida quotidiana.
  
7. Reconéixer i aplicar els mètodes específics del coneixement geogràfic per a explicar una situació espacial, extraient, processant i interpretant la informació procedent de diversos documents i fonts.
  
Amb este criteri es pretén valorar el grau d'autonomia intel·lectual aconseguit que permetran enfrontar-se amb èxit a noves situacions de caràcter geogràfic. Per a això, l'estudiant haurà de reconéixer les seues percepcions de la realitat, distingint les seues opinions personals d'altres opinions i dels arguments científics. En segon lloc, haurà de ser conscient de les diferents fases que comporta la reconstrucció del seu propi pensament, com ara l'acotació del problema que es va a estudiar i emetre hipòtesis de treball que guien el procés de busca per a poder aconseguir unes conclusions provisionals, per mitjà de l'ús de diverses fonts d'informació, codificada en diversos llenguatges, i de tècniques que permeten processar la dita informació adequadament. En tercer lloc, haurà de saber aplicar amb rigor crític i creativitat tals procediments, ajustant-los a la naturalesa del problema geogràfic analitzat, així com tindre la competència comunicativa necessària per a informar de les seues conclusions a altres persones.
  
8. Localitzar els distints espais industrials, a partir dels centres de producció de fonts d'energia i matèries primeres i dels interessos econòmics, socials i polítics.
  
Amb este criteri es vol esbrinar si els alumnes i les alumnes saben explicar la localització dels centres industrials a partir de l'anàlisi de factors mediambientals, socioeconòmics, i polítics, factors que són valorats de distinta manera d'acord amb el procés temporal en què s'analitze la seua articulació concreta.
  
En un primer nivell, els estudiants sabran distingir els diferents tipus d'indústria i la relació de la seua localització respecte a les fonts d'energia i matèries primeres. En un segon nivell, els estudiants hauran de considerar altres factors de la localització industrial com ara concentracions de població, xàrcies de comunicació o política de l'administració. Finalment, hauran d'articular diferents models de localització en què combinen diferents escales d'anàlisi, des de la comarca a l'espai mundial, explicant l'existència de les diverses àrees industrials del territori espanyol.
  
9. Identificar les etapes fonamentals de la construcció de la Unió Europea, conéixer les seues institucions i funcionament i valorar les conseqüències espacials de la seua política socioeconòmica interior i exterior.
  
Amb este criteri es pretén comprovar, en un primer nivell, que els estudiants coneixen les principals etapes que jalonen la construcció de la Unió Europea i la funció de les institucions comunitàries més importants. En un segon nivell, hauran de saber definir els problemes fonamentals de divers orde, que responen a diferents interessos nacionals i que han dificultat o dificulten el procés d'integració europeu. Finalment, hauran de valorar les repercussions polítiques, socials i econòmiques de la construcció de l'espai comunitari en el context d'un món cada vegada més internacionalitzat, afectat per problemes comuns i amb centres de decisió supranacionals.
  
10. Planificar una eixida a l'entorn o treball de camp, preparar la documentació o material previ necessari, plantejar qüestions o problemes sobre la zona, arreplegar informació, efectuar càlculs, dibuixar croquis, etc., i elaborar i presentar un informe utilitzant un vocabulari geogràfic correcte.
  
Este criteri tracta d'avaluar en quina mesura els estudiants són capaços de planificar i realitzar un treball d'indagació sobre el terreny, efectuant per a això, amb una preparació prèvia, una excursió geogràfica o treball de camp.
  
11. Distingir els principals contrastos territorials, tant entre comunitats autònomes com a interns en algunes d'elles, per a analitzar els desequilibris territorials existents a Espanya i conéixer les polítiques europees de desenrotllament regional.
  
Amb este criteri es pretén comprovar en un primer nivell que els estudiants apliquen el coneixement dels desequilibris territorials, com a resultat d'un conjunt de factors de divers orde, al territori de la Comunitat Valenciana. En un segon nivell hauran de ser capaços d'aplicar-lo a altres comunitats autònomes, per a finalment comprendre problemes de compensació o descompensació territorial especialment rellevants en l'actualitat, així com les polítiques de desenrotllament regional generades en l'àmbit territorial espanyol i en el de les polítiques regionals de la Unió Europea.
  
MATEMÀTIQUES APLICADES A LES CIÈNCIES SOCIALS I i II
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
La constant ampliació del rang d'aplicacions de les Matemàtiques, que han demostrat ser eficaces per a descriure, analitzar i comprendre les pautes que subjauen en un nombre creixent de fenòmens socials, fa convenient que els estudiants de la modalitat d'Humanitats i Ciències Socials adquirisquen la formació suficient per a comprendre determinats mètodes matemàtics i dominar les destreses necessàries per a la seua aplicació.
  
Les Matemàtiques proporcionen el llenguatge adequat per a descriure científicament certs aspectes de la realitat i disposen de mètodes que permeten analitzar-los i comprendre'ls amb profunditat. En conseqüència, les Matemàtiques resulten tindre un caràcter instrumental que es traduïx en la seua profusa utilització per a representar, sintetitzar i comunicar (per mitjà de gràfiques, taules i models abstractes) la informació quantitativa rellevant de molts dels fenòmens estudiats per les Ciències Socials. La utilització de les matemàtiques es dóna en gran mesura en les ciències relacionades amb el món de l'economia, bé siga perquè són més directament quantificables, bé perquè el seu desenrotllament històric ha anat sobretot en eixa direcció.
  
Per a la utilització efectiva de les matemàtiques, tan importants com els propis continguts conceptuals són els procediments, habilitats, hàbits, estructures i actituds que caracteritzen l'activitat matemàtica: el disseny d'estratègies d'actuació; la presa de decisions sobre els conceptes i tècniques que s'utilitzaran; l'explicitació de les hipòtesis que s'admeten; la formulació, comprovació i refutació de conjectures; la busca de regularitats; l'aplicació d'algoritmes concrets; l'execució de càlculs i la comprensió, interpretació i comunicació dels resultats. Precisament eixa particular manera de fer de les matemàtiques conté valors formatius molt generals que contribuïxen a crear hàbits, estructures mentals i actituds que transcendixen les mateixes matemàtiques per a formar part d'una concepció àmplia i científica de la realitat.
  
Les Matemàtiques de Batxillerat, en qualsevol de les seues modalitats, han d'aconseguir dos grans objectius. D'una banda, hauran de proporcionar als estudiants una maduresa intel·lectual i un conjunt de coneixements i ferramentes que els permeten moure's amb seguretat i amb responsabilitat en l'entorn social una vegada acabats els seus estudis de secundària. D'una altra, hauran de garantir una adequada preparació, perquè estos mateixos estudiants puguen accedir a estudis posteriors de formació professional de grau superior o universitaris.
  
Pareix obvi assenyalar que en el disseny del currículum de les Matemàtiques de qualsevol modalitat de Batxillerat cal tindre en compte ambdós objectius, però, que només des del segon és possible matisar les característiques singulars dels seus continguts.
  
En conseqüència, els continguts de les Matemàtiques Aplicades a les Ciències Socials s'han dissenyat atorgant un paper predominant als procediments i les tècniques instrumentals orientats a la resolució de problemes i activitats relacionades amb el món de l'economia, de la informació i, en general, amb tots aquells fenòmens que es deriven de la realitat social.
  
D'altra banda, determinades característiques com el rigor formal, l'abstracció o els processos deductius que estructuren i definixen el mètode matemàtic no poden estar absents de les Matemàtiques de Batxillerat, siga quin siga el seu nivell i modalitat. En este cas, els atributs anteriorment assenyalats hauran d'aplicar-se amb la suficient prevenció i de forma escalonada al llarg dels dos cursos de l'etapa, respectant, en qualsevol cas, les característiques procedimentals assignades a cada un d'ells.
  
En un món en què el progrés tecnològic avança a passos de gegant liderant i facilitant el desenrotllament de les modernes societats del nostre temps, l'accés a les anomenades noves tecnologies constituïx una necessitat per a qualsevol ciutadà que desitge estar ben informat i és indispensable per a tots els professionals que treballen en assumptes econòmics o socials, en qualsevol de les seues modalitats.
  
Les Matemàtiques que, com en tots els altres àmbits de la ciència i de la tecnologia, subjauen com a font impulsora i aglutinant del desenrotllament econòmic i sociològic, en tot el que estos tenen de component científica, no poden quedar alienes al fenomen anteriorment ressenyat. Per això, és important que entre els continguts de matemàtiques s'incloga l'ús adequat i raonat de determinats recursos tecnològics, com les calculadores o els programes informàtics, que, d'una banda, facilitaran l'execució i la comprensió de determinats processos estrictament matemàtics i, d'una altra, possibilitaran una presa de contacte amb el món de la tecnologia des d'una òptica educativa, revelant la utilitat pràctica d'estos recursos a l'hora de resoldre nombroses situacions problemàtiques relacionades amb la realitat social i la vida quotidiana.
  
Finalment, pareix innecessari ressaltar que els processos que s'involucren en la resolució de problemes entesa com un procés obert d'indagació, formulació de preguntes interessants i busca creativa de resultats, conté totes les característiques pròpies de l'activitat matemàtica, ajudant, com cap altres, a desenrotllar la capacitat de raonar dels alumnes al mateix temps que els proveïxen d'actituds i hàbits propis del quefer matemàtic. I en conseqüència ha d'estar present contínuament de forma transversal en el desenrotllament del currículum de les Matemàtiques Aplicades a les Ciències Socials en els dos cursos del Batxillerat.
  
Els continguts de les assignatures Matemàtiques I i Matemàtiques II s'exposen agrupats en nuclis.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que els alumnes i les alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre la forma d'organització dels coneixements pròpia de les matemàtiques: establiment de definicions precises, demostració de les propietats relacionades amb els conceptes definits i justificació dels procediments, tècniques i fórmules que simplifiquen la resolució de problemes.
  
2. Aplicar adaptant els coneixements matemàtics adquirits a situacions diverses que puguen presentar-se en fenòmens i processos propis de les ciències humanes i socials.
  
3. Utilitzar i contrastar estratègies diverses per a la resolució de problemes, de manera que els permeta enfrontar-se a situacions noves amb autonomia, eficàcia i creativitat.
  
4. Utilitzar els coneixements matemàtics adquirits per a interpretar críticament els missatges, dades i informacions que apareixen en els mitjans de comunicació i altres àmbits sobre qüestions econòmiques i socials de l'actualitat.
  
5. Elaborar juís i formar criteris propis sobre fenòmens socials i econòmics per mitjà d'actituds pròpies de l'activitat matemàtica com són la visió crítica, la necessitat de verificació, la justificació de les afirmacions, la valoració de la precisió, el gust pel rigor, la necessitat de qüestionar les apreciacions intuïtives. I l'obertura a noves idees.
  
6. Establir relacions entre les matemàtiques i l'entorn social, cultural i econòmic, apreciant el seu lloc com a part de la nostra cultura.
  
7. Servir-se dels mitjans tecnològics que es troben a la seua disposició, fent-ne un ús racional i descobrint les enormes possibilitats que ens oferixen.
  
8. Aprofitar els canals d'informació facilitats per les noves tecnologies, seleccionant allò que puga ser més útil per a resoldre els problemes plantejats.
  
9. Expressar-se oralment, per escrit i gràficament en situacions susceptibles de ser tractades matemàticament, per mitjà de l'adquisició i el maneig d'un vocabulari específic de notacions i termes matemàtics.
  
10. Apreciar la utilitat i les limitacions dels recursos mecànics de càlcul, així com la necessitat de sotmetre a revisió crítica els resultats obtinguts per estos procediments.
  
11. Utilitzar el discurs racional per a plantejar encertadament els problemes, justificar procediments, adquirir cert rigor en el pensament científic, encadenar coherentment els arguments i detectar incorreccions lògiques.
  
MATEMÀTIQUES APLICADES A LES CIÈNCIES SOCIALS I
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Resolució de Problemes.
  
Alhora que es resolen els problemes que permeten plantejar els conceptes i les tècniques matemàtiques que es proposen en els altres nuclis de continguts, resulta útil reflexionar sobre els procediments i mètodes emprats. L'explicitació de les distintes fases que ha suposat la resolució d'un problema i la sistematització de les estratègies heurístiques emprades amb èxit, constituïx una ajuda i una guia per a actuar davant de noves situacions problemàtiques i per a revisar críticament els problemes ja resolts. En conseqüència, este nucli té un caràcter transversal i els seus continguts seran tinguts en compte exclusivament en connexió amb el desenrotllament de la resta dels continguts.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Fases en la resolució de problemes: formulació, elaboració de conjectures, disseny i execució de l'estratègia d'actuació, interpretació dels possibles resultats.
  
- Algunes estratègies d'actuació: simplificació, analogia, particularització, generalització, inducció, raonament per reducció a l'absurd, anàlisi de les possibilitats, etc.
  
2. Àlgebra.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Nombres racionals i irracionals. La recta real. Intervals.
  
- Polinomis. Operacions elementals. Regla de Ruffini. Fraccions algebraiques: operacions i descomposició en fraccions simples.
  
- Resolució algebraica d'equacions de primer i segon grau.
  
- Interpretació i resolució gràfica i algebraica de sistemes lineals d'equacions amb dos incògnites.
  
- Interpretació i resolució gràfica d'inequacions lineals amb una o dos incògnites.
  
3. Anàlisi.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Funcions reals de variable real. Propietats de les funcions i la seua interpretació gràfica: domini, recorregut, continuïtat, creixement i decreixement, extrems relatius.
  
- Identificació i utilització de taules i gràfiques dels models funcionals apropiats per a descriure i interpretar matemàticament diversos fenòmens propis de les Ciències Humanes i Socials.
  
- Obtenció de valors desconeguts en funcions donades per la seua taula: la interpolació lineal. Problemes d'aplicació.
  
- Estudi gràfic i analític de les funcions polinòmiques de primer i segon grau i de les funcions de proporcionalitat inversa. Identificació i interpretació de funcions exponencials, logarítmiques i periòdiques senzilles amb l'ajuda de la calculadora i/o programes informàtics.
  
- Idea intuïtiva de límit funcional. Aplicació a l'estudi de discontinuïtats.
  
- Taxa de variació mitjana. Interpretació geomètrica. Derivada d'una funció en un punt. Iniciació al càlcul de derivades.
  
4. Estadística.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Terminologia i conceptes bàsics de l'Estadística:
  
\*Individu, població, mostra, variable estadística.
  
\*Organització de les dades: gràfics i taules de freqüències.
  
\*Distribució de freqüències.
  
\*Paràmetres estadístics. Significat i càlcul.
  
- Estadística bidimensional. Elaboració i interpretació de taules de freqüències de doble entrada i núvols de punts.
  
- Càlcul i interpretació dels paràmetres estadístics bidimensionals usuals.
  
- Coeficient de correlació lineal. Interpretació i càlcul.
  
- Regressió lineal. Rectes de regressió. Utilització de les rectes de regressió per a interpolar. Prediccions estadístiques.
  
5. Probabilitat.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Mesura de la incertesa. Assignació de probabilitats. Lleis de la probabilitat. Experiències aleatòries compostes. Taules de contingència i diagrames en arbre. Probabilitat condicionada. Probabilitat total. Probabilitat a posteriori.
  
- Distribucions de probabilitat binomial i normal. Utilització de taules de la distribució binomial i de la distribució normal en la resolució de problemes que requerisquen càlculs probabilístics.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar els nombres racionals i irracionals, les seues notacions, operacions i procediments associats, per a presentar i intercanviar informació i resoldre problemes i situacions extrets de la realitat social i de la vida quotidiana.
  
Es pretén avaluar la capacitat dels estudiants per a utilitzar adequadament els nombres i les seues operacions i de recórrer a la notació numèrica més convenient per a expressar els resultats d'estimacions, càlculs i problemes.
  
2. Transcriure problemes al llenguatge algebraic, utilitzar les tècniques matemàtiques apropiades en cada cas per a resoldre'ls, presentar adequadament les solucions obtingudes i interpretar-les en els seus contextos.
  
Es pretén avaluar el grau de destresa aconseguit en la resolució de problemes en general, preferiblement plantejats en contextos o situacions pròpies de les ciències socials, i específicament d'aquells problemes que puguen requerir un plantejament i una resolució algebraica. Es valorarà també la capacitat de justificar l'estratègia dissenyada per a resoldre el problema, la correcció dels raonaments, l'elecció dels tipus de nombres adequats per a expressar la solució i la interpretació dels resultats obtinguts en coherència amb el context o situació plantejada.
  
3. Reconéixer les famílies de funcions més freqüents en els fenòmens econòmics i socials, relacionar les seues gràfiques amb fenòmens que s'ajusten a estes i interpretar, quantitativament i qualitativament, les situacions presentades per mitjà de relacions funcionals expressades en forma de taules numèriques, gràfiques o expressions algebraiques.
  
Es pretén avaluar la capacitat de descriure i interpretar el comportament global de fenòmens funcionals característics de les ciències humanes i socials quan la relació entre les variables d'interés és presentada indistintament en forma de descripció verbal, de taula numèrica, de gràfica o d'expressió algebraica. Es contrastarà així mateix la destresa aconseguida en la traducció global entre les quatre formes de representació funcional i l'habilitat per a identificar i distingir els models funcionals més simples atenent les seues característiques globals.
  
4. Utilitzar les taules i gràfiques com a instrument per a l'estudi de situacions empíriques relacionades amb fenòmens socials i analitzar funcions que no s'ajusten a cap fórmula algebraica i que propicien la utilització de mètodes numèrics per a l'obtenció de valors no coneguts.
  
Es pretén avaluar l'habilitat aconseguida en el maneig de dades numèriques provinents de situacions empíriques en què la relació entre les variables no vinga expressada analíticament. Eixa habilitat es manifestarà en la utilització de les tècniques numèriques adequades per a l'obtenció d'informacions quantitatives suplementàries sobre la situació, en l'elecció raonada d'una família funcional apropiada per a ajustar a un model matemàtic la situació i en l'execució dels càlculs necessaris per a estimar els paràmetres del model triat.
  
5. Elaborar i interpretar informes sobre situacions reals, susceptibles de ser presentades en forma de gràfiques o a través d'expressions polinòmiques o racionals senzilles, que exigisquen tindre en compte intervals de creixement i decreixement, continuïtat, màxims i mínims i tendències d'evolució d'una situació.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'analitzar gràficament les propietats locals de les funcions i l'habilitat aconseguida per a utilitzar la dita anàlisi en la interpretació del context a què es referisca la gràfica funcional.
  
6. Interpretar el grau de correlació existent entre les variables d'una distribució estadística bidimensional i obtindre les rectes de regressió per a fer prediccions estadístiques en un context de resolució de problemes relacionats amb fenòmens econòmics o socials.
  
Es pretén valorar la destresa aconseguida en l'anàlisi qualitativa de la informació gràfica subministrada per núvols de punts i la capacitat de discutir si raonablement es pot suposar una relació funcional o una relació estocàstica entre les variables representades. Es pretén comprovar la comprensió del coeficient de correlació com a mesura del grau de relació lineal existent entre dos variables i la capacitat per a associar valors concrets dels paràmetres de les rectes de regressió a conjunts de dades o a núvols de punts corresponents. S'avaluarà també la desimboltura aconseguida en la utilització de les rectes de regressió com a model matemàtic que permet realitzar interpolacions i extrapolacions.
  
7. Utilitzar tècniques estadístiques elementals per a prendre decisions davant de situacions que s'ajusten a una distribució de probabilitat binomial o normal, determinant les probabilitats d'un o diversos successos, sense necessitat de càlculs combinatoris.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'assenyalar l'existència de successos la idea de la qual està subjecta a incertesa, valorant la destresa adquirida per a mesurar-ne i interpretar-ne coherentment la versemblança, recorrent, si correspon, a l'ús de taules de les distribucions binomial i normal, preferentment en contextos socials o econòmics.
  
8. Organitzar i codificar informacions; seleccionar, comparar i valorar estratègies; enfrontar-se a situacions noves amb eficàcia i utilitzar les ferramentes matemàtiques adquirides.
  
Es pretén avaluar la destresa aconseguida en la reflexió logicodeductiva, els tipus d'argumentació propis de les matemàtiques, la resolució de problemes i la realització d'investigacions.
  
MATEMÀTIQUES APLICADES A LES CIÈNCIES SOCIALS II
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Resolució de problemes.
  
En este curs es prosseguirà la reflexió sobre les pautes d'actuació i les fases que comporta el procés de resolució de problemes. Els continguts són els mateixos que s'exposen en el nucli corresponent de Matemàtiques aplicades a les Ciències Socials I i seran tractats exclusivament en relació amb els problemes que permeten plantejar els conceptes i tècniques matemàtics proposats en els altres nuclis de la matèria.
  
2. Àlgebra lineal.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- La matriu com a expressió de taules i grafs. Matrius especials. Suma i producte de matrius.
  
- Obtenció de matrius inverses senzilles pel mètode de Gauss.
  
- Resolució d'equacions i sistemes d'equacions matricials senzills.
  
- Utilització del mètode Gauss en la discussió i resolució d'un sistema d'equacions lineals amb dos o tres incògnites.
  
- Determinant d'una matriu. Aplicacions de les matrius i els determinants a la resolució de sistemes d'equacions lineals.
  
- Resolució de problemes amb enunciats relatius a les Ciències Socials i a l'Economia que poden resoldre's per mitjà del plantejament de sistemes d'equacions lineals de dos o tres incògnites.
  
- Interpretació i resolució gràfica d'inequacions i sistemes d'inequacions lineals amb dos incògnites.
  
- Iniciació a la programació lineal bidimensional. Noció d'optimació. Conceptes generals: la funció objectiu i les restriccions. Mètode gràfic per a la resolució de problemes de programació lineal.
  
- Resolució de problemes de programació lineal aplicats a l'economia, l'administració i la gestió.
  
3. Anàlisi.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Límit i continuïtat d'una funció en un punt. Estudi de les discontinuïtats d'una funció.
  
- Derivada d'una funció. Derivació i continuïtat. Càlcul de derivades de funcions conegudes.
  
- Aplicació de les derivades a l'estudi de les propietats locals de les funcions elementals (polinòmiques, exponencials, logarítmiques, productes i quocients) i a la resolució de problemes d'optimització relacionats amb les Ciències Socials i l'Economia.
  
- Estudi i representació gràfica d'una funció polinòmica o racional senzilla a partir de les seues propietats globals i locals.
  
- La integral: Introducció al concepte d'integral definida.
  
4. Estadística i Probabilitat.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Experiments aleatoris. Successos. Operacions amb successos.
  
- Aprofundiment en les lleis de la probabilitat. Probabilitat condicionada. Probabilitat total.
  
- Tècniques de mostreig. Paràmetres d'una població. Distribució de probabilitat de la mitjana mostral. Teorema central del límit.
  
- Interval de confiança de la mitjana de la població. Nivell de confiança.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar el llenguatge matricial i aplicar les operacions amb matrius en situacions reals en què cal transmetre informació estructurada en forma de taules o grafs.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'organitzar en forma matricial la informació disponible en situacions apropiades, de realitzar les operacions oportunes amb matrius i d'interpretar adequadament els resultats.
  
2. Utilitzar el mètode de Gauss per a obtindre matrius inverses d'ordes dos o tres i per a discutir i resoldre un sistema d'equacions lineals amb dos o tres incògnites.
  
Es pretén avaluar la desimboltura adquirida en la utilització del mètode de Gauss en l'obtenció de matrius inverses i en la resolució i discussió de sistemes d'equacions lineals.
  
3. Transcriure un problema expressat en llenguatge usual al llenguatge algebraic i resoldre'l utilitzant tècniques algebraiques determinades: matrius, resolució de sistemes d'equacions lineals i programació lineal bidimensional, interpretant críticament el significat de les solucions obtingudes.
  
Es pretén avaluar la desimboltura adquirida en la utilització del llenguatge algebraic, en l'elecció de les ferramentes algebraiques apropiades per a resoldre problemes i en la interpretació de les solucions obtingudes.
  
4. Analitzar, qualitativament i quantitativament, les propietats globals i locals (domini, recorregut, continuïtat, simetries, periodicitat, punts de tall, asímptotes, intervals de creixement) d'una funció que descriga una situació real, extreta de fenòmens habituals en les ciències socials, per a representar-la gràficament i extraure informació pràctica que ajude a analitzar el fenomen de què es derive.
  
Es pretén comprovar la capacitat d'interpretar fenòmens o contextos propis de les ciències econòmiques i socials estudiant analíticament les propietats locals de les funcions que els descriuen per mitjà de models.
  
5. Utilitzar el càlcul de derivades com a ferramenta per a resoldre problemes d'optimització extrets de situacions reals de caràcter econòmic i sociològic, interpretant els resultats obtinguts d'acord amb els enunciats.
  
Es pretén valorar la destresa adquirida en l'aplicació de les tècniques del càlcul diferencial per a l'obtenció de valors òptims en problemes relacionats amb les ciències econòmiques i socials. Es valorarà també la capacitat d'interpretar els resultats obtinguts en el context del problema formulat.
  
6. Assignar probabilitats a successos aleatoris simples i compostos, dependents i independents, relacionades amb fenòmens socials o naturals i interpretar-les; utilitzar tècniques de compteig directe, diagrames d'arbre, càlculs simples o taules de contingència.
  
Es pretén comprovar la capacitat de realitzar estudis probabilístics en situacions subjectes a incertesa, utilitzant en cada cas les tècniques adequades.
  
7. Planificar i realitzar estudis concrets d'una població, a partir d'una mostra ben seleccionada, assignar un nivell de significació, per a inferir sobre la mitjana poblacional i estimar l'error comés.
  
Es pretén verificar la comprensió del procés estadístic en el seu conjunt i la capacitat d'obtindre informació sobre una població interpretant les dades obtingudes per mitjà de mostratges simples.
  
8. Analitzar de forma crítica informes estadístics presents en els mitjans de comunicació i altres àmbits, i detectar possibles errors i manipulacions en la presentació de determinades dades.
  
Es pretén avaluar la capacitació per a analitzar críticament i interpretar informes o informacions que utilitzen taules i gràfiques estadístiques per a presentar o discutir els resultats d'enquestes i censos.
  
9. Resoldre problemes que requerisquen codificar informacions, seleccionar, comparar i valorar estratègies i triar les ferramentes matemàtiques adequades per a la busca de solucions en cada cas.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'aplicar els coneixements matemàtics generals per a resoldre problemes plantejats en situacions pràctiques.
  
ECONOMIA I ORGANITZACIÓ D'EMPRESES
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
L'objecte d'estudi d'esta assignatura el constituïx l'empresa com a realitat fonamental de l'estructura socioeconòmica contemporània, incloent-se en este estudi tant l'anàlisi del seu interior com a sistema organitzat i amb funcions i objectius establits, com el de les seues relacions amb l'entorn en què projecta la seua influència i del que rep contínues exigències d'actualització i adaptació.
  
La problemàtica de l'empresa en els nostres dies és molt àmplia i no exclusivament econòmica. Com a institució desenrotlla la seua activitat dins d'un orde social i jurídic del qual participa en les seues normes, valors i relacions de poder; la progressiva complexitat tecnològica en l'empresa es correspon amb importants canvis en la seua organització i en les noves formes de gestió de la informació; la formació professional i cultural del factor humà és cada vegada més gran i es reflectix en canvis de valors, actituds i necessitats psicològiques i socials, que es traduïxen en majors demandes de participació i satisfacció en el treball; la legislació reflectix cada vegada més la consciència que l'ús que es faça dels recursos naturals escassos així com els costos que es generen sobre el medi ambient han de ser regulats i controlats.
  
En este sentit la matèria específica d'Economia i Organització d'Empreses ha de contribuir a la formació dels estudiants en un camp especialitzat del saber, amb un enfocament multidisciplinar i reunint organitzadament continguts que corresponen a economia de l'empresa, teoria de l'organització, càlcul financer, teoria de la informació i el seu tractament i comptabilitat.
  
Com a matèria específica de modalitat ha de contribuir a la formació general, alhora que ha d'orientar l'elecció d'estudis posteriors de l'àmbit universitari i de la formació professional específica.
  
A més, l'estudi de l'economia de l'empresa i de la comptabilitat ha d'emmarcar-se en els fins propis d'esta etapa i, com a formació professional de base, contribuir a la formació integral de les persones, sense pretendre ocupar el camp de la formació professional específica, organitzada en cicles formatius propis i amb funcions i objectius ben definits.
  
Els continguts d'Economia i Organització d'Empreses s'estructuren en tres apartats. D'una banda, estan aquells de naturalesa econòmica i normativa més relacionats amb l'empresa en la seua accepció més freqüent, és a dir, com a organització les funcions de la qual són les de produir i comercialitzar idees, béns o servicis, i la finalitat de les quals és l'obtenció de beneficis. Este ha de ser el referent disciplinar central a què estiguen referits els altres nuclis. Són els continguts relatius als nuclis de «L'empresa com a element del sistema econòmic i social i el seu marc extern», «Funcionament econòmic de les empreses» i «Estructura i anàlisi patrimonial». Es considera necessari l'estudi de la comptabilitat amb un nivell de desenrotllament suficient perquè els estudiants puguen llegir i interpretar balanços i comptes anuals.
  
Un segon apartat de continguts inclou un conjunt de principis teòrics i pràctics i una sèrie de procediments i actituds que, sent vàlids per a les organitzacions empresarials, són també aplicables a tota classe d'organitzacions. Una empresa, en este sentit ampli, és qualsevol grup o associació que s'organitza a fi de mamprendre alguna cosa i amb això obtindre determinats fins. Des d'este punt de vista, una empresa pot ser una institució, una entitat financera, un centre cultural, un grup polític o sindical, un centre d'investigació, una dependència de l'administració pública, etc. Els continguts que s'arrepleguen en este apartat, fonamentalment procedimentals, es referixen al funcionament de les organitzacions, de les persones i els grups en les organitzacions, a la manera de relacionar-se i de comunicar-se entre si les persones i les organitzacions, als sistemes de registre i de tractament de la informació, a les tècniques aplicades, etc., referits preferentment a l'empresa com a organització tipus.
  
Un tercer apartat es justifica per la necessitat d'atendre demandes relacionades amb les noves formes de transició a la vida activa, caracteritzades per la complexitat, la incertesa i els nous tipus de treball que comencen a ser possibles, (i ho seran més en un futur), i que plantegen al sistema educatiu noves necessitats de formació: foment de la iniciativa en l'elaboració d'un projecte de desenrotllament personal o professional, desenrotllament de capacitats creatives i emprenedores, etc. Esta orientació pot dur-se a terme optant per un model pedagògic que integre i articule els continguts propis de l'Economia de l'empresa entorn d'un projecte de viabilitat empresarial, en el qual adquirixen sentit i aplicació els altres nuclis de contingut. Des d'esta perspectiva, adquirixen especial rellevància els continguts relacionats amb els procediments i actituds que integren el tercer apartat de continguts que es concreta en el nucli d'»El projecte d'iniciativa empresarial». Este nucli té un paper transversal respecte de la resta de continguts, dels quals ha de ser el referent i on adquirixen sentit els continguts dels altres nuclis, ja que en este s'incorporen els conceptes i els procediments continguts en altres nuclis, es contrasten amb iniciatives concretes, s'interpreten a la llum dels problemes pràctics que es presenten, i fonamentalment, s'apliquen i adquirixen funcionalitat.
  
Esta selecció de continguts atén parcialment la gran demanda de formació en el camp econòmic administratiu que la societat reclama.
  
Ha d'atendre també les demandes d'un altre tipus d'itineraris per als quals les capacitats de relació i de comunicació, de maneig de tècniques racionals de tractament de la informació, d'iniciativa i autonomia, de conéixer i interpretar estats de comptes i memòries anuals etc. resulten cada vegada més necessàries. No s'ha d'oblidar, finalment, la seua contribució a la formació comuna dels estudiants a partir del desenrotllament d'habilitats socials d'integració en grups i organitzacions i, en general, de capacitats que afavorixen la transició a la vida activa i adulta.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que els alumnes i les alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Identificar la naturalesa, funcions i principals característiques de diferents tipus d'empreses.
  
2. Analitzar les diferents àrees funcionals i les seues funcions específiques, les seues relacions internes i externes i el funcionament global de les empreses.
  
3. Estudiar les polítiques de màrqueting de diferents empreses en funció dels mercats a què dirigixen els seus productes.
  
4. Conéixer i utilitzar la comptabilitat com a font d'informació bàsica de l'empresa a partir de la qual interpretar estats de comptes anuals d'empreses xicotetes o mitjanes, identificant els seus desequilibris econòmics i financers i proposar i avaluar mesures correctores, si és el cas.
  
5. Abordar amb autonomia i creativitat la planificació de projectes senzills d'iniciativa empresarial, avaluant els recursos necessaris i els diferents aspectes clau que s'han de tindre en compte al crear i organitzar una empresa: analitzant les principals estratègies.
  
6. Reconéixer la varietat de contribucions econòmiques i socials dels distints tipus d'empreses i valorar críticament la seua aportació al producte social: a partir de la investigació, innovació i implantació de noves tecnologies, així com els efectes sobre el medi ambient i la seua incidència en la qualitat de vida de les persones.
  
7. Conéixer els mecanismes i valors que regixen la vida de les organitzacions i analitzar les raons de les disfuncions i conflictes que es presenten, elaborant juís i criteris personals.
  
8. Identificar les conseqüències, per a les empreses i per a la societat, de la globalització de l'economia i les possibles línies de conducta a adoptar davant d'este fenomen.
  
9. Obtindre, seleccionar i interpretar informació relativa al món econòmic i empresarial, tractar-la de forma autònoma, adoptant mètodes adequats a cada situació particular, i aplicar-la a la resolució de problemes pràctics.
  
10. Transmetre i comunicar informacions de forma organitzada i intel·ligible, seleccionant el format i llit tècnic més adequat en funció del contingut, intencions del missatge i característiques del receptor, fomentant l'ús de mitjans informàtics.
  
11. Actuar amb flexibilitat i confiança i participar en els processos de presa de decisions a partir d'una planificació rigorosa, contrastada i documentada.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. L'empresa i el seu marc extern.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- L'empresa com a unitat econòmica.
  
- Concepte d'empresa. Classificació.
  
- Teories sobre l'empresa. Empresa i empresari.
  
- L'empresa i la realitat socioeconòmica.
  
- Evolució de l'empresa: Tendències actuals d'integració d'empreses i reptes de les xicotetes i mitjanes empreses.
  
- Objectius i funcions de l'empresa.
  
- L'empresa com a sistema.
  
- Responsabilitat social de l'empresa. La cadena de valor. El sector.
  
Amb estos continguts es pretén iniciar els estudiants en el coneixement de les organitzacions de tipus empresarial i dels seus objectius i funcions en un determinat context econòmic i social.
  
2. Projecte d'iniciativa empresarial: anàlisi, creació i desenrotllament de l'empresa.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi de la idea de negoci.
  
- Elements per a l'anàlisi: Factors de localització espacial i dimensió.
  
- Aspectes claus de gestió.
  
- Procés de creació d'una empresa.
  
- Tràmits de posada en marxa.
  
- El creixement de l'empresa; creixement intern i creixement extern.
  
- La internacionalització. La competència global. L'empresa multinacional.
  
A fi de fomentar la iniciativa dels estudiants i per a centrar l'objecte d'estudi en l'empresa s'aborda en este nucli el procés de creació d'una empresa des de la concepció de la idea fins a l'elaboració d'una esquemàtica anàlisi de viabilitat.
  
3. Àrea d'organització de l'Empresa.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estructura i organització de l'empresa: Agrupació d'unitats.
  
- Àrees bàsiques d'activitat i la seua interdependència.
  
- Teories i funcions de la direcció.
  
- Procés de presa de decisions.
  
- El sistema d'informació intern i extern de l'empresa: secretaria i arxiu.
  
- Tecnologies de la informació. Comerç electrònic.
  
Abans d'abordar l'estudi de la comptabilitat com a font d'informació és important realitzar un estudi dels models organitzatius més rellevants i conéixer el procés de presa de decisions en l'empresa, així com realitzar exercicis d'aplicació de registre i arxiu d'informació.
  
4. Estructura i anàlisi economicofinancera.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Importància i necessitat de la informació econòmica com a suport per a la gestió empresarial.
  
- El patrimoni: composició i valoració.
  
- El procés comptable.
  
- Els comptes anuals: Lectura, Interpretació i Instruments elementals d'anàlisi de l'equilibri financer.
  
- El balanç social.
  
Es tracta d'estudiar el procés comptable a fi d'iniciar l'alumnat en el sistema d'informació empresarial per excel·lència (la comptabilitat) sense pretendre professionalitzar-lo però proporcionant-li les claus necessàries per a conéixer la importància de la comptabilitat i entendre els comptes anuals i de resultats. El propòsit no és formar tècnics comptables i per tant es farà referència a conceptes i procediments bàsics: mètode comptable, determinació del resultat comptable i anàlisi de comptes anuals.
  
5. Àrees funcionals de l'empresa.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Aprovisionament i gestió d'existències.
  
- Producció. Assignació dels recursos productius. Costos; classificació, càlcul dels costos en l'empresa. Equilibri de l'empresa en el cas general. Llindar de rendibilitat de l'empresa o punt mort. Matriu tecnològica; formes d'adquisició de tecnologia; I+D. Productivitat dels factors i rendibilitat. Programació, avaluació i control de projectes.
  
- Comercialització. Concepte i classes de mercat. L'empresa davant del mercat. La segmentació del mercat.
  
- Inversió i finançament. Relació entre l'estructura financera i les seues aplicacions. Autofinançament. Fonts de finançament extern de l'empresa. Valoració i selecció de projectes d'inversió.
  
- Recursos humans. Gestió dels recursos humans; organització formal i organització informal; programació i comunicació. Gestió del coneixement.
  
Amb estos continguts es pretén la descripció de cada una de les àrees operatives de l'empresa i el seu reflex comptable: procés d'aprovisionament i magatzem, mètodes de valoració d'existències, fixació de preus i marges comercials, càlcul del llindar de rendibilitat, funció i procediments d'amortització, estudi de les fonts de finançament, estudi de les necessitats de personal i introducció a la legislació laboral bàsica.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar els distints factors externs que influïxen en l'empresa, assenyalant exemples representatius i circumstàncies que il·lustren esta incidència, i analitzar en algun cas concret este procés d'interacció, explicant les estratègies i decisions en funció d'estes característiques.
  
Amb este criteri es pretén comprovar que els estudiants reconeixen les relacions d'interdependència de l'empresa amb el seu entorn, identificant els agents econòmics i factors més importants (poders públics, conjuntura econòmica, evolució tecnològica, organitzacions empresarials, sindicats, consumidors, dinàmica de la població, localització industrial, relació amb el medi ambient, entre altres), i que són capaços de triar exemples concrets en què es pose de manifest esta relació. També es pretén que analitzen amb més detall un procés concret de canvi en l'empresa produït per factors externs.
  
2. Classificar els diferents tipus d'empreses, assenyalant els seus trets diferencials, i analitzar avantatges i inconvenients de la major o menor dimensió de l'empresa i del seu caràcter públic o privat.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants coneixen els distints criteris de classificació d'empreses (naturalesa de l'activitat que exercixen, dimensió, nivell tecnològic, tipus de mercat en què operen, formula jurídica que adopten, caràcter públic o privat) i identifiquen les distintes possibilitats respecte de cada un d'ells. També es pretén comprovar si són capaços d'analitzar i valorar els factors positius i negatius, tant econòmics com socials, de les opcions de grandària i propietat de les empreses.
  
3. Caracteritzar les àrees bàsiques d'activitat de l'empresa, assenyalant-ne les relacions, interdependència i el seu distint pes i importància segons el tipus d'empresa, i descriure el procés de funcionament d'una empresa tipus.
  
Amb este criteri es tracta d'assegurar que els estudiants coneguen el funcionament i l'organització de cada una de les àrees d'activitat de les empreses i la seua integració, així com que han adquirit una visió global de l'organització empresarial.
  
4. Analitzar les principals característiques del mercat i explicar a partir d'elles les possibles polítiques de màrqueting a adoptar.
  
5. Descriure l'estructura organitzativa (organigrama funcional i jeràrquic), estil de direcció, canals d'informació i comunicació, grau de participació en les decisions i organització informal d'una empresa o institució; així com la influència de l'entorn en els models organitzatius.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants han adquirit els suficients coneixements sobre l'organització de l'empresa i l'estructura directiva, així com de valorar-ne l'experiència, autonomia i iniciativa per a observar i indagar en les institucions del seu entorn (el mateix centre escolar com a institució, una empresa, un club cultural, etc.), i la seua capacitat per a aplicar els seus coneixements a una organització concreta i interpretar-ne l'estructura formal i informal, detectant possibles disfuncions.
  
6. Identificar els elements patrimonials i la seua funció, conéixer el procés i el mètode comptable i analitzar el balanç d'una empresa interpretant el sentit econòmic i financer de cada un dels seus apartats i detectant possibles desequilibris.
  
Es pretén que els alumnes siguen capaços de reconéixer els diferents elements patrimonials, la funció que tenen assignada i el mètode comptable de registre, així com d'agrupar els distints elements correctament en masses patrimonials. D'altra banda, es pretén que interpreten la correspondència entre inversions i el seu finançament i arriben a detectar, per mitjà de ràtios senzilles, possibles desajustos, alhora que reconeixen la conveniència d'un patrimoni equilibrat.
  
7. Identificar les principals fonts de finançament de l'empresa i analitzar en un supòsit concret de finançament extern les distintes opcions possibles, els seus costos i variants d'amortització.
  
Este criteri pretén comprovar la capacitat de reconéixer les fonts de finançament de l'empresa, tant externes com internes, així com d'analitzar i avaluar els costos de les distintes fonts i les distintes possibilitats que tenen les empreses de recórrer al mercat financer aplicant el càlcul financer a partir d'una necessitat concreta.
  
8. Planificar i dur a terme un pla d'observació d'una empresa i presentar la informació obtinguda de forma organitzada i intel·ligible, incorporant opinions i juís propis i amb referències a exemples i dades apropiades.
  
Es tracta de comprovar la capacitat dels estudiants per a planificar la visita a una empresa i dur-la a terme integrada en el desenrotllament del curs obtenint dades, organitzant-los i elaborant conclusions pertinents. Per a això l'organització i els objectius han de quedar clarament establits. El treball previ de busca i consulta d'informació permet valorar si són capaços d'obtindre, seleccionar i interpretar informació aplicable al cas. En la preparació i desenrotllament de la visita es pot observar l'ús dels coneixements adquirits, les habilitats de relació social i la disposició favorable al treball en equip. En l'informe posterior ha d'atendre's tant l'organització, presentació i elecció de format, com la incorporació de juís propis raonats i dades pertinents.
  
9. Explorar possibles projectes de creació d'empreses, planificant el procés que és necessari dur a terme i elaborant un senzill esquema que permeta avaluar la seua viabilitat econòmica.
  
Amb este criteri es pretén valorar si els alumnes són capaços d'integrar els distints coneixements de l'assignatura i els apliquen amb creativitat per a abordar un projecte d'iniciativa empresarial. La planificació ha d'arreplegar des dels aspectes econòmics i financers fins als aspectes legals i les formalitats de la constitució, anticipant els diversos recursos i tràmits necessaris.
  
10. A partir de les dades econòmiques essencials d'una empresa, cal proposar mesures que tracten d'incrementar la seua productivitat, assenyalant-ne en cada cas els avantatges i inconvenients, i analitzar el possible conflicte entre competitivitat i responsabilitat social i ètica.
  
Amb este criteri es tracta de comprovar, d'una banda, que es reconeixen i valoren les variables que incidixen en els indicadors de la productivitat d'una empresa. D'una altra, es pretén que s'identifique i analitze el possible conflicte entre una forma d'entendre l'èxit empresarial, mesurat exclusivament a través del compte de resultats, i un plantejament que entén este èxit des d'un marc de valors més ampli, i que incorpora l'atenció a l'impacte ambiental (sorolls, esgotament dels recursos, residus contaminants), i a les condicions de treball saludables, la correcció d'injustícies en la distribució del valor afegit, les garanties de qualitat, la participació en les decisions, la promoció de la investigació, etc.
  
11. Dissenyar i realitzar una investigació de caràcter descriptiu sobre un fet o qüestió controvertida d'interés econòmic local, abordant tasques d'indagació directa i de busca d'altres informacions complementàries, així com reconéixer distintes interpretacions, assenyalant les possibles circumstàncies i causes que les expliquen.
  
Es tracta d'avaluar, per mitjà d'un «estudi de cas» (sobre conflicte d'interessos, crisi d'un sector, reconversió industrial o altres temes d'interés), si els estudiants entenen l'activitat econòmica de l'empresa com a focus en què confluïxen una pluralitat d'interessos (d'empresaris, consumidors, sindicats, Estat, govern local, entre altres) i són capaços d'identificar distintes explicacions i d'assenyalar possibles raons que les justifiquen. En el treball, que haurà d'incorporar la indagació directa (enquestes, entrevistes, busca i consulta de premsa, fonts primàries) i la selecció i consulta de bibliografia complementària, ha de valorar-se que tracten la informació amb rigor i objectivitat i, sobretot, que ho fan de forma planificada i amb autonomia i iniciativa.
  
ECONOMIA
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
La importància que els fets econòmics tenen en els distints àmbits de la nostra societat i la forma tan directa que ens afecten individualment i col·lectivament justifiquen la presència en el Batxillerat d'una formació específica i diferenciada que proporcione als estudiants les claus necessàries per a comprendre el món actual amb els instruments i mètodes que utilitza l'Economia aplicats a l'estudi de problemes humans i socials.
  
És precisament la novetat que en este nivell educatiu representa la incorporació de l'Economia el que exigix un esforç compensador al definir continguts i metodologia apropiada, per a contribuir a l'objectiu bàsic d'esta matèria: formar ciutadans i desenrotllar les seues capacitats per a interpretar i triar amb criteris propis les seues decisions econòmiques quotidianes. Ha de proporcionar, també, instruments analítics i models que permeten als estudiants analitzar i interpretar els problemes tècnics, humans i socials que es plantegen en la societat del nostre temps: la distribució del producte i els conflictes que planteja, ecologia i medi ambient, desocupació, relacions internacionals desiguals, Tercer Món, etc., sensibilitzant els estudiants sobre estos problemes i propiciant actituds de més solidaritat entre els diferents pobles, l'acceptació i el respecte de les diferents cultures i facilitant la integració social.
  
L'Economia s'ocupa preferentment de l'estudi d'un procés pel qual cada societat busca el benestar material i el progrés dels seus membres: la producció com a activitat per mitjà de la qual es transformen els béns per a servir a les necessitats humanes, el creixement com a procés que permet augmentar en el temps la quantitat i qualitat dels béns disponibles i les seues conseqüències socials i mediambientals, i la distribució del producte social entre tots els membres de la comunitat que contribuïxen al procés, constituïxen els temes centrals objecte d'estudi de l'economia.
  
Històricament, les societats han resolt estos problemes de molt diverses formes, i per a això han desenrotllat costums, normes, institucions, formes de vida, inclús creences i ideologies, i han aplicat els coneixements científics i tecnològics disponibles en cada moment, donant així lloc a distints sistemes i models econòmics.
  
Una forma d'entendre l'ensenyança de l'Economia, derivada fonamentalment de la concepció neoclàssica i del seu mètode propi d'economia positiva, situa el centre de l'anàlisi en el fenomen de l'intercanvi entre les decisions individuals dels agents econòmics, entenent-se este intercanvi com a mera relació tècnica entre oferents i demandants, en la qual a través dels mecanismes de la competència arriben a preus, ofertes i demandes d'equilibri. Pretendre conéixer els fenòmens econòmics en termes exclusivament tècnics suposa renunciar a l'objectiu més ampli de fer llum sobre el paper de l'element econòmic en el complex conjunt de les relacions socials. S'aposta per un model d'aprenentatge que combine els instruments analítics propis de l'economia i la seua aplicació a l'estudi dels problemes humans, socials i econòmics més rellevants de la societat del nostre temps.
  
Els criteris que orienten la selecció de continguts ací relacionats són:
  
\*Seleccionar aquells continguts de major poder explicatiu, vàlids per a comprendre el funcionament de diversos models econòmics i diferents situacions dins d'estos.
  
\*Arreplegar les principals aportacions que la teoria convencional neoclàssica ha produït, situant-la dins del seu context econòmic, social i cultural.
  
\*Promoure la utilització adequada de les aplicacions i tècniques matemàtiques, de manera que s'enriquisca l'anàlisi econòmica i es facilite la identificació i comprensió dels problemes econòmics i socials.
  
\*Proporcionar un conjunt de termes i esquemes conceptuals que permeten ordenar i comprendre problemes econòmics pròxims. Es tracta d'introduir els conceptes bàsics i també els continguts procedimentals més clarament associats a la forma d'abordar els problemes econòmics: selecció i busca d'informació rellevant, tractament, ordenació i valoració. S'arreplega així la tradició epistemològica que considera l'economia més que com a doctrina com a mètode, com a estratègia d'acostament als problemes i tècnica d'exploració d'estos.
  
Finalment, en un món on l'economia exercix un paper important en la configuració de valors i actituds, amb clara influència sobre les accions dels individus i grups, adquirixen especial importància els continguts actitudinals relacionats amb la solidaritat entre les persones, grups i pobles, la valoració de les relacions no competitives, l'actitud crítica davant de les injustícies i desigualtats econòmiques, la importància de la conservació del medi natural per a millorar la qualitat de vida, el rebuig del consum innecessari, etc.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Distingir les qüestions econòmiques i socials de què s'ocupa l'Economia i el seu paper en la història recent i conéixer les aportacions més rellevants dels distints corrents del pensament econòmic.
  
2. Identificar els mecanismes i valors del sistema econòmic capitalista, comparar-lo amb altres models d'organització econòmica i social i formar-se un juí raonat i personal respecte d'això.
  
3. Conéixer el funcionament del mercat, així com els seus límits i errors, formulant un juí crític del sistema.
  
4. Manifestar interés i curiositat per conéixer i analitzar amb rigor, sentit crític i solidari els grans problemes econòmics actuals: la fam, el creixement demogràfic, la sobreexplotació dels recursos, les desigualtats socials i entre pobles i la degradació del medi ambient, familiaritzant-se amb els mètodes de l'anàlisi econòmica.
  
5. Conéixer i comprendre els trets característics de l'economia valenciana i espanyola i la seua funció i perspectives dins de l'espai econòmic internacional.
  
6. Elaborar juís i criteris personals sobre problemes econòmics d'actualitat; comunicar i defendre les seues opinions davant dels altres, argumentant amb precisió i rigor i acceptant la discrepància i els punts de vista distints com a via d'enteniment i enriquiment personal.
  
7. Establir relacions d'interdependència entre fets econòmics significatius i el context social, polític i cultural que ocorren.
  
8. Utilitzar els coneixements adquirits per a interpretar els missatges, dades i informacions que apareixen en els distints mitjans de comunicació sobre problemes econòmics d'actualitat, analitzant les solucions que es proposen, les seues bases teòriques i les seues conseqüències socials.
  
9. Analitzar i valorar les conseqüències que el model de desenrotllament econòmic predominant exercix sobre el medi ambient i la qualitat de vida de les persones.
  
10. Mantindre una actitud crítica davant d'un model econòmic que prima i estimula el consum davant de criteris i models alternatius de desenrotllament personal i social.
  
11. Abordar de forma autònoma problemes econòmics del seu entorn, aplicant els procediments d'indagació de les ciències socials i utilitzant diverses fonts (secundàries i primàries) i mitjans d'informació.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Activitat econòmica i sistemes econòmics.
  
En este nucli temàtic es tracta d'introduir els estudiants en el camp de treball de l'economia, amb una perspectiva històrica, proporcionant-los exemples de problemes econòmics molt variats i de descriure i definir en què consistixen les decisions econòmiques bàsiques (producció, distribució i consum). Així mateix, es tracta d'explicar per què s'afirma que l'Economia és una ciència social i de caracteritzar els sistemes econòmics contemporanis.
  
Els continguts d'este nucli, per tant, seran:
  
- El contingut econòmic de les relacions socials.
  
- Les necessitats com a producte històric.
  
- El conflicte entre necessitats i recursos escassos. Cost d'oportunitat.
  
- Evolució de les idees i pensament econòmic.
  
- L'economia i els problemes econòmics dels nostres dies.
  
- Elements diferencials dels sistemes econòmics.
  
- Anàlisi de fets o qüestions econòmiques, estudi dels seus antecedents i circumstàncies de tipus tècnic, econòmic o polític amb les qual està relacionat.
  
2. Producció, interdependència econòmica i població.
  
La divisió tècnica del treball i l'especialització permeten millorar la capacitat productiva d'una societat i, al mateix temps, generen unes relacions d'interdependència entre agents que precisa de mecanismes de coordinació; en este sentit, el mercat de béns intermedis i l'empresa constituïxen els principals instruments de coordinació de la producció en la nostra societat. A més, els factors econòmicament i principalment la població, la seua evolució i les seues característiques incidixen tant en la capacitat productiva com en la distribució del producte en cada societat. El sentit d'este nucli és posar de manifest la interrelació d'estos factors humans, tècnics, socials i econòmics.
  
Els continguts d'este nucli seran:
  
- El flux circular de la renda.
  
- El procés de producció: producció, distribució, venda i consum.
  
- L'empresa com a instrument de coordinació de la producció.
  
- Factors de producció.
  
- Divisió del treball, productivitat i interdependència.
  
- Sectors productius i interrelació.
  
- Activitat econòmica i població.
  
- Anàlisi i valoració de dades i quadros estadístics i indicadors socioeconòmics.
  
3. Intercanvi i mercat.
  
Amb este nucli es pretén realitzar un esquema i representació del comportament econòmic dels agents socials com a productors i consumidors, així com dels diferents models de mercat.
  
Els continguts d'este nucli seran:
  
- Instruments de coordinació producció-consum.
  
- La formació del preu: demanda i oferta.
  
- Provisió de béns públics.
  
- Models de mercat. Polítiques de fixació de preus.
  
- Mercat i assignació de recursos.
  
- Observació i anàlisi del funcionament dels mercats de béns i servicis.
  
4. Excedent, creixement econòmic i distribució.
  
En este nucli s'aborda la relació entre progrés tècnic i excedent, els processos de creixement i desenrotllament i els problemes que tenen els països del Tercer Món per a adoptar un model de desenrotllament propi.
  
Per tant, els continguts d'este nucli seran:
  
- Progrés tècnic i excedent.
  
- Distribució de l'excedent en els diferents sistemes econòmics.
  
- Les fonts del creixement econòmic: creixement i crisi, cicles.
  
- Problemes dels països del Tercer Món.
  
5. Magnituds nacionals i indicadors d'una economia.
  
En este nucli s'analitzaran les variables més rellevants per a descriure les característiques bàsiques d'una economia (producció, ocupació, renda), i contrastar la seua validesa com a indicadors econòmics dels nivells de benestar i qualitat de vida.
  
Els continguts d'este nucli seran:
  
- Riquesa individual i nacional.
  
- El producte nacional i les principals magnituds relacionades.
  
- Estimació i càlcul de la renda nacional. La distribució de la renda.
  
- Consum, estalvi i inversió.
  
- Polítiques de distribució. La distribució com a conflicte.
  
- Càlcul i interpretació d'indicadors bàsics d'una economia i anàlisi qualitativa d'estos.
  
6. La presa de decisions i la intervenció de l'Estat en l'economia.
  
El procés de presa de decisions en una economia, la intervenció de l'Estat i les variables de política econòmica que controla el sector públic (legals, fiscals i monetàries) constituïxen els referents d'este nucli temàtic, en el qual es plantegen l'estudi i la valoració de mesures alternatives de política econòmica.
  
Per tant, els continguts d'este nucli seran:
  
- La presa de decisions en l'economia: la tradició, la planificació, el mercat, fórmules mixtes.
  
- Les funcions de l'Estat: política pressupostària i fiscal.
  
- Coneixement i anàlisi de pressupostos i programes d'actuació d'entitats públiques: Estat, Generalitat, ajuntaments, etc.
  
- Preparació i realització de debats sobre qüestions controvertides: política de beques, educativa, d'inversions públiques, creació d'infraestructures.
  
- Estudi i valoració del sistema impositiu i les opcions polítiques associades a les diferents categories impositives.
  
7. Finançament de l'economia.
  
Les funcions dels diners i la seua importància en el desenrotllament d'una economia monetària, el procés de creació de diners i la distribució de funcions i competències en el sector financer i, els fenòmens inflacionistes conformen els continguts d'este apartat.
  
Per tant, els continguts d'este nucli seran:
  
- Els diners: funcions i classes.
  
- Procés de creació dels diners: paper de la banca comercial.
  
- Valor dels diners, indicadors de la seua variació i inflació.
  
- Identificació i anàlisi de les distintes teories explicatives de la inflació.
  
- El sistema financer. Borsa de valors.
  
- Política monetària.
  
8. El context internacional de l'economia.
  
La descripció dels aspectes més rellevants del comerç internacional, el seu reflex comptable en la balança de pagaments dels distints països i la seua anàlisi, junt amb les noves tendències d'integració econòmica i els organismes internacionals més importants constituïxen l'objecte d'estudi d'este nucli.
  
Per tant, els continguts d'este nucli seran:
  
- Relacions econòmiques entre països: avantatge comparatiu i obstacles al lliure canvi.
  
- Instruments de política comercial: aranzels, contingents, acords, subvencions.
  
- Balança de pagaments.
  
- Anàlisi i interpretació de la balança de pagaments espanyola i els seus components.
  
- Mercat de canvis i problemes monetaris.
  
- Tendències d'integració i cooperació econòmica internacional: Àrees d'integració econòmiques regionals.
  
- La Unió Europea.
  
- Globalització. Mercats de béns i financers.
  
- Organismes internacionals de cooperació i ajuda internacional.
  
9. Aproximació als problemes econòmics actuals.
  
Les conseqüències negatives que sobre el medi ambient té l'ús dels recursos, la sensibilització dels diferents agents econòmics, la regulació i posada en pràctica de mesures polítiques actives de protecció mediambiental, els models de consum i la pobresa en el món són temes que cal abordar de manera recurrent en cada un dels nuclis temàtics, així com les referències i exemples sobre l'economia valenciana i espanyola i les seues característiques estructurals.
  
Per tant, els continguts d'este nucli seran:
  
- Consideració econòmica del medi ambient: beneficis i costos socials.
  
- Valoració del medi ambient com a recurs econòmic escàs i com a element important en la qualitat de vida.
  
- Consum i pobresa. Valoració crítica de models i necessitats de consum.
  
- Anàlisi i avaluació crítica de la informació que sobre un fet o fenomen econòmic publiquen diferents mitjans i fonts informatives.
  
- Diferents opcions de política econòmica davant de problemes estructurals: inflació, desocupació, dèficit.
  
- Lectura, interpretació i elaboració de quadros estadístics i gràfics sobre temes econòmics d'actualitat.
  
- Trets diferencials de l'economia espanyola i valenciana.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar els problemes econòmics bàsics d'una societat, caracteritzant la forma de resoldre'ls en els principals sistemes econòmics, els seus avantatges i inconvenients, i utilitzar esta caracterització per a explicar les recents tendències de l'economia mundial.
  
Este criteri pretén comprovar que els estudiants reconeixen l'escassetat i la necessitat de triar com les claus determinants de tot sistema econòmic. A més es tracta d'assegurar que diferencien les distintes formes d'abordar i resoldre estos problemes en els principals sistemes econòmics actuals i del passat i que són capaços de relacionar, a partir d'exemples concrets, els canvis recents en l'escenari econòmic internacional amb les tendències i circumstàncies de tipus tècnic, econòmic i polític que els expliquen.
  
2. Assenyalar les relacions existents entre divisió tècnica del treball, productivitat i interdependència econòmica i analitzar el funcionament dels distints instruments de coordinació de la producció així com els seus desajustos.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants identifiquen les raons del procés de divisió tècnica del treball i són capaços de relacionar este procés amb la creixent interdependència econòmica i amb la necessitat de mecanismes de coordinació. També es pretén avaluar si han adquirit una visió global del funcionament del sistema productiu a partir de l'anàlisi dels instruments de coordinació dels sistemes d'economia de mercat (empresa i mercat de béns intermedis), la seua agregació en sectors, la interdependència sectorial (taules intersectorials), així com alguns dels principals desajustos i problemes de coordinació.
  
3. Utilitzar el coneixement sobre els models teòrics dels distints tipus de mercat per a explicar variacions en preus de béns i servicis en funció de distintes variables, analitzant les desviacions que es produïxen en la pràctica entre este coneixement teòric i el mercat real.
  
Es pretén comprovar que no sols es coneix la lògica del funcionament ideal dels principals tipus de mercat (competència perfecta, monopoli i oligopoli), sinó que també s'és capaç d'aplicar este coneixement a casos reals (a partir d'exemples de què es tinga experiència directa), de detectar diferències i de buscar raons que els expliquen.
  
4. Explicar les condicions que fan possible generar excedents econòmics així com els distints criteris per al seu ús i la seua relació amb el progrés tècnic, i utilitzar este coneixement per a analitzar i valorar els problemes de creixement econòmic que es plantegen en els països en vies de desenrotllament.
  
Amb este criteri es pretén avaluar si es comprén la relació existent entre, d'una banda, la formació de l'excedent, l'ús que es faça d'este i el paper que en tot això exercix el progrés tècnic i, per una altra, el procés de desenrotllament d'economies agràries a duals i d'estes a madures. Així mateix, en l'anàlisi dels problemes que tenen els països en vies de desenrotllament per a seguir este procés, ha de prestar-se especial atenció a les relacions d'intercanvi desigual que establixen amb els països desenrotllats.
  
5. A partir del coneixement dels mecanismes de distribució en una economia de mercat, analitzar possibles mesures redistributives, els seus límits i els seus efectes col·laterals, i avaluar les mesures que afavorixen l'equitat en un supòsit concret.
  
Este criteri posa l'accent en una de les qüestions centrals en economia: la preocupació per l'equitat en la distribució. Amb ell es pretén avaluar la capacitat d'anàlisi i l'actitud crítica davant de les desigualtats econòmiques que es deriven dels mecanismes de distribució, la valoració dels impostos progressius i altres instruments redistributius com a elements de progrés i solidaritat, així com la capacitat d'aplicar-les a casos concrets (pressupostos generals de l'Estat, de les comunitats autònomes o ajuntaments).
  
6. Analitzar i avaluar exemples d'actuacions econòmiques que impliquen explotació abusiva dels recursos naturals o degradació mediambiental, reconeixent els béns ambientals com un factor de producció escàs i l'ús del qual té un cost social que cal considerar i repercutir, i proposar mesures econòmiques correctores.
  
L'objecte d'este criteri se centra en el desenrotllament d'actituds positives cap a la conservació del medi ambient, per mitjà de la consideració del subsistema econòmic obert al seu entorn natural amb què intercanvia fluxos d'energia i de matèries. El criteri pretén assegurar que tant en l'anàlisi com en les mesures que es proposen, es partix, en primer lloc, de considerar els béns ambientals com un factor de producció (subministrador d'input i receptor de recialles i residus) escàs o en procés de degradació, i, per tant, traduïble a costos, i, en segon lloc, es tenen en compte les repercussions en els interessos en conflicte dels distints sectors o grups socials implicats.
  
7. Diferenciar entre les principals magnituds macroeconòmiques i analitzar les relacions existents entre elles, valorant els inconvenients que presenten com a indicadors de la qualitat de vida.
  
Es tracta de comprovar que els estudiants reconeixen i diferencien les principals macromagnituds (riquesa nacional, producte nacional, renda nacional, gasto nacional, renda personal i renda disponible) així com el seu valor estructural i comparatiu, i que són capaços d'establir relacions entre elles. Es pretén també que este acostament als indicadors quantitatius del benestar material es complemente amb una anàlisi crítica, que permeta desvelar els problemes pràctics per al seu càlcul i, sobretot, el significat qualitatiu d'estos indicadors, diferenciant entre nivell de vida, (mesurat freqüentment per la renda per capita), i qualitat de vida (que incorpora aspectes difícilment quantificables: temps d'oci, satisfacció amb el treball, coneixement, espai físic i béns ambientals, entre altres).
  
8. Explicar i il·lustrar amb exemples significatius les finalitats i funcions de l'Estat en els sistemes d'economia de mercat i identificar els principals instruments que utilitza, valorant els avantatges i inconvenients del seu paper creixent en l'activitat econòmica.
  
La finalitat d'este criteri és la d'identificar i diferenciar les distintes finalitats (eficiència, equitat i estabilitat), funcions (fiscals, reguladores, redistributives, estabilitzadores i proveïdores de béns i servicis públics) i els instruments bàsics de la política econòmica que s'apliquen en cada cas, i assenyalar exemples d'intervenció creixent de l'Estat que puguen ser controvertits i que permeten avaluar les raons que la justifiquen.
  
9. Descriure el procés de creació dels diners, els canvis en el seu valor i la forma en què estos es mesuren, i analitzar les distintes teories explicatives sobre les causes de la inflació i els seus efectes sobre el conjunt de l'economia.
  
Amb este criteri es pretén comprovar si els estudiants reconeixen el funcionament bàsic dels diners en una economia, i si són capaços d'identificar i valorar les distintes interpretacions sobre l'origen de la inflació així com les seues principals repercussions econòmiques i socials.
  
10. A partir de les dades de la balança de pagaments espanyola, analitzar la seua estructura i els seus desequilibris bàsics, i valorar les previsibles repercussions de la integració plena d'Espanya en la Unió Europea.
  
L'aplicació a un cas concret ha de permetre comprovar que s'entenen les raons que justifiquen l'intercanvi econòmic entre països, així com les distintes transaccions que s'arrepleguen en la balança de pagaments i la seua relació amb l'estructura productiva d'un país. Així mateix el criteri ha de servir per a comprovar la capacitat d'analitzar els trets més significatius de la situació de l'economia espanyola en relació amb les altres economies, avaluant els avantatges i inconvenients d'una major integració en el context internacional.
  
11. Participar en debats i elaborar informes sobre qüestions controvertides i rellevants de l'actualitat econòmica, utilitzant amb rigor la informació obtinguda dels mitjans de comunicació i incorporant opinions i juís propis, de forma clara i raonada, i amb referència a exemples i dades apropiats.
  
Este criteri té per objecte assegurar que els estudiants són capaços d'abordar problemes econòmics d'actualitat (competitivitat d'una economia, control de la inflació, desocupació i marginació, economia submergida, integració en la Unió Europea, problemes locals de reindustrialització, pobresa i subdesenrotllament econòmic davant de consum innecessari, etc.) per a aprofundir-hi a partir de la busca, selecció i interpretació d'informació sobre el tema, i, sobretot, que ho fan amb rigor i objectivitat tant en el tractament de la informació com en l'organització i presentació del seu treball, tractant d'evitar explicacions esquemàtiques i simplistes, respectant punts de vista distints i amb una disposició favorable a reflexionar sobre les idees pròpies i valors.
  
12. A partir d'informacions procedents dels mitjans de comunicació social que tracten des de punts de vista dispars una qüestió d'actualitat referida a la política econòmica del país o de la comunitat autònoma, distingir entre dades, opinions i prediccions, i reconéixer distintes interpretacions, assenyalant les possibles circumstàncies i causes que les expliquen.
  
Este criteri pretén comprovar si els estudiants són capaços de contrastar i avaluar críticament (a partir d'una breu selecció) les informacions que apareixen en els distints mitjans de comunicació sobre una mateixa qüestió econòmica. Així mateix, si els estudiants reconeixen que hi ha distintes interpretacions econòmiques i arriben a relacionar-les amb els distints interessos econòmics i polítics que les motiven.
  
13. Llegir, interpretar i elaborar quadros estadístics i gràfics sobre qüestions econòmiques d'actualitat que apareixen en els mitjans de comunicació social més habituals, detectant possibles errors i intencionalitats que pogueren afectar la seua interpretació.
  
Es tracta d'avaluar l'habilitat instrumental bàsica de traslladar a llenguatge verbal o escrit informacions presentades en altres llenguatges en què habitualment es presenta la informació econòmica, així com de comprovar que s'ha adquirit la suficient experiència com per a detectar errors freqüents i missatges implícits molt evidents. A més es pretén avaluar que s'utilitzen els coneixements adquirits (la qual cosa requerix que els conceptes a què es referix la informació presentada es coneguen prèviament) per a interpretar dades i informacions relacionades amb estos.
  
HISTÒRIA DE LA MÚSICA
  
(Modalitat d'Humanitats i Ciències Socials)
  
I. Introducció
  
La presència constant de la música en la nostra vida, a causa del desenrotllament vertiginós dels mitjans de difusió i a la creixent demanda d'una societat com l'actual sobre la qual exercix un poderós influx, fan que hi haja un interés creixent pel seu estudi; el qual és, d'altra banda, cada vegada més necessari, si es pretén formar ciutadans i ciutadanes capaces de seleccionar de forma crítica els missatges sonors i, al mateix temps, valorar la música com a component essencial de qualsevol cultura, en qualsevol etapa de la seua història. Esta matèria tindrà, per tant, com a finalitat principal l'anàlisi, la comprensió, el gaudi i la valoració crítica de les manifestacions musicals del nostre entorn.
  
La disciplina musical ha de contribuir al desenrotllament de les capacitats del Batxillerat. El seu caràcter formatiu residix, sobretot, en el fet que contribuïx a desenrotllar la sensibilitat artística, i l'estima i el respecte pels valors del patrimoni musical. A això cal afegir les aportacions al desenrotllament de la capacitat de comunicació, per a configurar un juí propi ?autònom i tolerant- al servici d'un llenguatge no verbal, com és la música.
  
Al llarg de l'Educació Secundària Obligatòria s'ha tractat el fet musical d'una manera global. L'alumnat ha adquirit els coneixements bàsics que li proporcionen un acostament a la música (a través de l'eix: audició, llenguatge musical i expressió musical) i que li permeten contextualitzar les creacions musicals en la història, i relacionar-les amb altres llenguatges i manifestacions artístiques. En el Batxillerat, mantenint el mateix enfocament, s'amplia la capacitat de percepció i d'autonomia de l'alumnat, i això permet abordar amb més profunditat l'estudi i acostament a la música com un llenguatge que evoluciona amb la pròpia societat que l'ha creat.
  
El plantejament global que impregna la matèria preveu aspectes històrics, sociològics i estètics del llenguatge i l'expressió musical, tant d'obres del passat com del present; mantenint com a punt de partida i de referència el fet musical del nostre entorn cultural. Es pretén un aprofundiment en el coneixement de la música des de distintes perspectives: artística, científica i tècnica, que orienten l'alumnat cap a camps específics afins o complementaris a les disciplines que està cursant. La música, com a llenguatge artístic en constant evolució, és una part fonamental del patrimoni cultural de la humanitat, i el seu coneixement és essencial per a posseir una sòlida formació cultural. Però l'adquisició d'este coneixement s'ha de preveure dins d'un desplegament curricular que proporcione, a més, un gaudi per la percepció de la bellesa sonora, junt amb el plaer estètic que aporta la comprensió de les grans obres mestres musicals.
  
Per a aconseguir una sòlida formació musical, no necessàriament professional, el Batxillerat pretén una certa especialització, però aportant al mateix temps a l'alumnat un bagatge cultural polivalent, globalitzador i respectuós amb la diversitat estilística, cronològica i geogràfica.
  
L'accés al coneixement de la música es farà fonamentalment a través de l'audició, que actuarà, en certa manera, com a eix procedimental, i que serà atenta, conscient, reflexiva i fonamentada en el coneixement del llenguatge musical i del context de l'obra. Però no cal oblidar altres mitjans fonamentals com: la lectura de partitures, la visualització de vídeos, la lectura i el comentari de textos, la investigació bibliogràfica o d'un altre tipus, per mitjà de la consulta de les fonts de documentació més apropiades.
  
S'estudiaran els textos musicals des d'una perspectiva analítica, de manera que una millor comprensió de l'obra capacite per a una valoració adequada. D'esta manera, totes les referències que es facen a manifestacions musicals, obres i autors, es conceptualitzaran a partir del treball i la reflexió realitzats per mitjà de l'experiència real i immediata, de manera que es facilite el camí per a la consecució de l'aprenentatge significatiu.
  
L'aproximació a la matèria es realitzarà sobre un marc cronològic, però l'orientació del qual ha de fonamentar-se en el coneixement de la Música en la història, més que en una Història de la Música en si mateixa; és a dir, ha de ser la mateixa música i la seua evolució l'eix vertebrador de la matèria. S'incidirà de manera especial en la historicitat del fet musical, que fa que cada obra tinga molts contextos diferents, des d'aquells pels quals va ser creada fins a aquells que possibiliten la seua recreació sense límits espaitemps.
  
Esta matèria haurà de proporcionar a l'alumnat la possibilitat d'interrelacionar diversos aspectes del fet musical, possiblement ja coneguts anteriorment d'una manera dispersa. Per a això es tractaran els diferents nuclis de continguts de forma interrelacionada, oferint diverses perspectives: de tipus cronològic, geogràfic, estètic i sociològic.
  
L'atenció a la diversitat d'interessos dels estudiants, no ha de vore's limitada pel plantejament global seguit. En qualsevol cas, es tracte d'oients aficionats o de futurs professionals de la música, esta matèria pretén que se la valore com a component essencial de les diferents cultures i com a mitjà de comunicació i integració crítica en el món.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria ha de contribuir a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Reflexionar sobre les múltiples manifestacions musicals que es produïxen en la societat i valorar les seues aportacions.
  
2. Analitzar les obres musicals atenent aspectes formals i estilístics per mitjà de l'audició i la investigació, sense deixar de costat processos de coneixement relacionats amb la sensibilitat i la imaginació.
  
3. Percebre la música com una manifestació artística immersa en la història, considerant la influència de factors de tipus cultural, econòmic i polític en el procés creatiu.
  
4. Comprendre el procés de creació i difusió de les obres musicals a través dels diversos mitjans i vies de comunicació, tant en el passat com en el present i la seua dependència d'ells.
  
5. Utilitzar els mitjans audiovisuals i les tecnologies de la informació i la comunicació de forma creativa, valorant-ne les possibilitats expressives, i el seu paper com a font d'informació i coneixement sobre contextos musicals diversos.
  
6. Adquirir un lèxic que permeta expressar de forma oral i escrita els processos musicals i la seua relació amb l'entorn cultural.
  
7. Utilitzar l'audició i expressió musical com a mitjans de coneixement, enriquiment cultural, comunicació interpersonal i desenrotllament de la sensibilitat i creativitat.
  
8. Conéixer i utilitzar críticament els principals recursos musicals de l'entorn com a mitjà per a l'estudi i el gaudi de l'oci.
  
9. Posseir un coneixement prou ampli i diferenciador dels distints contextos musicals, en funció de pautes cronològiques, artístiques i socials, que enriquisca les possibilitats de gaudi musical.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. La música i la seua evolució en el temps.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Els orígens de la Música Occidental. La música en les primeres civilitzacions i en l'Antiguitat Clàssica: Grècia i Roma. La música en l'Edat Mitjana. La monodia religiosa, la monodia profana i primeres etapes de la polifonia: Ars Antiqua i Ars Nova.
  
- La música en el Renaixement. Context sociocultural. Característiques. Organologia. Escoles polifòniques: música religiosa i profana. Principals formes vocals i primeres formes instrumentals.
  
- La Música Barroca. Context sociocultural. Característiques. Organologia. Grans formes vocals i instrumentals. L'òpera: origen, anàlisi dels seus antecedents, tipologia i evolució.
  
- El Classicisme musical. Context sociocultural. Característiques. Organologia. Música instrumental: el simfonisme i les seues formes. Música operística.
  
- El Romanticisme. Context sociocultural. Característiques. Estètica musical. Organologia. El lied, l'òpera i la música coral. La música instrumental i les seues formes: el piano romàntic, música de cambra i orquestral.
  
- La música a finals del segle XIX i principis del XX: Nacionalisme, Impressionisme i Expressionisme. Noves concepcions en l'ús de la vocalitat i noves possibilitats instrumentals.
  
- La música en el segle XX. Noves formes i gèneres musicals: tipologia. Origen de la música contemporània. Les avantguardes històriques. Música concreta, electroacústica i aleatòria i altres llenguatges i tendències actuals.
  
2. La música com a fet social i cultural.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Funció social del músic a través del temps. Valoració de les distintes facetes de la professió de músic i la seua incidència en la societat: compositor-creador, intèrpret, arreglista, professor, etc. L'ensenyança de la Música i de la Dansa a la Comunitat Valenciana.
  
- La interpretació musical. Aportació de les figures més rellevants de la interpretació vocal i instrumental i la seua significació en la difusió de la música. La direcció d'orquestra: escoles i grans directors.
  
- Evolució, funcionalitat i espais de la música instrumental. Les agrupacions instrumentals: estudi organològica i anàlisi sociològica. La fabricació d'instruments en les distintes èpoques.
  
- La música com a espectacle: el públic i el concert, espais on es representa. Sociologia.
  
- La música amb relació a altres llenguatges artístics. La música teatral. L'òpera com a fenomen social. La música teatral a Espanya i els seus gèneres al llarg de la història. La dansa i el ballet: origen, tipologia i evolució.
  
- Creació, edició i difusió de la música en la societat contemporània.
  
- El so gravat i la seua incidència en la música: del fonògraf al so digital. La música i les noves tecnologies de la informació i la comunicació. Característiques dels diversos formats digitals d'emmagatzemament i difusió: Midi, Wave, MP3, etc.
  
3. Anàlisi, indagació i expressió musical.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Audició i anàlisi formal d'obres pertanyents als diferents estils musicals, basant-se per a això en materials gràfics (partitures, musicogrames) i recursos audiovisuals.
  
- Audició comparada de diferents versions d'obres representatives d'algun aspecte musical concret, la gravació del qual s'haja realitzat en diversos suports (analògics o digitals) i comparació dels diversos mitjans de difusió (ràdio, Internet, etc.).
  
- Indagació i maneig selectiu de diverses fonts d'informació musical, en diversos suports: paper, àudio, vídeo, informàtic i multimèdia, que complementen i faciliten la comprensió del mateix discurs musical i permeten una millor contextualització de les obres i els autors treballats.
  
- Interpretació vocal o instrumental d'elements de les obres analitzades, tenint en compte les seues característiques musicals: dinàmica, estructura, fraseig, caràcter, etc.
  
- Elaboració i formulació, per mitjà de l'ús d'un vocabulari específic, de comentaris sobre els trets fonamentals de les obres escoltades, amb relació al seu context i considerant els efectes sobre el mateix alumne o alumna.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Distingir les diferents possibilitats d'expressió vocal i instrumental al llarg del temps, i reconéixer el paper que exercixen, valorant-ne les aportacions al desenrotllament de la música.
  
Este criteri pretén avaluar el coneixement dels estudiants del paper que els instruments i les veus han jugat com a ferramentes del músic al servici de l'expressió artística, i el desenrotllament de les quals ha sigut paral·lel al d'esta al potenciar-se mútuament.
  
2. Establir les característiques de la música vocal i la seua evolució en relació amb el context cultural i diferenciar les formes vocals més importants.
  
Amb este criteri s'avalua la capacitat de l'alumnat per a reconéixer els diferents tipus de música vocal i les seues formes principals, tant religioses com profanes, en funció de l'etapa històrica a què pertanyen i considerant el text a què ?acompanyen?.
  
3. Diferenciar les característiques de l'òpera, la sarsuela i el ballet com a formes de música escenogràfica i reconéixer la seua funció social en els diferents períodes del seu desenrotllament.
  
Este criteri avalua la capacitat de l'alumnat per a apreciar els èxits artístics i les conseqüències socials que ha suposat la relació entre la música i altres arts, com la dansa i el teatre, diferenciant les característiques pròpies de cada gènere.
  
4. Definir amb lèxic adequat les característiques més rellevants de les diferents obres i formes musicals, treballades a través de l'audició i per mitjà de l'anàlisi de les seues partitures.
  
Amb este criteri es pretén avaluar la capacitat de l'alumnat per a analitzar diferents obres atenent els seus trets formals i estilístics més significatius, i usant per a això la terminologia musical adequada.
  
5. Reconéixer i investigar l'evolució dels instruments i les seues agrupacions i diferenciar les formes instrumentals més representatives de cada període.
  
Amb este criteri s'avalua el coneixement de l'alumnat sobre els diversos instruments i agrupacions, i la seua curiositat per indagar sobre la seua evolució i la seua relació amb moltes de les grans formes musicals, diferenciant-ne les més representatives.
  
6. Analitzar i comprendre la funció social de la música al llarg de la història, distingint-ne les aportacions i atenent diverses variables: intenció d'ús, estructura formal, mitjans de difusió utilitzats.
  
Este criteri pretén avaluar el coneixement dels estudiants sobre les funcions i aportacions de la música a la societat, i que es manifesten en les diverses accepcions del terme ?música- amb relació a les demandes socials.
  
7. Identificar els nous corrents compositius i explicar els processos de creació musical i la seua diversitat en la societat contemporània, reconeixent i valorant la influència de les noves tecnologies en la creació i reproducció de la música.
  
Amb este criteri es valora la capacitat de l'alumnat per a apreciar la gran diversitat dels corrents musicals contemporanis, i la seua constant evolució i transformació amb relació al gran avanç social, i en especial a les noves tecnologies.
  
8. Diferenciar les principals activitats professionals relacionades amb la música i definir les funcions socials que exercixen, valorant especialment la significació del compositor com a creador i l'intèrpret com a difusor i recreador de l'obra.
  
Este criteri avalua el coneixement dels estudiants de les distintes facetes de la professió de músic i de la seua consideració social, especialment dels compositors i intèrprets com a principals impulsors de l'experiència musical.
  
9. Aplicar els coneixements musicals i dels diversos contextos culturals a l'estudi de les obres quant a l'anàlisi dels seus trets més significatius i la seua ubicació temporal i espacial.
  
Amb este criteri es valora la capacitat de l'alumnat per a utilitzar el seu domini de la cultura musical en l'anàlisi d'obres per a situar-les en el seu context, des d'una visió global que incloga la relació amb altres disciplines (arts plàstiques, literatura, etc.).
  
10. Elaborar una opinió crítica i raonada sobre els elements i la qualitat de la creació musical treballada i sobre l'interés de la versió estudiada.
  
Este criteri avalua la capacitat de l'alumnat per a aplicar els seus coneixements i el seu correcte domini de la terminologia musical a la creació d'una opinió crítica, que valore no sols l'obra composta, sinó també l'aportació de l'intèrpret i la qualitat sonora.
  
11. Descriure els efectes que la música produïx en les persones en els àmbits: sensorial, afectiu i intel·lectual, considerant els aspectes psicològics i socials i la seua pròpia experiència musical.
  
Amb este criteri es pretén comprovar la capacitat d'autoavaluació de l'alumnat en la seua relació amb la música, considerant els seus propis efectes i sentiments, les diverses circumstàncies d'escolta i els seus propis coneixements musicals.
  
FÍSICA I QUÍMICA
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
L'esforç de la humanitat al llarg de la història per a comprendre i dominar la matèria, la seua estructura i les seues transformacions han contribuït al gran desenrotllament de la física i la química i a les seues múltiples aplicacions en la nostra societat. És difícil imaginar el món actual sense comptar amb les implicacions que el coneixement de la mecànica, l'electricitat, l'electrònica, han suposat i estan suposant; o sense comptar amb medicaments, adobs per al camp, colorants o plàstics.
  
Per això la Física i la Química apareixen com a matèries fonamentals de la cultura del nostre temps que contribuïxen a la formació de ciutadans, igual que la Literatura i la Història, per exemple. Una educació que integre la cultura humanística i la científica, una major presència de la ciència en els mitjans de comunicació, així com la participació activa dels investigadors en la divulgació dels coneixements, es fan cada dia més necessàries.
  
D'altra banda, la preparació professional dels estudiants exigix que el currículum de Física i Química incloga els continguts conceptuals, procedimentals i actitudinals que permeten abordar amb èxit els estudis ulteriors, ja que la Física i la Química formen part de tots els estudis universitaris de caràcter científic i tècnic i són necessàries per a un ampli ventall de cicles formatius de la Formació Professional de grau superior.
  
S'ha preparat un currículum compensat de les dos matèries perquè es puga impartir cada una d'elles en un quadrimestre. L'elecció de començar per la Química o la Física queda a juí del professorat segons els coneixements matemàtics que l'alumnat posseïsca.
  
Per això, es pot començar esta assignatura abordant l'estudi de la primera de les ciències en el sentit modern del terme, la Mecànica, insistint en el seu caràcter de ruptura radical amb la ?física del sentit comú?. Un major aprofundiment respecte a l'Educació Secundària Obligatòria permetrà mostrar la potencialitat de la metodologia científica per a estendre's de la Mecànica a altres dominis, com l'Electricitat i la Química, que també s'abordaran este curs. Així, s'organitza la matèria entorn de dos eixos: la Física, que inclourà Cinemàtica, Dinàmica, Energia i la seua transferència i Electricitat, i la Química, que tractarà aspectes de Química general i d'orgànica i de l'àtom.
  
La inclusió de continguts relatius a procediments implica que els alumnes es familiaritzen amb les característiques del treball científic i siguen capaços d'aplicar-les a la resolució de problemes i als treballs pràctics. Els continguts relatius a actituds suposen el coneixement de les interaccions de les ciències fisicoquímiques amb la tècnica i la societat. Tots estos aspectes han d'aparéixer dins del marc teòric que s'estudia i no com a activitats complementàries.
  
S'ha d'aprofundir en el caràcter vectorial de les magnituds i en les funcions trigonomètriques bàsiques. Es pot realitzar una introducció física del concepte de límit per a facilitar la comprensió de les magnituds instantànies.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els conceptes, lleis, teories i models més importants i generals de la física i química, que els permeten tindre una formació global científica i desenrotllar estudis posteriors més específics.
  
2. Aplicar estos conceptes, lleis, teories i models a situacions reals i quotidianes.
  
3. Analitzar críticament hipòtesis i teories contraposades que permeten desenrotllar el pensament crític i valorar les seues aportacions al desenrotllament de la física i química.
  
4. Utilitzar les estratègies o destreses pròpies de la investigació científica, tant documentals com experimentals, per a resoldre problemes, realitzar treballs pràctics i, en general, explorar situacions i fenòmens desconeguts per a ells; reconeixent el caràcter de la ciència com a procés canviant i dinàmic.
  
5. Mostrar actituds científiques com la busca d'informació exhaustiva, la capacitat crítica, la necessitat de verificació dels fets, la posada en qüestió del que pareix obvi, l'obertura davant de noves idees.
  
6. Comprendre les complexes interaccions entre la física i química i la tècnica i l'impacte de les dos en la societat i el medi ambient, valorant la necessitat de no degradar l'entorn i d'aplicar la ciència a una millora de les condicions de vida actuals.
  
7. Comprendre el sentit de les teories i models físics i químics com una explicació dels fenòmens naturals, valorant la seua aportació al desenrotllament d'estes disciplines.
  
8. Desenrotllar actituds positives cap a la física i química i el seu aprenentatge, que permeten, per tant, tindre interés i autoconfiança quan es realitzen activitats d'estes ciències.
  
9. Explicar expressions ?científiques- del llenguatge quotidià segons els coneixements físics i químics adquirits, relacionant l'experiència diària amb la científica.
  
III. Nuclis de continguts
  
Els dos primers nuclis presenten continguts relatius a procediments i actituds. No han de tractar-se per separat, sinó que s'han de desenrotllar, de manera integrada, en la resta dels nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrast d'hipòtesis, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, estimació de la incertesa de la mesura, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme la investigació.
  
- Actituds en el treball científic: qüestionament del que pareix obvi, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Relacions Ciencia-Tècnica-Sociedad.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la física i la química com a ciències: els seus èxits i les seues limitacions, el seu caràcter temptatiu i de contínua busca, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la física i la química amb la tècnica i implicacions de les dos en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències mútues entre la societat, la física i la química i la tècnica. Valoració crítica.
  
3. La Mesura.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Magnituds: tipus i la seua mesura.
  
- Unitats. Factors de conversió.
  
- Mesures directes i indirectes.
  
- Representacions gràfiques.
  
- Instruments de mesura: sensibilitat i precisió.
  
- Errors en la mesura.
  
4. Cinemàtica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Relativitat del moviment.
  
- Trajectòria. Velocitat mitjana i velocitat instantània.
  
- Concepte d'acceleració.
  
- Estudi dels moviments uniforme rectilini, circular uniforme i rectilini uniformement accelerat. Aprofundiment en el caràcter vectorial de les magnituds que intervenen. Determinació de la seua equació de moviment. Exemples importants d'estos moviments, en particular, la caiguda de greus. Moviments més complexos: tirs horitzontal i parabòlic, moviment d'una barca en un riu. Principi de superposició.
  
- Realització de problemes com a investigacions, desenrotllant-los en contextos rellevants i familiars als alumnes: transport, esport, viatges espacials.
  
5. Dinàmica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi crítica de les concepcions pregalileianes de les relacions entre forces i moviments. Revisió dels principis de la dinàmica a partir del concepte de quantitat de moviment i de la idea de força com a interacció que produïx variacions en l'estat de moviment dels cossos.
  
- Principi de conservació de la quantitat de moviment en un sistema aïllat a partir de l'aprofundiment en la idea d'interacció.
  
- Estudi d'algunes situacions dinàmiques: forces gravitatòries (en les proximitats de la superfície terrestre), de fricció i elàstiques.
  
- Dinàmica del moviment circular.
  
- Problemes d'interés, que suposen aplicacions reals de la dinàmica, abordables com a xicotetes investigacions.
  
6. L'energia i la seua transferència: treball i calor.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Definició operativa de la magnitud treball en el context de les transformacions mecàniques. La seua utilització en diferents situacions. Introducció del concepte de potència.
  
- Relacions entre treball i energia introduint l'energia cinètica i les potencials gravitatòria (en les proximitats de la superfície terrestre) i elàstica.
  
- Principi de conservació de l'energia. Algunes situacions en què pareix no complir-se: cadenes d'utilització d'energia.
  
- Equivalència entre calor i treball: concepte de calor com a procés de transferència d'energia, deduït a partir de l'extracció il·limitada de calor per fricció. Primer principi de la termodinàmica.
  
- Estudi d'algun cas d'interacció ciència-tècnica-societat: màquines tèrmiques i revolució industrial, crisi energètica, energia nuclear, energies alternatives.
  
7. Electricitat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Revisió de la fenomenologia de l'electrització. Naturalesa elèctrica de la matèria. Principi de conservació de la càrrega. Concepte de camp elèctric. Potencial elèctric. Diferència de potencial entre dos punts d'un camp elèctric.
  
- Llei d'Ohm: factors de què depén la intensitat de corrent. Aplicacions de la llei d'Ohm a les associacions de resistències i als instruments de mesura.
  
- Obtenció de l'equació d'un circuit i càlcul de la diferència de potencial entre dos punts qualssevol del circuit. Estudi energètic de la interacció elèctrica: efecte Joule. Potència elèctrica. Desenrotllament científic i tècnic que implica l'electricitat: possibilitat de produir, transmetre i utilitzar el corrent elèctric; els seus múltiples efectes (tèrmics, magnètics, químics).
  
8. Revisió i aprofundiment de la teoria atomicomolecular.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi d'algunes substàncies habituals en la naturalesa. Els tres estats físics i els seus models.
  
- La composició dels materials: mescles i substàncies, element i compost. Mètodes de separació.
  
- Estructura de la matèria. Hipòtesi de Dalton. Les lleis volumètriques de Gay-Lussac i les hipòtesis d'Avogadro. El concepte de mol.
  
- Determinació tant de masses atòmiques i moleculars com de fórmules empíriques i moleculars (de substàncies gasoses). Algunes formes d'expressar la concentració de les dissolucions.
  
9. L'àtom i els seus enllaços.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Paper dels models atòmics en l'avanç de la química: models de Thomson i de Rutherford. Conceptes de massa atòmica i nombre atòmic. El model basat en la disposició d'electrons en nivells successius. El seu avanç explicatiu: variació periòdica de propietats dels elements i forma general del sistema periòdic.
  
- Ordenació periòdica dels elements: la seua relació amb els electrons externs.
  
- L'enllaç iònic i el covalent a partir de la regla de l'octet, utilitzant els diagrames de Lewis. Enllaços múltiples en el covalent per a justificar molècules com la d'oxigen o la de nitrogen.
  
- Enllaços d'hidrogen i per forces de Van der Waals: diferències entre l'enllaç intermolecular i l'intramolecular i propietats. Introducció a l'enllaç metàl·lic. Propietats dels compostos com a conseqüència de l'enllaç.
  
- Introducció de les regles de la IUPAC per a la formulació dels compostos binaris més comuns.
  
- Nomenclatura i formulació IUPAC per a compostos inorgànics senzills.
  
10. Canvis energètics i materials en les reaccions químiques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Model elemental de reacció a partir de les col·lisions que provoquen ruptures i formació de nous enllaços. Existència de reaccions endotèrmiques i exotèrmiques amb este model. Deducció de les lleis de la conservació de la massa i de les proporcions constants.
  
- Fórmules empíriques i moleculars.
  
- Ajust de reaccions. Informació que suposa el coneixement d'una reacció i realització d'exercicis i problemes relacionats amb l'estequiometria de les reaccions.
  
- Rendiment d'una reacció. Processos químics que ocorren amb reactiu limitant. Càlculs en sistemes en què intervenen dissolucions.
  
- Importància de l'oxigen en la vida a través de reaccions de combustió.
  
11. Introducció a la química del carboni.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Possibilitats de combinació que té el carboni: existència de cadenes ramificades. Possibilitat d'enllaços múltiples amb si mateix o amb altres elements com l'oxigen, el nitrogen. Introducció senzilla als conceptes de funció orgànica i d'isomeria.
  
- Enllaços amb l'hidrogen: els hidrocarburs, deducció de les seues propietats físiques (punts de fusió i ebullició i solubilitat); nomenclatura i formulació d'estos compostos. Tractament de productes d'ús quotidià com el gas natural, butà, així com la contaminació que el seu consum produïx.
  
- El petroli com a font natural principal d'obtenció de compostos orgànics. La destil·lació i el cracking, utilització d'esta mescla i la seua importància econòmica.
  
- Nomenclatura i formulació IUPAC per a estos compostos. Isomeria.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Establir les equacions dels moviments rectilini i circular uniformes i rectilini uniformement accelerat, així com la de moviments compostos, i aplicar-les a la resolució de situacions problemàtiques.
  
Este criteri intenta comprovar que els estudiants poden determinar les relacions entre les magnituds que caracteritzen els moviments i obtindre les de moviments compostos (tirs horitzontal i parabòlic) a partir de la superposició d'altres de més simples, així com que poden interpretar els gràfics dels moviments simples.
  
2. Aplicar els principis de la dinàmica a situacions problemàtiques en què intervinguen les forces pes, de fricció i elàstiques.
  
Este criteri intenta avaluar la capacitat d'aplicar la idea de força com a interacció que produïx variacions en l'estat de moviment dels cossos i el principi de conservació de la quantitat de moviment a diverses situacions dinàmiques d'interés, que suposen aplicacions reals (i no merament acadèmiques) de la dinàmica.
  
Representar a través de diagrames les forces que actuen sobre cossos, i reconéixer i calcular estes forces quan hi ha fregament, quan la trajectòria és circular i, inclús, quan hi ha plans inclinats.
  
3. Utilitzar el principi de conservació de l'energia per a resoldre situacions que involucren energies cinètica i potencial (gravitatòria i elàstica) i dos formes de transferència: el treball mecànic i la calor.
  
Este criteri intenta constatar si els estudiants són capaços d'abordar els problemes dinàmics amb el nou tractament energètic, per a mostrar la seua coherència amb el mètode dinàmic/cinemàtic, i si comprenen la major potència del mètode energètic que permet tractar altres situacions; p.ex., aquelles en què apareix la calor. També es pot avaluar així la possibilitat de planificar estratègies distintes davant de situacions problemàtiques, característica important del treball científic.
  
4. Comprendre els distints conceptes que descriuen la interacció entre càrregues, camps i forces elèctriques, i energies potencials i potencials elèctrics.
  
Este criteri tracta de comprovar si els estudiants saben que les dificultats de les forces instantànies i a distància es resolen amb el concepte de camp, i si coneixen els distints conceptes que descriuen la interacció entre càrregues i no els confonen entre si.
  
5. Dissenyar i muntar circuits, per a predir i determinar experimentalment la intensitat i la diferència de potencial entre dos punts qualssevol.
  
Este objectiu pretén avaluar la capacitat no solament per a realitzar càlculs, sinó també per a efectuar muntatges de circuits elèctrics elementals (que incloguen un generat, un motor, etc.), i de traduir muntatges reals a esquemes elèctrics i al revés.
  
6. Contrastar diferents fonts d'informació i elaborar informes amb relació a problemes físics i químics rellevants de la societat.
  
Es tracta de saber si els estudiants són capaços de realitzar de forma adequada recerques bibliogràfiques relatives a temes d'interés social i tecnològic com poden ser l'elecció i l'ús de diferents fonts energètiques, l'elaboració de nous materials, els efectes contaminants de determinats abocaments industrials, etc.
  
7. Determinar masses atòmiques i fórmules a partir de l'anàlisi i tractament dels resultats quantitatius produïts en les reaccions destinades a este fi.
  
Es tracta de comprovar que els alumnes i les alumnes poden determinar masses atòmiques i fórmules empíriques i moleculars, a partir de les dades subministrades per les reaccions dirigides a esbrinar la composició quantitativa de les substàncies, i que comprenen com es va produint la modificació d'estes. Ha de procurar-se que els compostos utilitzats tinguen, o almenys hagen tingut, interés en la vida real, com passa amb medicaments, fertilitzants, etc., proposant enunciats en què es mencione el seu ús.
  
8. Utilitzar el concepte de mol i calcular el nombre de mols presents en una determinada quantitat de substància.
  
Els estudiants hauran de ser capaços de calcular el nombre de mols d'una determinada quantitat de substància bé es trobe en estat sòlid, líquid, gasós o en dissolució, i al revés. Per al cas de substàncies en dissolució, han de ser capaços, per tant, d'expressar la concentració en les seues formes més habituals.
  
9. Justificar les successives elaboracions de models atòmics valorant el caràcter obert de la ciència.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants coneixen la forma de creixement de la ciència a través de crisis, de forma dinàmica i no de manera acumulativa, utilitzant com a exemple el desenrotllament dels diferents models d'estructura atòmica que es van donar fins a arribar al model actual.
  
10. Deduir, a través d'una utilització comprensiva de la taula periòdica, algunes propietats dels elements i dels compostos binaris que estos poden formar, deduint la seua possible formulació i relacionant a més les distintes propietats de les substàncies amb les seues aplicacions pràctiques.
  
Amb este criteri es pretén que els estudiants, a partir d'un model elemental de capes arriben a la regla de l'octet, que els permeta justificar la situació d'alguns elements i propietats com l'electronegativitat per a poder entendre el model de Lewis sobre l'enllaç iònic i el covalent, justificant la seua fórmula en casos senzills, així com deduir algunes propietats característiques d'estos compostos com l'estat físic en què es troben en condicions ambientals i la possible solubilitat en aigua o en dissolvents orgànics.
  
11. Deduir tota la informació que proporciona la correcta escriptura d'una equació química, i utilitzar-la en la resolució d'exercicis i problemes teòrics i aplicats.
  
Es tracta que els estudiants siguen capaços d'escriure correctament una reacció química, extraure tota la informació continguda en ella (estat físic de les substàncies, fórmules, relacions de mols, energia de la reacció, etc.), i deduir la quantitat dels productes que es poden obtindre, teòricament i pràcticament. Este criteri exigix realitzar prou exercicis i problemes partint de situacions en què les substàncies que actuen com a reactius no es troben en situacions estequiomètriques i utilitzant, en la mesura que es puga, exemples de reaccions que puguen realitzar-se en els laboratoris escolars i en distints tipus d'indústries, en casos en què aparega aprofitament de recursos, rendiment de les reaccions, puresa de minerals, etc.
  
12. Analitzar la importància del carboni com a element imprescindible en els sers vius i en la societat actual, justificant l'elevat nombre de compostos que el contenen per les possibilitats de combinació que té la seua estructura atòmica.
  
Amb este criteri es pretén que els estudiants, després de conéixer que la major part dels objectes que ens rodegen (incloent-hi els sers vius) contenen carboni, justifiquen açò pel caràcter singular del seu àtom que li permet enllaçar-se amb si mateix, formant cadenes de longitud infinita amb possibilitats d'enllaços múltiples, i amb altres àtoms. S'introduirà la nomenclatura dels hidrocarburs, i es familiaritzarà l'alumnat amb els més senzills.
  
13. Resoldre exercicis i problemes relacionats amb les reaccions químiques de les substàncies, utilitzant la informació que s'obté de les equacions químiques.
  
14. Escriure i anomenar correctament substàncies químiques inorgàniques i orgàniques. Descriure els principals tipus de compostos del carboni, així com les situacions d'isomeria que pogueren presentar-se.
  
Amb este criteri aconseguiríem que donada la fórmula molecular d'un compost orgànic senzill, els estudiants foren capaços de dibuixar les estructures de diversos isòmers i d'anomenar-los correctament.
  
FÍSICA
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
En els nostres dies, l'impacte que les ciències físiques han tingut i tenen en la vida del ser humà és evident. La seua utilitat s'ha posat de manifest en la tecnologia: indústries senceres es basen en els seus descobriments i tot un conjunt d'artefactes proclama la seua eficàcia, amb múltiples aplicacions en altres àrees científiques, com ara les telecomunicacions, instrumentació mèdica, biofísica i noves tecnologies entre altres. D'altra banda, no es pot oblidar el seu paper com a font de canvi social, la seua influència en el desenrotllament de les idees, les seues implicacions en el medi ambient, etc.
  
La Física és una matèria que té un caràcter formatiu, orientador i preparatori. Les ciències físiques constituïxen un element fonamental de la cultura del nostre temps, que inclou no sols aspectes de literatura, història, etc., sinó també els principals avanços científics i les seues aplicacions. D'altra banda, un currículum que pretén contribuir a la formació de ciutadans crítics ha d'incloure aspectes com les complexes interaccions ciència-tècnica-societat o la forma de treballar dels científics. De les consideracions anteriors deriva el caràcter formatiu de la matèria. El caràcter orientador i preparatori implica que el currículum ha d'incloure els continguts conceptuals, metodològics i actitudinals que permeten abordar amb èxit estudis posteriors, atés que la Física és una matèria que forma part de tots els estudis universitaris de caràcter científic i tècnic, i és necessària per a una àmplia gamma de famílies professionals que estan presents en la Formació Professional Específica de Grau Superior.
  
Per tot això, els continguts que es proposen tenen un caràcter bàsic. En concret, s'ha de completar l'edifici teòric que suposà la Mecànica com a primera ciència moderna, realitzant una introducció a la teoria de la gravitació universal, que permeté derrocar la suposada barrera entre el món sublunar i celeste. Així mateix, s'ha d'estudiar el moviment ondulatori per a completar la imatge mecànica del comportament de la matèria.
  
S'aborda l'estudi de l'Òptica, per a mostrar posteriorment la seua integració en l'Electromagnetisme, que es convertix així, junt amb la Mecànica, en el pilar fonamental de l'imponent edifici teòric que es coneix com a Física clàssica.
  
El fet que esta gran concepció del món no poguera explicar una sèrie de fenòmens originà el sorgiment de la Física moderna, algunes de les idees del qual (relativitat, quàntica i les seues aplicacions) també han de ser introduïdes en el Batxillerat.
  
La utilització del mètode científic ha de ser un referent obligat en cada un dels temes que es desenrotllen.
  
Les implicacions de la Física amb la tecnologia i la societat han d'estar presents al desenrotllar cada una de les unitats didàctiques que componen el currículum d'este curs.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Comprendre els principals conceptes de les ciències físiques i com estos s'articulen en lleis, models o teories.
  
2. Aplicar tals conceptes a l'explicació d'alguns fenòmens físics i a l'anàlisi d'alguns dels usos tecnològics més quotidians de les ciències físiques.
  
3. Discutir i analitzar críticament hipòtesis i teories contraposades que permeten desenrotllar el pensament crític i valorar les seues aportacions al desenrotllament de la Física.
  
4. Utilitzar amb autonomia les estratègies pròpies de la investigació científica per a resoldre problemes, realitzar treballs pràctics i, en general, explorar situacions i fenòmens desconeguts per a ells.
  
5. Comprendre la naturalesa de la Física i les seues limitacions, així com les seues complexes interaccions amb la tecnologia i la societat, valorant la necessitat de preservar el medi ambient i de treballar per a aconseguir una millora de les condicions de vida actuals.
  
6. Valorar la informació provinent de diferents fonts per a formar-se una opinió pròpia, que els permeta expressar-se críticament sobre problemes actuals relacionats amb la Física.
  
7. Comprendre que la Física constituïx, en si mateixa, una matèria que experimenta continus avanços i modificacions; el seu aprenentatge és, per tant, un procés dinàmic que requerix una actitud oberta i flexible davant d'opinions diverses.
  
8. Manipular amb confiança en el laboratori l'instrumental bàsic fent-ne ús d'acord amb les normes de seguretat de les seues instal·lacions.
  
9. Desenrotllar actituds positives cap a la Física i el seu aprenentatge, que augmenten, per tant, el seu interés i autoconfiança en la realització activitats d'esta ciència.
  
10. Valorar les aportacions de la Física a la tecnologia i la societat.
  
III. Nuclis de continguts
  
Els dos primers nuclis presenten continguts relatius a procediments i actituds. No han de tractar-se per separat, sinó que s'han de desenrotllar, de manera integrada, en la resta dels nuclis.
  
1. Aproximació al treball científic.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Procediments que constituïxen la base del treball científic: plantejament de problemes, formulació i contrastació d'hipòtesi, disseny i desenrotllament d'experiments, interpretació de resultats, comunicació científica, estimació de la incertesa de la mesura, utilització de fonts d'informació.
  
- Importància de les teories i models dins dels quals es du a terme la investigació.
  
- Actituds en el treball científic: qüestionament dels fets obvis, necessitat de comprovació, de rigor i de precisió, obertura davant de noves idees.
  
- Hàbits de treball i indagació intel·lectual.
  
2. Física, Tècnica i Societat.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Anàlisi de la naturalesa de la Física com a ciència: els seus èxits i limitacions, el seu caràcter temptatiu i de contínua busca, la seua evolució, la interpretació de la realitat a través de models.
  
- Relacions de la Física amb la tècnica i implicacions d'ambdós en la societat: conseqüències en les condicions de la vida humana i en el medi ambient. Valoració crítica.
  
- Influències mútues entre la societat, la Física i la tècnica. Valoració crítica.
  
3. Interacció gravitatòria.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Introducció als orígens de la teoria de la gravitació: des del model geocèntric fins a Kepler.
  
- Forces centrals.
  
- Moment d'una força respecte d'un punt. Moment angular.
  
- Lleis de Kepler.
  
- Llei de la gravitació newtoniana. Algunes conseqüències com la determinació de la massa d'alguns cossos celests, la predicció de l'existència de planetes, l'explicació de les marees.
  
- Introducció del camp gravitatori a partir de les dificultats que suposa la idea d'una ?acció a distància- i instantània.
  
- Estudi energètic de la interacció gravitatòria (treball de les forces conservatives) i introducció del concepte de potencial.
  
- Contribució de la teoria de la gravitació al coneixement de la gravetat terrestre i a l'estudi dels moviments de planetes i satèl·lits (energia per a posar un satèl·lit en òrbita, la velocitat de fuga).
  
- Síntesi que suposà la llei de gravitació universal: les lleis de la dinàmica són aplicables al món terrestre i celeste. Implicacions culturals i socials de tal síntesi.
  
4. Vibracions i ones.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi breu del moviment vibratori més senzill: el moviment harmònic simple: elongació, velocitat, acceleració.
  
- Dinàmica del moviment harmònic simple.
  
- Construcció d'un model sobre la naturalesa del moviment ondulatori que permeta: distingir entre ones longitudinals i transversals; explicar les raons per les quals es propaga; introduir les magnituds que caracteritzen una ona; mostrar la influència del medi en la velocitat de propagació.
  
- Equació del moviment ondulatori per al cas de les ones harmòniques unidimensionals. Ona plana. Propietats de les ones: la transmissió de l'energia a través d'un medi (atenuació, absorció i dispersió de la intensitat pel medi), la difracció (principi de Huygens-Fresnel), la interferència, la reflexió i la refracció. Les ones estacionàries i l'efecte Doppler.
  
- Aplicacions de les ones en el món actual. Estudi de la contaminació sonora, les seues fonts i efectes, i de l'aïllament acústic.
  
5. Òptica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estudi de l'Òptica com a camp inicialment autònom, partint de la llarga controvèrsia històrica sobre la naturalesa de la llum.
  
- Direcció i velocitat de propagació de la llum en un medi. Alguns fenòmens relacionats amb el pas de la llum d'un medi a un altre: la reflexió (dirigida i difusa) i la refracció, l'absorció i la dispersió en el medi.
  
- Òptica geomètrica. Dioptre esfèric i dioptre pla.
  
- Formació d'imatges en espills, plans i corbs, i lents primes. Comprensió de la visió d'imatges. Tractament d'algun sistema òptic (ulleres, càmeres fotogràfiques).
  
- Estudi experimental i qualitatiu dels fenòmens de difracció, interferències. Dispersió en prismes i espectre visible. Aplicacions: la visió del color i l'espectroscòpia.
  
6. Interacció electromagnètica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Conceptes de camp i potencial elèctric, la seua aplicació a l'estudi del moviment de càrregues en camps elèctrics uniformes.
  
- Camp creat per un element puntual: interacció elèctrica. Estudi del camp elèctric: magnituds que el caracteritzen (vector camp elèctric i potencial i la seua relació).
  
- Teorema de Gauss.
  
- Camp elèctric creat per un element continu: esfera, fil i placa.
  
- Magnetisme: revisió de la seua fenomenologia i problemes que planteja l'experiència d'Oersted.
  
- Determinació del camp magnètic produït per càrregues en moviment. Estudi experimental i representant les línies de camp, dels camps magnètics creats per un corrent rectilini indefinit i per un solenoide en el seu interior.
  
- Llei d'Ampère.
  
- Forces entre càrregues mòbils i camps magnètics: força de Lorentz. Estudi del moviment de càrregues en camps magnètics (espectrògrafs de masses, acceleradors) i de la força sobre un corrent rectilini i indefinit. Llei de Laplace. Aplicacions en motors elèctrics i instruments de mesura de corrents.
  
- Producció de corrent altern per mitjà de variacions del flux magnètic: inducció electromagnètica. Experiències de Faraday i Henry.
  
- Lleis de Faraday i Henry. Llei de Lenz.
  
- Introducció qualitativa de la síntesi de Maxwell: la idea de camp electromagnètic, la integració de l'òptica, la producció d'ones electromagnètiques i la seua detecció per Hertz.
  
- Analogies i diferències entre dos camps conservatius com el gravitatori i l'elèctric, i entre un conservatiu i un altre que no ho és, el magnètic.
  
- Algunes de les múltiples aplicacions de l'electromagnetisme (generadors, motors) i de les ones electromagnètiques (ràdio, radar, televisió).
  
- Impacte mediambiental de l'energia elèctrica.
  
7. Elements de Física relativista.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Fracàs en la busca d'un sistema de referència en repòs absolut: impossibilitat de distingir en els fenòmens mecànics si un sistema de referència donat es troba en repòs o en moviment uniforme (transformacions de Galileu).
  
- Crítica dels supòsits bàsics de la Física newtoniana i establiment dels postulats de la relativitat especial. Algunes implicacions de la Física relativista: la dilatació del temps, la contracció de la longitud i l'equivalència massa-energia.
  
- Consideracions breus sobre el principi d'equivalència i la influència de la relativitat en el pensament contemporani.
  
8. Elements de Física quàntica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Alguns dels problemes que la Física clàssica no pogué explicar: l'efecte fotoelèctric (la llum, un fenomen clàssicament ondulatori, manifesta propietats corpusculars) i els espectres discontinus (confirmació de la potència explicativa del concepte de fotó i caràcter discret de l'energia en sistemes atòmics).
  
- Hipòtesi de De Broglie i confirmació experimental. Comportament quàntic de les partícules.
  
- Necessitat d'un model més general per a descriure tal comportament: la funció d'ona i la seua interpretació probabilista.
  
- Relacions d'indeterminació. Límits de validesa de la Física clàssica, les seues diferències respecte a la moderna i l'important desenrotllament científic i tècnic que suposà la Física moderna. Alguna de les seues múltiples aplicacions: l'electrònica o el làser.
  
9. Algunes aplicacions de la Física moderna.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Física nuclear: descobriment de la radioactivitat; primeres idees sobre la composició del nucli i la seua modificació després del descobriment del neutró; concepte d'isòtop.
  
- Justificació de l'estabilitat dels nuclis a partir d'una nova interacció, la nuclear, el seu curt abast i gran intensitat. L'energia d'enllaç. Càlcul d'esta a partir del defecte de massa.
  
- Modes de desintegració radioactiva, aplicant-los les lleis de conservació de la càrrega i del nombre de nucleons (lleis de Soddy), i de la conservació de l'energia, com a les altres reaccions nuclears.
  
- Reaccions nuclears de particular interés: la fissió i la fusió.
  
- La contaminació radioactiva, la mesura i detecció de la radioactivitat, les bombes i reactors nuclears, els isòtops i les seues aplicacions.
  
- Alguns aspectes de les partícules elementals: Predicció i ulterior descobriment d'algunes partícules, com ara el positró, neutró i pió, per a introduir l'antimatèria, les noves interaccions (dèbil i fort) i la seua comprensió com a intercanvi de partícules, la inestabilitat de les partícules.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar els procediments que constituïxen la base del treball científic i explicar la naturalesa evolutiva de la ciència i les seues relacions amb la tècnica i la societat.
  
Este criteri tracta d'avaluar si els estudiants, en els diversos temes, utilitzen estos procediments. En concret, el plantejament de problemes, l'emissió d'hipòtesis, el disseny i realització d'experiments per al seu contrast, la interpretació de resultats, la comunicació apropiada de les activitats realitzades, el maneig de bibliografia, etc. També si coneixen el caràcter temptatiu dels conceptes i models científics i la seua evolució, les relacions de la Física amb la Tecnologia i les implicacions de tots dos en la societat i en el medi ambient, així com les profundes influències de la societat en la ciència.
  
2. Aplicar les lleis de la gravitació a situacions problemàtiques d'interés com la determinació de masses de cossos celestes, al coneixement de la gravetat terrestre i a l'estudi dels moviments de planetes i satèl·lits.
  
Este criteri pretén constatar la capacitat d'aplicar els distints conceptes que descriuen la interacció gravitatòria (camps, energies i forces) a les situacions mencionades i sense confondre'ls entre si. Alguns d'estos problemes fan necessària l'aplicació de les lleis de Kepler, així com posar de manifest l'evolució dels models astronòmics i la gran síntesi que suposà la teoria de la gravitació universal, a l'unificar la mecànica terrestre i la celeste.
  
3. Valorar la importància històrica de determinats models i teories que suposaren un canvi en la interpretació de la naturalesa, i posar de manifest les raons que portaren a la seua acceptació, així com les pressions que, per raons alienes a la ciència, s'originaren en el seu desenrotllament.
  
Es pretén comprovar si es coneixen i valoren èxits de la Física com són: la substitució de les teories escolàstiques sobre el paper de la Terra dins de l'univers per les teories newtonianes de la gravitació, l'evolució en la concepció de la naturalesa de la llum o la introducció de la física moderna per a superar les limitacions de la Física clàssica. També es tracta de valorar la capacitat de donar raons fundades dels canvis que s'hi han produït a la vista de les troballes experimentals i de posar de manifest les pressions socials a què van ser sotmeses, en alguns casos, les persones que col·laboraren en l'elaboració de les noves concepcions.
  
4. Construir un model teòric que permeta explicar les vibracions de la matèria i la seua propagació (ones), aplicant-lo a l'explicació de diversos fenòmens naturals o tècnics.
  
Este criteri pretén avaluar si els estudiants poden elaborar un model sobre vibracions mecàniques en la matèria i ones, i explicar amb ell propietats com la ressonància, la intensitat de les ones i la seua atenuació, la reflexió i la refracció, les interferències i difraccions, aplicant tot això a l'explicació de diversos fenòmens naturals.
  
Conéixer l'equació matemàtica d'una ona unidimensional. Deduir a partir de l'equació d'una ona les magnituds que intervenen: amplitud, longitud d'ona, període, etc. Aplicar-la a la resolució de casos pràctics.
  
5. Utilitzar els models clàssics de la llum (corpuscular i ondulatori) per a explicar les distintes propietats d'esta i, en particular, la visió d'imatges i colors.
  
Este criteri intenta comprovar si els alumnes i les alumnes són capaços de comprendre el debat sobre la naturalesa de la llum i el triomf del model ondulatori, per la seua major capacitat per a explicar la reflexió i la refracció i, a més, la interferència, la difracció, el color, la polarització, etc. També si són capaços d'obtindre imatges amb espills, lents primes, i així comprendre el mecanisme de la visió i el funcionament d'algun instrument òptic d'ús quotidià. Així mateix, valorar la importància que la llum té en la nostra vida quotidiana, tant tecnològicament (instruments òptics, comunicacions per làser, control de motors) com en química (fotoquímica) i medicina (correcció de defectes oculars).
  
6. Utilitzar el concepte de camp per a superar les dificultats que planteja la interacció instantània i a distància, calcular els camps creats per càrregues i corrents, i les forces que actuen sobre càrregues i corrents en el si de camps uniformes, i justificar el fonament d'algunes aplicacions pràctiques.
  
Este criteri pretén comprovar la capacitat de determinar els camps elèctric i magnètic produïts en situacions simples (una o dos càrregues, corrents rectilinis, solenoides, etc.) i les forces que exercixen els camps sobre altres càrregues o corrents en el seu si, en particular, els moviments de càrregues en camps elèctrics i magnètics uniformes. Així mateix, pretén valorar si es coneixen i es manegen algunes aplicacions del magnetisme: electroimants, motors, instruments de mesura, moviment del feix d'electrons del tub de TV, etc.
  
7. Explicar la producció de corrent per mitjà de variacions del flux magnètic i alguns aspectes de la síntesi de Maxwell, com la predicció i producció d'ones electromagnètiques i la integració de l'òptica en l'electromagnetisme.
  
Es tracta d'avaluar la comprensió de la inducció electromagnètica, és a dir, de la producció de camps elèctrics per mitjà de camps magnètics variables, i la seua inversa, la producció de camps magnètics per mitjà de camps elèctrics variables; en resum, la producció de camps electromagnètics. També es valorarà el coneixement del gran desenrotllament científic i tècnic que tot això implicà: la producció d'energia elèctrica, el seu transport, la producció d'ones electromagnètiques i les seues múltiples aplicacions.
  
8. Valorar críticament les millores que produïxen algunes aplicacions rellevants dels coneixements científics i els costos mediambientals que comporten.
  
Es pretén amb este criteri conéixer si els estudiants saben argumentar (ajudant-se de fets, recorrent a un nombre de dades adequades, buscant els pros i els contres, atenent les raons d'altres, etc.), sobre les millores i els problemes que es produïxen en les aplicacions de coneixements científics com són: la utilització de distintes fonts per a obtindre energia elèctrica, l'ús de les substàncies radioactives en medicina, l'energia de fissió i de fusió en la fabricació d'armes, etc.
  
9. Utilitzar els principis de la relativitat per a explicar una sèrie de fenòmens: dilatació del temps, contracció de la longitud i equivalència massa-energia.
  
Es tracta de comprovar si els estudiants comprenen que la física clàssica no pot explicar una sèrie de fenòmens (per exemple, existència d'una velocitat límit, incompliment del principi de relativitat de Galileu per la llum), cosa que obliga a introduir els postulats de la relativitat especial d'Einstein, que permeten explicar-los i, a més, fer noves prediccions.
  
10. Explicar amb les lleis quàntiques una sèrie d'experiències de les quals no pogué donar compte la física clàssica, com l'efecte fotoelèctric, els espectres discontinus, la difracció d'electrons.
  
Este criteri intenta avaluar si es comprén que estes experiències mostren que els fotons, electrons, etc., no són ni ones ni partícules clàssiques, sinó objectes nous amb un comportament nou, el comportament quàntic, i que per a descriure'l fan falta noves lleis, com les equacions de l'energia de Planck, el moment de De Broglie, les relacions d'indeterminació, etc.
  
11. Aplicar l'equivalència massa-energia a la determinació de l'energia de lligadura dels nuclis, i el principi de conservació de l'energia a les reaccions nuclears i a la radioactivitat.
  
Este criteri tracta de comprovar si els estudiants comprenen la necessitat d'una nova interacció per a justificar l'estabilitat dels nuclis, determinant-la a partir de les energies d'enllaç, i els processos energètics vinculats amb la radioactivitat i reaccions nuclears. Així mateix, si són capaços d'aplicar estos coneixements a temes de gran interés com la contaminació radioactiva, les bombes i reactors nuclears, els isòtops i les seues aplicacions, o el món de les partícules elementals.
  
MATEMÀTIQUES I i II
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
Les Matemàtiques proporcionen els mètodes de raonament i el llenguatge que necessita la ciència per a la comprensió dels fenòmens de la naturalesa. L'aplicació dels mètodes matemàtics a l'àmbit científic produïx importants resultats teòrics i pràctics, tant en l'elaboració de models explicatius dels fenòmens naturals com en l'arreplega i l'anàlisi de les dades necessàries per a la validació de les teories científiques i la posada al punt de les tecnologies que estes generen.
  
A més a més, el coneixement matemàtic s'organitza peculiarment en forma de sistema deductiu, de manera que postulats, definicions, propietats, teoremes i mètodes s'articulen lògicament a través d'encadenaments conceptuals i demostracions que justifiquen les intuïcions i les tècniques matemàtiques i, en última instància, els donen validesa. Estos continguts conceptuals són els que conformen i donen estructura a la mateixa Matemàtica i, en la majoria dels casos, requerixen un llenguatge formal el domini del qual resulta imprescindible per a la seua millor comprensió.
  
L'aprenentatge de les Matemàtiques ha de ser entés com el procés d'assimilació dels elements conceptuals necessaris per a enunciar, resoldre i interpretar els problemes que planteja l'estudi dels fenòmens propis de la ciència i la tècnica.
  
Les Matemàtiques de Batxillerat suposen la culminació d'un llarg procés destinat a desenrotllar, en l'alumnat, la capacitat de raonament i el sentit crític necessari per a interpretar la realitat des de posicions exemptes de dogmatisme i dotar-lo, al mateix temps, de les ferramentes adequades per a resoldre els problemes quotidians amb què s'haurà d'enfrontar, una vegada arribe a l'etapa de maduresa. D'altra banda, estes mateixes matemàtiques han de preparar eixe mateix alumnat per a continuar els seus estudis en els cicles superiors de formació professional o en la universitat i, consegüentment, els seus continguts hauran d'estar d'acord amb els dels estudis específics de grau superior a què es dirigixen.
  
Les modificacions introduïdes en l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria pretenen aconseguir que els alumnes que cursen les Matemàtiques en alguna de les modalitats de Batxillerat ho facen des d'uns nivells previs de competència que els permeten assumir, amb el suficient formalisme, determinats continguts conceptuals que caracteritzen l'estructura intrínseca de les matemàtiques. Per consegüent, el tractament didàctic ha d'equilibrar la importància atorgada als conceptes i als procediments, que seran tractats amb el rigor formal necessari encara que de forma escalonada al llarg dels dos cursos de l'etapa.
  
En les Matemàtiques d'esta modalitat i sobretot en les de segon curs, els alumnes han d'aconseguir el grau de maduresa necessari, en el maneig del llenguatge formal i dels processos lògics deductius, que els permeten, per exemple, seguir, interpretar i desenrotllar demostracions que no siguen excessivament complicades, plantejar conjectures, analitzar processos lògics i obtindre conclusions, generalitzacions, etc.
  
Els aspectes essencials de l'activitat matemàtica queden arreplegats en la resolució de problemes, entesos estos en un sentit ampli que exigisca la presa de decisions per a enquadrar o plantejar matemàticament la situació, el disseny de l'estratègia d'actuació, la utilització adequada de procediments i tècniques, la verificació de la versemblança de la solució (o de les solucions, o de l'absència de solucions), la interpretació dels resultats i, en ocasions, el plantejament de nous problemes.
  
Per tant, i com en l'etapa anterior, la resolució de problemes ha de considerar-se com una pràctica constant que acompanyarà el procés d'ensenyança aprenentatge de les Matemàtiques, independentment de quina siga l'etapa o el nivell en què se circumscriguen.
  
Una de les característiques més significatives del nostre temps és el puixant desenrotllament tecnològic que es reflectix, fonamentalment, en l'ús generalitzat de les noves tecnologies. No és aventurat vaticinar que, si continua el ritme actual, l'accés a la informació, per part de qualsevol ciutadà i en qualsevol lloc del món, quedarà supeditat a la seua capacitat per a manejar de forma intel·ligent i raonada aquells recursos tecnològics, sobretot els de tipus informàtic, que la faciliten. En conseqüència, és necessari incorporar, en el currículum de Matemàtiques, l'ús de tots aquells recursos tecnològics (calculadores i programes informàtics) que resulten adequats per al desenrotllament de determinats procediments rutinaris, en la interpretació i anàlisi de situacions diverses relacionades amb els nombres, l'àlgebra lineal, l'anàlisi funcional o l'estadística, així com en la resolució pràctica de nombroses situacions problemàtiques relacionades amb la naturalesa, la tecnologia o, simplement, amb la vida quotidiana.
  
En l'elaboració i la distribució dels continguts que s'arrepleguen en el present currículum, junt amb les consideracions anteriors, s'han tingut en compte les necessitats concretes d'altres matèries de l'àmbit cientificotecnològic que es cursen usualment de forma paral·lela a les matemàtiques d'esta modalitat, i necessiten continguts matemàtics específics per al seu desenrotllament.
  
Els continguts de les assignatures Matemàtiques I i Matemàtiques II s'exposen agrupats en nuclis.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Conéixer i comprendre els conceptes, procediments i estratègies matemàtiques que els permeten desenrotllar estudis posteriors més específics de ciències o tècniques i adquirir una formació científica general.
  
2. Aplicar els seus coneixements matemàtics per a plantejar i resoldre problemes en diverses situacions de l'activitat quotidiana, científica i tecnològica.
  
3. Utilitzar les estratègies característiques de la investigació científica i els procediments propis de les matemàtiques com ara plantejar problemes, formular hipòtesis i conjectures, construir exemples i contraexemples, planificar, manipular i experimentar per a realitzar investigacions i explorar situacions i fenòmens nous.
  
4. Expressar-se apropiadament oralment, per escrit i gràficament per a analitzar i comunicar situacions susceptibles de ser tractades matemàticament, a través de l'adquisició i el maneig d'un vocabulari específic de notacions i termes matemàtics.
  
5. Mostrar actituds associades al treball científic i matemàtic com la visió crítica, la necessitat de verificació, la valoració de la precisió, el gust pel rigor o la necessitat de contrastar apreciacions intuïtives, aplicant-les a l'anàlisi i valoració de la informació provinent de diferents fonts, per a formar-se una opinió que els permeta expressar-se críticament sobre problemes actuals.
  
6. Servir-se dels mitjans tecnològics que es troben a la seua disposició, copsant els avantatges i les limitacions que comporta el seu ús, seleccionant allò que puga ser més útil per a resoldre els problemes plantejats i descobrint les enormes possibilitats que ens oferixen a l'hora de realitzar investigacions o executar càlculs o resoldre problemes.
  
7. Comprendre la forma d'organització dels coneixements propis de la Matemàtica: establiment de definicions precises, demostració lògicodeductiva de propietats, enunciació de teoremes i justificació de procediments, tècniques i fórmules.
  
8. Utilitzar el discurs racional per a plantejar encertadament els problemes, justificar procediments, adquirir un cert rigor en el pensament científic, encadenar coherentment els arguments i detectar incorreccions lògiques.
  
9. Comprendre que les Matemàtiques proporcionen models teòrics que abstrauen i sintetitzen el comportament dels fenòmens científics i tecnològics.
  
10. Apreciar la utilitat de les matemàtiques per a comprendre els fenòmens científics i tecnològics i per a descriure i comunicar els resultats de l'activitat cientificotècnica.
  
MATEMÀTIQUES I
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Resolució de Problemes.
  
Alhora que es resolen els problemes que permeten plantejar els conceptes i tècniques matemàtics que es proposen en els altres nuclis de continguts, resulta útil reflexionar sobre els procediments i mètodes utilitzats, en especial els que han sigut eficaços en cada cas concret. L'explicitació de les distintes fases que ha suposat la resolució d'un problema i la sistematització de les estratègies heurístiques utilitzades amb èxit, constituïx una ajuda i una guia per a actuar davant de noves situacions problemàtiques i per a revisar críticament els problemes ja resolts. En conseqüència, este nucli té un caràcter transversal i els seus continguts seran tinguts en compte exclusivament en connexió amb el desenrotllament de la resta dels continguts.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Fases en la resolució de problemes: formulació, elaboració de conjectures, disseny i execució de l'estratègia d'actuació, interpretació dels possibles resultats.
  
- Algunes estratègies d'actuació: simplificació, analogia, particularització, generalització, inducció, raonament per reducció a l'absurd, anàlisi de les possibilitats.
  
2. Àlgebra.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Nombres reals. La recta real: distàncies i intervals.
  
- Nombres complexos. Expressió binomial, polar i trigonomètrica d'un nombre complex. Operacions elementals. Arrel d'un nombre complex.
  
- Successions numèriques. Nombres combinatoris. Binomi de Newton El nombre e.
  
- Logaritmes decimals i neperians.
  
- Resolució i interpretació gràfica d'equacions i inequacions de primer i segon grau i d'equacions exponencials i logarítmiques senzilles.
  
- Aplicació del mètode de Gauss en la resolució i interpretació de sistemes senzills d'equacions lineals.
  
3. Geometria.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Ampliació del concepte d'angle. Raons trigonomètriques d'un angle qualsevol. Resolució de triangles rectangles i no rectangles. Identitats i equacions trigonomètriques.
  
- Sistemes de referència en el pla. Coordenades cartesianes.
  
- Vectors en el pla. Operacions. Mòdul. Distància entre punts del pla.
  
- Producte escalar de vectors. Equacions de la recta. Incidència, paral·lelisme i perpendicularitat. Càlcul de distàncies entre punts i rectes.
  
- Llocs geomètrics del pla. Còniques. Equacions i problemes d'Incidència.
  
4. Anàlisi.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Funcions reals de variable real. Classificació i característiques bàsiques de les funcions elementals: Funcions lineals, quadràtiques, polinòmiques, racionals, exponencials, logarítmiques, circulars i circulars inverses.
  
- Domini, recorregut, continuïtat, creixement i decreixement, punts estacionaris.
  
- Concepte intuïtiu de límit funcional. Estudi de discontinuïtats.
  
- Derivada d'una funció. Derivació i continuïtat. Aplicacions geomètriques i físiques de la derivada. Iniciació al càlcul de derivades.
  
- Representació gràfica de funcions elementals a partir de l'anàlisi de les seues característiques globals i locals.
  
5. Estadística i Probabilitat.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Terminologia i conceptes bàsics de l'Estadística. Conceptes bàsics en el tractament de dades mostrals. Distribucions unidimensionals. Mesura de la dispersió.
  
- Estadística descriptiva bidimensional. Relacions entre dos variables estadístiques. El coeficient de correlació lineal. Regressió lineal. Rectes de regressió.
  
- Aplicacions de les rectes de regressió a la resolució de problemes. Interpolació i predicció en les distribucions estadístiques bidimensionals.
  
- Terminologia i conceptes bàsics de la Probabilitat.
  
- Mesura de la incertesa. Assignació de probabilitats.
  
- Experiències aleatòries compostes. Independència de successos.
  
- Taules de contingència. Diagrames d'arbre.
  
- Lleis de la probabilitat. Probabilitat condicionada. Probabilitat Total. Probabilitat a posteriori.
  
- Distribucions de probabilitat binomial i normal. Utilització de taules de la distribució binomial i de la distribució normal en la resolució de problemes de càlcul probabilístic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar els nombres reals i els nombres complexos, les seues notacions, operacions i procediments associats, per a presentar i intercanviar informació i resoldre problemes, valorant els resultats obtinguts d'acord amb l'enunciat.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'utilitzar adequadament els nombres i les seues operacions i de recórrer a la notació numèrica més convenient per a expressar els resultats d'estimacions, mesuraments, càlculs i problemes.
  
2. Transcriure problemes reals a un llenguatge algebraic, utilitzar les tècniques matemàtiques apropiades en cada cas per a resoldre'ls i donar una interpretació, ajustada al context, de les solucions obtingudes.
  
Es pretén avaluar el grau de destresa aconseguit en la resolució de problemes en general, preferiblement plantejats en contextos o situacions pròpies de les ciències socials, i específicament d'aquells problemes que puguen requerir un plantejament i una resolució algebraica. Es valorarà també la capacitat de justificar l'estratègia dissenyada per a resoldre el problema, la correcció dels raonaments, l'elecció dels tipus de nombres adequats per a expressar la solució i la interpretació dels resultats obtinguts en coherència amb el context o situació plantejada.
  
3. Transferir una situació real problemàtica a una esquematització geomètrica i aplicar les diferents tècniques de mesura d'angles i longituds i de resolució de triangles per a trobar les possibles solucions, valorant-les i interpretant-les en el seu context real.
  
Es pretén comprovar l'habilitat aconseguida per a seleccionar i utilitzar les ferramentes geomètriques i trigonomètriques adequades en la resolució i interpretació de les solucions de problemes pràctics de mesurament indirecte.
  
4. Utilitzar el llenguatge vectorial per a interpretar analíticament distintes situacions de la geometria plana elemental, obtindre les equacions de rectes i còniques i utilitzar-les, junt amb el concepte de producte escalar de vectors donats en bases ortonormals, per a resoldre problemes d'incidència i càlcul de distàncies.
  
Es pretén comprovar l'habilitat aconseguida per a utilitzar el llenguatge vectorial en la descripció i interpretació de situacions de la geometria plana. Es pretén avaluar la destresa aconseguida en la representació analítica d'elements geomètrics i l'habilitat aconseguida per a utilitzar la representació analítica de rectes i còniques en la resolució de problemes geomètrics.
  
5. Identificar les funcions elementals (lineals, afins, quadràtiques, exponencials, logarítmiques, trigonomètriques i racionals senzilles) que poden vindre donades a través d'enunciats, taules o expressions algebraiques i representar-les gràficament per a analitzar les seues propietats característiques i relacionar-les amb fenòmens econòmics, socials i científics que s'ajusten a elles, valorant la importància de la selecció dels eixos, unitats, domini i escales.
  
Es pretén verificar la capacitació per a analitzar i interpretar quantitativament i qualitativament situacions en què hi ha relació funcional entre dos variables.
  
6. Analitzar, qualitativament i quantitativament, les propietats globals i locals (domini, recorregut, continuïtat, simetries, periodicitat, punts de tall, asímptotes, intervals de creixement) d'una funció senzilla que descriga una situació real, per a representar-la gràficament i extraure'n informació pràctica que ajude a interpretar el fenomen de què es derive.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'extraure conclusions a través de l'estudi local de les funcions.
  
7. Interpretar el grau de correlació que hi ha entre les variables d'una distribució estadística bidimensional senzilla i obtindre les rectes de regressió per a fer prediccions estadístiques.
  
Es pretén avaluar la capacitació per a utilitzar el coeficient de correlació i les rectes de regressió en la determinació del grau de relació entre les variables de distribucions bidimensionals i en el càlcul de prediccions quantitatives sobre situacions apropiadament contextualitzades.
  
8. Utilitzar tècniques estadístiques elementals per a prendre decisions davant de situacions que s'ajusten a una distribució de probabilitat binomial o normal, calculant les probabilitats d'un o de diversos successos.
  
Es pretén valorar la destresa adquirida per a mesurar i interpretar coherentment la versemblança de successos l'ocurrència dels quals està subjecta a incertesa, recorrent a l'ús de taules de les distribucions binomial i normal.
  
9. Organitzar i codificar informacions; seleccionar, comparar i valorar estratègies; enfrontar-se a situacions noves amb eficàcia i utilitzar les ferramentes matemàtiques.
  
Es pretén avaluar la destresa aconseguida en la reflexió logicodeductiva, les formes d'argumentació pròpies de les Matemàtiques, la resolució de problemes i la realització d'investigacions.
  
10. Utilitzar tècniques de compteig directe, recursos combinatoris i lleis elementals de la probabilitat per a assignar probabilitats a successos aleatoris simples i compostos.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'assenyalar l'existència de successos l'ocurrència dels quals està subjecta a incertesa, valorant la destresa adquirida per a mesurar i interpretar coherentment la seua versemblança.
  
MATEMÀTIQUES II
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Resolució de Problemes.
  
En este nucli es prosseguix la reflexió sobre les pautes d'actuació i les fases que comporta el procés de resolució de problemes. Els continguts són els mateixos que s'exposen en el nucli corresponent de Matemàtiques I, i seran tractats exclusivament en relació amb els problemes que permeten plantejar els conceptes i tècniques matemàtics proposats en els altres nuclis de la matèria.
  
2. Geometria.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Sistemes de referència en l'espai. Coordenades cartesianes.
  
- Vectors en l'espai tridimensional. Productes escalar, vectorial i mixt.
  
- Obtenció i interpretació de les equacions de rectes i plans a partir de sistemes de referència ortonormals.
  
- Resolució de problemes d'incidència, paral·lelisme i perpendicularitat entre rectes i plans.
  
- Resolució de problemes mètrics relacionats amb el càlcul d'angles, distàncies, àrees i volums.
  
3. Anàlisi.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Límit d'una successió. Límit d'una funció. Càlcul de límits.
  
- Continuïtat i derivabilitat d'una funció. Propietats elementals.
  
- Càlcul de derivades. Derivada de la suma, producte, quocient i composició de funcions. Derivada de les principals famílies funcionals. Diferencial d'una funció i interpretació geomètrica. La funció derivada. Teoremes de les funcions derivables.
  
- Aplicació a l'estudi de les propietats locals i la representació gràfica de funcions elementals. Optimització.
  
- Primitiva d'una funció. Càlcul d'integrals indefinides immediates, per canvi de variable o per altres mètodes senzills. Integració de funcions racionals.
  
- Integrals definides. Regla de Barrow. Càlcul d'àrees de regions planes.
  
4. Àlgebra lineal.
  
Els continguts d'este nucli són:
  
- Matrius de nombres reals. Operacions amb matrius.
  
- Rang d'una matriu: Obtenció pel mètode de Gauss.
  
- Sistemes d'equacions lineals. Representació matricial d'un sistema.
  
- Discussió i resolució d'un sistema lineal pel mètode de Gauss.
  
- Determinants. Càlcul de determinants d'ordes 2 i 3 a través de la regla de Sarrus. Propietats elementals dels determinants. Matriu inversa.
  
- Utilització dels determinants en la discussió i resolució de sistemes d'equacions lineals.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Utilitzar el llenguatge vectorial i les operacions amb vectors per a transcriure i resoldre situacions i problemes derivats de la geometria, la física i la resta de ciències de l'àmbit científic tecnològic i interpretar les solucions d'acord amb els enunciats.
  
Es pretén avaluar la capacitació aconseguida en la utilització de vectors i operacions amb vectors per a resoldre problemes i interpretar les solucions obtingudes.
  
2. Utilitzar el llenguatge matricial i les operacions amb matrius i determinants com a instrument per a representar i interpretar dades, taules, grafs, relacions i equacions, i en general per a resoldre situacions diverses.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'utilitzar les matrius i les seues operacions, i la destresa adquirida en la seua aplicació a la resolució de problemes de sistemes d'equacions lineals, o que requerisquen representar dades amb taules o grafs.
  
3. Identificar, calcular i interpretar les distintes equacions de la recta i el pla en l'espai per a resoldre problemes d'incidència, paral·lelisme i perpendicularitat entre rectes i plans i utilitzar-les, junt amb els distints productes entre vectors donats en bases ortonormals, per a calcular angles, distàncies, àrees i volums.
  
Es pretén avaluar la destresa adquirida en el maneig de les distintes equacions de rectes i plans junt amb els productes entre vectors per a la resolució de problemes d'incidència, paral·lelisme i perpendicularitat, i càlcul d'àrees i volums.
  
4. Transcriure problemes reals a un llenguatge algebraic, utilitzar les tècniques matemàtiques apropiades en cada cas per a resoldre'ls i donar una interpretació, ajustada al context, a les solucions obtingudes.
  
Es pretén avaluar la destresa adquirida en la formulació i resolució algebraica de problemes.
  
5. Utilitzar el concepte i càlcul de límits i derivades per a analitzar, qualitativament i quantitativament, les propietats globals i locals (domini, recorregut, continuïtat, simetries, periodicitat, punts de tall, asímptotes, intervals de creixement) d'una funció expressada en forma explícita, representar-la gràficament i extraure informació pràctica en una situació de resolució de problemes relacionats amb fenòmens naturals.
  
Es pretén verificar la capacitat d'utilització dels conceptes i tècniques bàsiques del càlcul diferencial per a estudiar i interpretar fenòmens de la naturalesa i de la tècnica expressables a través de relacions funcionals.
  
6. Aplicar el càlcul de límits, derivades i integrals a l'estudi de fenòmens geomètrics, naturals i tecnològics, així com a la resolució de problemes d'optimització i mesura d'àrees de regions limitades per rectes i corbes senzilles que siguen fàcilment representables.
  
Este criteri pretén avaluar la capacitat de l'alumne per a interpretar i aplicar a situacions del món natural, geomètric i tecnològic, la informació subministrada per l'estudi analític de les funcions.
  
7. Utilitzar tècniques analítiques per a estudiar les propietats de les funcions i per a resoldre problemes d'optimització.
  
Es pretén avaluar la capacitat per a, a partir de problemes que requerisquen la busca de valors òptims, construir les funcions necessàries i estudiar-les utilitzant tècniques analítiques.
  
8. Resoldre problemes que requerisquen codificar informacions, seleccionar, comparar i valorar estratègies i triar les ferramentes matemàtiques adequades per a la busca de solucions en cada cas.
  
Es pretén avaluar la capacitat d'aplicar els coneixements matemàtics generals i la capacitat de prendre decisions en el marc general de la resolució de problemes.
  
TECNOLOGIA INDUSTRIAL I i II
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
La utilització de la tècnica ha sigut una constant del ser humà des de la seua aparició sobre la terra; la missió que complix esta busca és doble: d'una banda es tracta d'evitar o almenys disminuir al màxim tots aquells treballs laboriosos, pesats i perillosos, i per una altra dominar tots aquells treballs repetitius.
  
Els principals avantatges que es pretenen aconseguir amb l'aplicació de la tècnica són, per tant, ben clares: disminuir l'esforç humà, eliminar aquells tipus de treballs que comporten perillositat i per una altra disposar de més temps lliure.
  
En l'actualitat, fruit de la influència mútua entre la ciència i la tècnica, s'arriba a la conjunció entre l'activitat investigadora i l'aplicació pràctica de la tradició i el treball, millorant els resultats sobre l'aplicació a un medi material.
  
Així, la tecnologia fruit d'esta interacció, ha facilitat l'aplicació a la fabricació i com a conseqüència apareixen altres avantatges que, encara que secundaris, no deixen de tindre importància. A les màquines se les pot programar per a grans sèries de fabricació, amb la qual cosa s'abaratixen els costos, i els objectes construïts poden arribar a més quantitat d'usuaris, per això a l'ampliar-se les sèries de fabricació i al moure majors capitals, les indústries poden fer inversions més grans en maquinària, aconseguint també millors qualitats en els productes obtinguts.
  
Una de les finalitats que es perseguix amb l'assignatura és la de preparar l'alumnat per a estudis posteriors mes específics; per tant, els continguts han de contactar amb les diverses branques de la tècnica, estudiant-ne tant els aspectes teòrics fonamentals com les aplicacions pràctiques en el laboratori, sense entrar en excessives especificacions. Així els continguts han de donar una visió global, tant teòrica com pràctica, de les distintes tècniques de la indústria actual, comprenent mecànica, electricitat, electrònica i automatismes.
  
A esta assignatura li correspon el paper d'enllaç amb la seua homònima de l'Educació Secundària Obligatòria i, per tant, els seus continguts han de seguir un camí progressiu per a l'avanç en els coneixements de la matèria; així, la Tecnologia Industrial es considera com una assignatura pont entre els coneixements adquirits en l'Educació Secundària Obligatòria i els coneixements que l'alumnat necessitarà per a abordar amb les necessàries garanties un altre tipus d'assignatures més específiques. En este sentit, es pretén que l'alumnat adquirisca uns coneixements cientificotècnics que els faça entendre els aspectes bàsics de l'assignatura i els predisposen per a poder aconseguir nivells superiors.
  
Esta assignatura està encaminada a relacionar-se amb el món de la indústria, per tant els continguts han d'orientar-se també cap al camp de la fabricació, ús i manteniment dels instruments tècnics.
  
S'entén que la Tecnologia com a conjunt de coneixements cientificotècnics i la Tècnica com la posada en pràctica d'estos coneixements. L'assignatura ha de preveure ambdós aspectes. En este sentit en cada un dels nuclis l'alumnat posarà en pràctica o comprovarà en el laboratori els aspectes teòrics adquirits.
  
És necessari no separar la Tecnologia de la Tècnica en el desenrotllament dels nuclis de l'assignatura; no és convenient que les exposicions teòriques es queden en una mera exposició o com una lliçó magistral, per això és convenient plantejar la Tecnologia i la Tècnica formant, sempre que siga possible, un tot homogeni.
  
La Tecnologia Industrial II s'ha programat pensant en un suport tècnic de coneixements lligats als materials, les màquines i al control d'estos. És conegut que en qualsevol procés industrial es produïx una mescla de dispositius que comprenen els coneixements anteriors, per la qual cosa l'alumnat ha de conéixer els elements fonamentals que formen part d'estos processos.
  
D'altra banda, la Tecnologia Industrial II, té un caràcter més funcional que la Tecnologia Industrial I; és a dir, no ha d'estudiar els materials, les màquines i els elements de control de forma aïllada, sinó formant part d'un sistema.
  
Estos sistemes s'estudiaran de manera que permeta a l'alumnat tindre una visió global d'este. En estudis posteriors ja s'aprofundirà en cada un dels coneixements mencionats.
  
Els sistemes que s'han de proposar són els que estiguen més pròxims al seu entorn; d'esta manera s'aconseguirà un fàcil accés a estos i a més la possibilitat d'estudiar sistemes reals per a entendre'n el funcionament.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que els alumnes i les alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Aplicar els coneixements adquirits a la comprensió i anàlisi del funcionament de màquines i sistemes tècnics.
  
2. Comprendre el paper de l'energia en els processos tecnològics, les seues distintes transformacions i aplicacions i adoptar actituds d'estalvi valorant l'eficiència energètica.
  
3. Comprendre i explicar com s'organitzen i desenrotllen processos tecnològics concrets, identificant i descrivint les tècniques i els factors econòmics i socials que concorren en cada cas.
  
4. Analitzar de forma sistemàtica aparells i productes de l'activitat tècnica per a explicar el seu funcionament, utilització i forma de control avaluant-ne la qualitat.
  
5. Valorar críticament, aplicant els coneixements adquirits, les repercussions de l'activitat tecnològica en la vida quotidiana i en la qualitat de vida, manifestant i argumentant les seues idees i opinions.
  
6. Expressar amb precisió idees i opinions sobre processos o productes tecnològics concrets, utilitzant vocabulari, símbols i formes d'expressió apropiades.
  
7. Participar en la planificació i desenrotllament de projectes tècnics en equip, en els quals intervinguen elements bàsics, aportant idees i opinions, responsabilitzant-se de tasques i complint els seus compromisos.
  
8. Actuar amb autonomia i confiança a l'inspeccionar, manipular i intervindre en màquines, sistemes i processos tècnics per a comprendre'n el funcionament.
  
TECNOLOGIA INDUSTRIAL I
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Fonts energètiques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Característiques de les principals fonts primàries d'energia. La seua obtenció, transformació i transport.
  
- Muntatge i experimentació d'instal·lacions senzilles de transformació d'energia.
  
- Consum energètic. Aplicació i càlcul d'energia en un procés real i tècniques d'estalvi en el consum.
  
2. Materials.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estat natural, característiques, obtenció i transformació dels materials mes utilitzats en l'àmbit industrial.
  
- Aplicacions i propietats més rellevants d'estos materials.
  
- Impacte ambiental produït per l'obtenció, transformació i rebuig dels materials.
  
3. Elements de màquines i sistemes.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Transmissió i transformació de moviments. Suport i unió d'elements mecànics.
  
- Muntatge i experimentació de mecanismes característics.
  
- Elements d'un circuit genèric: generador, conductor, dispositius de regulació i control, receptors de consum i utilització.
  
- Representació esquematitzada de circuits. Simbologia. Interpretació de plans i esquemes.
  
- Corrent continu; magnituds fonamentals. Circuits en corrent continu; càlcul de les seues magnituds fonamentals.
  
- Muntatge i experimentació d'alguns circuits elèctrics i pneumàtics característics.
  
4. Procediments de fabricació.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Classificació de les tècniques de fabricació: tall, arrancada de material, conformació en fred i en calent, unió i teixit de materials.
  
- Màquines i ferramentes apropiades per a cada procediment. Criteris d'ús i manteniment de ferramentes.
  
- Mesures de salut i seguretat en el treball. Normes de salut i seguretat en el centre de treball.
  
- Impacte ambiental dels procediments de fabricació.
  
5. El procés i els productes de la tecnologia.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Procés de disseny i millora de productes.
  
- Distribució de productes. El mercat i les seues lleis bàsiques.
  
- Control de qualitat. Aplicació tècnica del control de qualitat.
  
- Normalització de productes.
  
- Planificació i desenrotllament d'un projecte de disseny i comercialització d'un producte.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Calcular a partir d'informació adequada el cost energètic del funcionament ordinari del centre docent o de la seua vivenda i suggerir possibles alternatives d'estalvi.
  
L'alumnat ha de ser capaç d'estimar la càrrega econòmica que suposa el consum quotidià d'energia, utilitzant informació comercial, factures de servicis energètics i càlculs efectuats sobre les característiques tècniques, utilització i consum de les instal·lacions. Esta capacitat ha de derivar en la identificació de possibles vies de reducció de costos.
  
2. Analitzar les distintes situacions en què la societat actual fa ús de l'energia.
  
Per a realitzar tota classe de treball en la vida, es fa ús de l'energia; l'alumnat haurà de conéixer les principals fonts d'energia i les possibles formes d'aplicació d'esta, així com el procés des de la seua obtenció fins al seu consum.
  
3. Descriure els processos de fabricació i característiques dels materials més importants que la indústria actual demanda, estimant les repercussions econòmiques i ambientals de la seua producció, ús i rebuig.
  
L'alumnat haurà de conéixer les propietats fisicoquímiques així com els procediments d'obtenció i aplicacions dels materials més utilitzats en la indústria actual, com ara els metalls, plàstics, aïllants i semiconductors. Així mateix haurà d'elaborar juís de valor sobre els factors no estrictament tècnics de la seua producció i ús.
  
4. Utilitzar aparells de mesura i efectuar mesures correctament.
  
A l'hora de dissenyar qualsevol projecte ens trobem amb magnituds dependents de les energies objecte del projecte; en el nostre cas, necessitem per tant conéixer les magnituds fonamentals de l'energia elèctrica per a poder calcular les seccions dels conductors i també els elements de comandament i protecció, per això s'haurà de conéixer l'ús d'amperímetres, voltímetres i wattímetres.
  
5. Identificar els elements funcionals que componen un producte tècnic d'ús conegut, assenyalant el paper que exercix cada un d'ells en el funcionament del conjunt.
  
L'alumnat ha de ser capaç de desarmar un artefacte, reconéixer quines són les peces i subconjunts més importants i quins són accessoris des del punt de vista funcional i descriure el paper de cada component en el funcionament del conjunt.
  
6. Avaluar les repercussions que sobre la qualitat de vida té la producció i utilització d'un producte o servici tècnic quotidià i suggerir possibles alternatives de millora, tant tècniques com d'un altre orde.
  
La capacitat de valorar l'equilibri existent entre els avantatges i inconvenients de l'activitat tècnica ha d'estendre's sobre els factors no estrictament tècnics i ha de traduir-se en una major capacitat de concebre altres solucions, tant tècniques com d'un altre orde, usant materials, principis de funcionament i tècniques de producció distintes o modificant el mode d'ús, la ubicació o els hàbits de consum.
  
7. Utilitzar un vocabulari adequat per a descriure els útils i les tècniques emprades en un procés de producció o la composició d'un artefacte o instal·lació tècnica comuna.
  
Este criteri busca estimar en quin grau s'han incorporat al vocabulari de l'alumnat termes específics i modes d'expressió, tècnicament apropiats, per a descriure verbalment els processos industrials o per a descriure correctament els elements o màquines.
  
8. Muntar un circuit elèctric o pneumàtic, a partir del pla o esquema d'una instal·lació característica.
  
Es pretén verificar que l'alumnat és capaç d'interpretar el pla d'una instal·lació, reconéixer el significat dels seus símbols, seleccionar els components corresponents i connectar-los sobre una carcassa o un simulador, d'acord amb les indicacions del pla per a compondre un circuit que té una utilitat determinada.
  
9. Aportar i argumentar idees i opinions pròpies de l'equip de treball, valorant i adoptant si és el cas idees alienes.
  
Es tracta de valorar la capacitat de contribuir amb esforços personals a les tasques del grup i prendre la iniciativa per a exposar i defendre amb tarannà flexible el propi punt de vista.
  
TECNOLOGIA INDUSTRIAL II
  
III. NUCLI DE CONTINGUTS
  
1. Materials.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Estructura interna i propietats dels materials. Tècniques de modificació de les propietats. Oxidació i corrosió. Tractaments superficials.
  
- Distints procediments d'assaig i mesura de materials.
  
- Procediments de reciclatge de materials, importància econòmica.
  
- Normes de precaució i seguretat en el maneig de materials.
  
2. Principis de màquines.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Motors tèrmics. Motors rotatius i alternatius. Aplicacions.
  
- Motors elèctrics; tipus i aplicacions.
  
- Circuit frigorífic. Bomba de calor. Elements i aplicacions.
  
- Energia útil. Potència d'una màquina. Parell motor en l'eix. Pèrdues d'energia en les màquines. Rendiment.
  
3. Sistemes automàtics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Elements que componen un sistema de control: transductors i captadors de posició, proximitat, moviment, velocitat, pressió i temperatura. Actuadors.
  
- Estructura d'un sistema automàtic. Entrada, procés, eixida. Sistemes de llaç obert. Sistemes realimentats de control. Comparadors.
  
- Muntatge i experimentació de senzills circuits de control.
  
4. Circuits pneumàtics i oleohidràulics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Tècniques de producció de fluids. Circuits pneumàtics. Bombes i compressors d'aire. Circuits hidràulics. Fluids per a circuits hidràulics. Conducció de fluids. Cabal. Pressió interior. Pèrdues. Tècniques de depuració i filtrat.
  
- Elements d'accionament. Elements de regulació i control. Simbologia i funcionament.
  
- Circuits característics d'aplicació. Interpretació d'esquemes. Muntatge i instal·lació de circuits.
  
5. Control i programació de sistemes automàtics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Control analògic de sistemes. Exemples pràctics.
  
- Circuits lògics combinacionals. Portes i funcions lògiques. Procediments de simplificació de circuits lògics. Aplicació al control del funcionament d'un dispositiu.
  
- Circuits lògics seqüencials. Rellotge. Memòria. Registres. Diagrama de fases. Control programat. El microprocessador. El microcontrolador. L'autòmat programable. Aplicació al control programat d'un mecanisme.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Conéixer l'estructura interna dels materials d'ús més habitual i la seua relació amb les propietats i característiques d'estos.
  
2. Seleccionar materials per a una aplicació pràctica determinada, considerant, junt amb les seues propietats intrínseques, factors tècnics, econòmics i mediambientals.
  
Tant en este criteri com en l'anterior es tracta de comprovar si l'alumnat sap aplicar els conceptes relatius a estructura interna i les tècniques d'assaig i mesura de propietats, per a seleccionar un material idoni per a una aplicació real, conjugant amb criteris d'equilibri els diversos factors que caracteritzen la dita situació.
  
3. Dissenyar un procediment de prova i mesura de les característiques d'una màquina o instal·lació, en condicions nominals i d'ús normal.
  
Amb este criteri es pot establir si l'alumnat és capaç d'identificar els paràmetres principals del funcionament d'un artefacte o instal·lació, en règim normal, i comprovar el comportament de dispositius semblants sotmetent-los a proves metòdiques per a formar-se una opinió pròpia sobre la qualitat d'un producte.
  
4. Analitzar la composició d'una màquina (tèrmica o elèctrica) o sistema automàtic d'ús comú, identificant els elements de comandament, control, potència i descrivint el seu funcionament.
  
L'alumnat ha de poder identificar, en un aparell mitjanament complex, els elements que desenrotllen les funcions principals i, entre ells els responsables del control i, si és el cas, explicar els principis de la seua programació i funcionament.
  
5. Aplicar els recursos gràfics i verbals apropiats a la descripció de la composició i funcionament d'una màquina, circuit o sistema tecnològic concret.
  
Amb este criteri es vol valorar en quina mesura l'alumnat utilitza, no sols un vocabulari adequat, sinó també els coneixements adquirits sobre simbologia i representació normalitzada de circuits, representació esquemàtica d'idees, relacions entre elements i seqüències d'efectes en un sistema.
  
6. Muntar i comprovar un sistema de control automàtic per a l'aplicació a una màquina a partir d'un pla o esquema.
  
L'alumnat haurà d'aplicar els distints aparells de maniobra i protecció de tipus electromecànic, electrònic, pneumàtic i hidràulic, estudiats, als sistemes automàtics.
  
En cada cas es realitzarà una memòria descriptiva, esquema de funcionament, muntatge pràctic i comprovació del sistema.
  
7. Muntar i comprovar un sistema de control automàtic per a la seua aplicació a una màquina a partir d'un pla o esquema, per mitjà de la tecnologia cablejada i programable.
  
L'alumnat haurà de distingir i reconéixer els avantatges i inconvenients de cada una d'estes.
  
En cada cas es realitzarà una memòria descriptiva, esquema de funcionament, muntatge pràctic i comprovació del sistema.
  
ELECTROTÈCNIA
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
Podríem definir l'Electrotècnia com la «tècnica de l'electricitat»; des d'esta perspectiva l'Electrotècnia comprén un extens camp que pot comprendre des de la producció, transport, distribució i aprofitament de l'energia elèctrica, fins a aquells aspectes més específics, com ara calefacció, refrigeració, enllumenat, etc.
  
Dins d'este extens camp, la matèria ha sigut dissenyada per a estudiar els fenòmens associats a l'electricitat i el magnetisme i la seua aplicació en les principals màquines elèctriques.
  
Donada la gran extensió de les aplicacions de l'electrotècnia, s'ha seleccionat una sèrie de conceptes, principis i aplicacions pràctiques que puguen preparar per a altres camps d'especialització.
  
Per tant, els continguts d'esta matèria complixen un fi propedèutic, és a dir, han de proporcionar a l'alumnat uns coneixements que li òbriguen un variat camp de possibilitats en estudis posteriors.
  
D'una forma general podem dividir la matèria en tres parts:
  
\*Conceptes i fenòmens elèctrics i magnètics:
  
En este apartat és fonamental aprofundir en els conceptes teòrics de les lleis i principis que regixen estos fenòmens, a fi que l'alumnat adquirisca uns coneixements bàsics per a la seua posterior aplicació.
  
\*Circuits elèctrics:
  
Ací es tracta d'analitzar i calcular les magnituds fonamentals en circuits de corrent continu i de corrent altern monofàsic i trifàsic, formats per elements resistius, inductius i capacitius en règim permanent. Al mateix temps s'establixen els mètodes i formes de realitzar les mesures de les magnituds amb la utilització dels aparells adequats i tenint en compte els tipus d'errors que es poden cometre en les dites mesures.
  
\*Màquines elèctriques:
  
En este apartat es tracta que els coneixements teòrics adquirits, tinguen aplicació pràctica, concretament en l'estudi de les màquines elèctriques fonamentals. Per a això, és molt important que els estudiants estiguen en contacte amb la màquina per a poder distingir-ne les parts, comprovar-ne els elements, establir-ne les connexions i traure conclusions del seu comportament a través de l'estudi de les seues característiques més significatives.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Interpretar el comportament, normal o anòmal, dels aparells elèctrics senzills, assenyalant els principis i lleis físiques que els expliquen.
  
2. Seleccionar elements de valor adequat i connectar-los correctament per a formar un circuit, característic i senzill, capaç de produir un efecte determinat.
  
3. Calcular el valor de les principals magnituds dels circuits elèctrics i magnètics, compostos per elements discrets, en règim permanent.
  
4. Interpretar esquemes i plans d'instal·lacions així com equips elèctrics característics, identificant la funció d'un element o grup funcional d'elements en el conjunt.
  
5. Analitzar les lleis fonamentals que regixen la inducció electromagnètica, les experiències més significatives que posen de manifest els efectes dels camps magnètics sobre els corrents elèctrics i les seues aplicacions a les màquines.
  
6. Seleccionar i interpretar informació adequada per a plantejar i valorar solucions, de l'àmbit de l'Electrotècnia, a problemes tècnics comuns.
  
7. Triar i connectar l'aparell adequat per a una mesura elèctrica, estimant anticipadament la seua orde de magnitud i valorant el grau de precisió que exigix el cas.
  
8. Expressar les solucions a un problema amb un nivell de precisió coherent amb el de les diverses magnituds que hi intervenen.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Conceptes i fenòmens elèctrics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Magnituds i unitats elèctriques.
  
- Llei de Joule.
  
- Força electromotriu. Diferència de potencial.
  
- Intensitat de corrent. Densitat de corrent.
  
- Potència i treball elèctrics.
  
- Resistència elèctrica. Resistència específica.
  
- Condensador. Emmagatzemament de càrrega. Capacitat.
  
2. Conceptes i fenòmens magnètics i electromagnètics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Moment magnètic. Propietats magnètiques de la matèria. Llei d'Ohm.
  
- Magnetisme, acció entre imants, tipus, camp magnètic.
  
- Flux magnètic. Permeabilitat. Densitat de flux.
  
- Camps creats per corrents rectilinis i circulars. Solenoide.
  
- Circuit magnètic. Força magnetomotriu. Llei d'Ampère.
  
- Inducció electromagnètica. Llei de Lenz. Coeficient d'autoinducció.
  
- Força sobre un corrent elèctric al si d'un camp magnètic.
  
3. Circuits elèctrics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Circuits elèctrics en corrent continu. Acoblament de resistències en sèrie, paral·lel i mixt. Acoblament de condensadors. Acoblament de piles. Lleis de Kirchhoff. Divisor tensió i intensitat.
  
- Corrent altern. Intensitats i tensions sinusoïdals. Amplitud. Valor eficaç. Freqüència, període. Angle de fase.
  
- Elements lineals: R, L, C. Reactància. Impedància. Angles de fase relativa. Representació gràfica.
  
- Circuits en sèrie, en paral·lel i mixt. Càlcul de circuits. Ressonància en sèrie i en paral·lel.
  
- Potència activa, reactiva i aparent. Triangle de potències. Factor de potència. Correcció del factor de potència.
  
- Sistemes monofàsics i trifàsics. Connexió en estrela i en triangle, tensions i corrents.
  
- Semiconductors.
  
- Elements no lineals: díode i rectificador; transistor, tiristor, amplificador operacional, operadors lògics, circuits electrònics bàsics.
  
4. Mesures en circuits elèctrics i electrònics.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Mesura directa de resistència, tensió i intensitat. Voltímetre. Amperímetre. Ús del polímetre. Ús de l'oscil·loscopi.
  
- Errors en les mesures. Contrastació d'aparells.
  
- Mesures de potència activa i reactiva en corrent altern monofàsic i trifàsic.
  
5. Màquines elèctriques.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Transformador. Relacions fonamentals. Funcionament en buit, càrrega i curtcircuit.
  
- Màquines elèctriques rotatives. Aspectes constructius. Classificació.
  
- Generadors de cc i alternadors.
  
- Motors trifàsics, constitució i principi de funcionament. Tipus de rotor. Motor de rotor en curtcircuit. Comportament en servici. Procediments d'arrancada i inversió del sentit de gir.
  
- Motor monofàsic de rotor en curtcircuit. Procediments d'arrancada.
  
- Motors de corrent continu. Constitució i principi de funcionament. Tipus d'excitació.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Explicar qualitativament el funcionament d'un circuit simple destinat a produir llum, energia motriu o calor, assenyalant les relacions i interaccions entre els fenòmens que hi tenen lloc.
  
Amb este criteri es pretén avaluar la capacitat de l'alumnat de comprendre la lògica interna d'un circuit o dispositiu elèctric característic, d'ús comú i compost per pocs elements, al descriure una successió de causes i efectes encadenats que resulten en un efecte útil.
  
2. Seleccionar elements o components de valor adequat i connectar-los correctament per a formar un circuit característic i senzill.
  
La comprensió de la funció i el comportament dels diversos elements i components elèctrics ha de traduir-se, en la pràctica, en la capacitat de connectar-los entre si en un circuit o dispositiu típic destinat a produir un efecte determinat.
  
3. Explicar qualitativament els fenòmens derivats d'una alteració en un element d'un circuit elèctric senzill i descriure les variacions esperables en els valors de tensió i corrent.
  
Complementant els anteriors, este criteri tracta d'apreciar si la comprensió dels circuits elèctrics inclou la capacitat d'estimar i anticipar els efectes de possibles alteracions o anomalies en el seu funcionament: curtcircuit, supressió d'elements o variació del seu valor o característiques. No és important que se sàpien quantificar els efectes, sinó descriure la naturalesa dels canvis.
  
4. Calcular i representar vectorialment les magnituds bàsiques d'un circuit mixt simple, compost per càrregues resistives i reactives i alimentat per un generador sinusoïdal monofàsic.
  
Amb este criteri es vol valorar la solidesa dels aprenentatges relatius als principis i mètodes operatoris de l'Electrotècnia en una de les seues aplicacions bàsiques: la resolució de circuits. L'objecte de l'avaluació és el càlcul numèric de magnituds i la representació gràfica de l'amplitud i fase de V, I i P en un circuit complet però simple, és a dir, un circuit mixt de poques malles, amb càrrega complexa.
  
5. Analitzar plans de circuits, instal·lacions o equips elèctrics d'ús comú i identificar la funció d'un element discret o d'un bloc funcional en el conjunt.
  
En este cas es tracta d'avaluar la capacitat dels estudiants d'interpretar una informació tècnica, relativa a un dispositiu elèctric del que coneixen amb poques paraules la seua utilitat i funcionament, per a deduir el paper d'algun dels elements rellevants, (motor, termòstat, rectificador, resistència, electrovàlvula, etc.) o d'algun dels blocs funcionals del sistema, (calfament, unitat motriu, inversor de gir, font d'alimentació, etc.) en el conjunt.
  
6. Representar gràficament, en un sistema de connexions o un diagrama de blocs funcionals, la composició i el funcionament d'una instal·lació o equip elèctric senzill i d'ús comú.
  
Observant el comportament d'un dispositiu, la seqüència d'accions i efectes que componen el seu funcionament normal i mesurant paràmetres, els estudiants han de ser capaços d'establir una representació esquemàtica de la seua composició interna. Han de ser capaços de traduir una instal·lació o circuit en un sistema de cablejat i el funcionament d'un equip en un diagrama de blocs funcionals (calfament, interrupció retardada, element motriu, etc.) que mostre una relació lògica i possible entre ells.
  
7. Interpretar especificacions tècniques d'un element o dispositiu elèctric per a determinar les magnituds principals del seu comportament en condicions nominals.
  
De la informació tècnica en forma de taules, fulls d'especificacions, corbes i plaques de característiques subministrada pel fabricant d'un dispositiu elèctric, els estudiants han de poder deduir els paràmetres de funcionament en condicions nominals, fent ús dels seus coneixements sobre el funcionament d'aparells i màquines elèctriques i de les dades de què es disposen.
  
8. Mesurar les magnituds bàsiques d'un circuit elèctric, seleccionant un aparell de mesura adequat, connectant-lo correctament i triant l'escala òptima.
  
Es tracta d'apreciar si els estudiants són capaços de mesurar correctament, incloent l'elecció de l'aparell de mesura, la seua connexió, l'estimació prèvia de l'orde de magnitud per a triar una escala adequada i l'expressió adequada dels resultats, utilitzant la unitat idònia i amb un nombre de xifres significatives d'acord amb l'apreciació de l'instrument emprat, amb el context de la mesura i les magnituds dels elements del circuit o sistema elèctric que es mesura.
  
9. Interpretar les mesures efectuades sobre circuits elèctrics o sobre els seus components per a verificar el seu correcte funcionament, localitzar avaries o identificar-ne les possibles causes.
  
Este criteri complementa l'anterior. Perseguix valorar la capacitat dels estudiants per a utilitzar el resultat de les seues mesures. Si el valor mesurat no coincidix amb les seues estimacions prèvies o no està en l'entorn de l'orde de magnitud previst, han de ser capaços d'esbrinar si la mesura està mal efectuada ?escala incorrecta, mala connexió, etc., si l'estimació és absurda per defecte o per excés o si algun dels elements del circuit està avariat.
  
MECÀNICA
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
La Mecànica és la part de la Física que tracta de l'equilibri i del moviment dels cossos sotmesos a forces qualssevol. Llavors, ha de col·laborar a identificar i fonamentar la manera de fer tecnologia, aportant ferramentes determinades. Per a açò, ha de portar la teoria fins a les aplicacions concretes i ha de trobar els fonaments teòrics en les realitzacions pràctiques. I tot això dins d'un paradigma científic coherent.
  
Per tant, la Mecànica, com a assignatura del Batxillerat, té un enfocament de ciència aplicada, i es troba més prop de la Tecnologia que de les ciències físiques.
  
En el desenrotllament de la matèria s'ha d'arribar a comprendre i a articular la diferència entre el coneixement teòric de les lleis que regixen un fenomen (sabers pertanyents a l'àmbit dels conceptes) i l'elaboració de les diverses estratègies que permeten obtindre solucions aplicant les dites lleis a problemes pràctics (dins del domini dels procediments, és a dir, del saber fer pràctic). Tot això pareix possible, per al nivell de Batxillerat, entenent per Mecànica una visió aplicada de la Mecànica de Newton.
  
Pel fet de ser objecte de la Mecànica l'estudi de les forces i moviments que obren sobre els cossos, esta matèria comprendrà l'Estàtica, que s'ocupa de les condicions d'equilibri dels cossos; la Cinemàtica, que estudia el moviment d'estos prescindint de les forces que el produïxen; i la Dinàmica; que examina el moviment dels cossos en relació amb les forces aplicades a estos. Un quart subconjunt de sabers el constituïx la Resistència de Materials, que s'ocupa del comportament d'elements d'estructures i màquines sotmés a l'acció de càrregues exteriors, posant en relació les forces internes creades i les deformacions produïdes. I finalment la Hidràulica Tècnica, que s'ocupa de les propietats dels fluids al circular per un circuit i de les seues aplicacions industrials.
  
Al ser les forces i els moviments elements quotidians i pròxims a l'alumnat, l'aprenentatge de les lleis i models que els relacionen resulta més fàcilment abordable que la comprensió d'altres paradigmes científics. Açò fa de la Mecànica una matèria de gran valor formatiu, ja que és una ferramenta privilegiada per a relacionar lleis abstractes amb fets i resultats concrets. La seua estructura relativament reduïda de coneixements, l'àmplia casuística de problemes abordables des d'ells, així com la seua fàcilment comprovable coherència interna, la col·loquen en situació privilegiada per a exemplificar el paper de la ciència i aclarir la seua relació amb la tecnologia.
  
En el desenrotllament d'esta matèria és necessari valorar-ne la seua posició i el seu paper específic. Al destacar el seu caràcter aplicat s'evita que l'alumnat haja d'estudiar tota la seua construcció teòrica, potenciant, en canvi, que siguen capaços de convertir un conjunt de lleis en ferramentes d'anàlisi i transformació de la realitat per mitjà de la seua aplicació a casos concrets. És a dir, que la seua finalitat estarà a desenrotllar aquelles capacitats que permeten a l'alumnat realitzar l'anàlisi mecànica dels elements de màquines i estructures, per a modificar i establir noves solucions tècniques en alguns casos i per a justificar-los en d'altres.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà a fer que l'alumnat adquirisca les capacitats següents:
  
1. Desenrotllar, a través del raonament amb les lleis de la Mecànica, la «intuïció mecànica» bàsica que permeta tant generar estratègies d'aplicació de les dites lleis, com fonamentar-ne futures generalitzacions.
  
2. Valorar la capacitat d'explicació i predicció de la Mecànica sobre el comportament dels mecanismes, apreciant-ne les limitacions.
  
3. Analitzar i resoldre problemes per mitjà de l'aplicació de les lleis de la Mecànica tenint en compte els límits imposats per la realitat.
  
4. Relacionar formes, dimensions, materials i, en general, el disseny dels objectes tècnics, amb les sol·licituds mecàniques a què estan sotmesos.
  
5. Conéixer el comportament dels fluids i dels circuits hidràulics i pneumàtics, així com les seues aplicacions tècniques.
  
6. Utilitzar apropiadament el vocabulari específic propi de la Mecànica.
  
7. Valorar la importància de l'ús del sistema internacional d'unitats i la seua correcta aplicació a les magnituds corresponents.
  
8. Identificar en els sòlids rígids i en els sistemes mecànics més complexos les accions que hi concorren i la seua interrelació.
  
9. Reduir a esquemes elements, estructures o sistemes mecànics de la realitat sotmesos a sol·licitacions també reals.
  
III. Nuclis de continguts
  
1. Mecànica: Evolució i Magnituds.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Breu introducció a la:
  
\*Història.
  
\*Mecànica dins de la física.
  
\*Mecànica racional.
  
\*Mecànica quàntica.
  
\*Mecànica relativista.
  
- Magnituds i dimensions en Mecànica Racional.
  
- Sistemes d'unitats en Mecànica.
  
- El Sistema Internacional.
  
- Unions mecàniques.
  
2. Estàtica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Sistema tridimensional de referència. Coordenades d'un vector.
  
- Operacions bàsiques amb vectors: suma, resta, producte escalar i producte vectorial.
  
- Sistemes de vectors concurrents. Vist general i moment resultant. Teorema de Varignon.
  
- Introducció a un sistema general de vectors.
  
- L'Estàtica com a cas particular de la Dinàmica. Estàtica del punt material. Condicions d'equilibri.
  
- Estudi de l'equilibri d'un sistema. Aplicació al cas del sòlid rígid.
  
- Concepte de centres de gravetat; càlcul de centres de gravetat bàsics.
  
- Equilibri de màquines: palanca, corriola fixa, corriola mòbil, polispast, caragol, torn, pla inclinat, caragol sense fi.
  
- Introducció a la dinàmica de màquines.
  
- Sistemes isostàtics i hiperestàtics.
  
- Polígon funicular: condicions d'equilibri.
  
- El mètode de Cremona. Aplicació a cintres metàl·liques.
  
3. Cinemàtica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Moviment del punt, mètodes analítics per al càlcul de velocitats i acceleracions: moviment uniforme i uniformement accelerat. Moviment periòdic. Representació cartesiana, vectorial i intrínseca de les variables cinemàtiques bàsiques.
  
- Moviment del sòlid rígid: anàlisi general del moviment.
  
- Cinemàtica del moviment pla. Ruleta fixa i mòbil. Centre instantani.
  
- Anàlisi de velocitats en el moviment pla. Rotació i lliscament. Diferències bàsiques.
  
- Cinemàtica aplicada a màquines simples.
  
- Transmissió, forces i moments. Fregament. Mecanisme biela-maneta.
  
- Transmissió per corretges, per fricció i per engranatges.
  
- Anàlisi cinemàtic de mecanismes a través de l'ordinador.
  
4. Dinàmica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Dinàmica del punt material. Igualtat fonamental de la Dinàmica. Equacions del moviment en formes intrínseca i cartesiana. Concepte de quantitat de moviment i de moment cinètic.
  
- Concepte de moment d'inèrcia. Càlcul de moments d'inèrcia de cossos amb geometries simples.
  
- Generalització dels conceptes de quantitat de moviment i de moment cinètic.
  
- Equacions de la dinàmica de translació de sòlids rígids.
  
- Dinàmica de la rotació d'un sòlid entorn d'un eix fix. Rotació d'un cilindre entorn d'un pla inclinat.
  
- Principi de conservació de l'energia.
  
- Balanços energètics en diversos problemes mecànics. Punt material: conservació de la quantitat de moviment. Sòlid rígid: conservació del moment cinètic.
  
- Forces de fregament en casos reals, lliscament i rodament.
  
- Introducció al concepte de rendiment d'una màquina. Exemples pràctics senzills.
  
- El sòlid elàstic sotmés a vibració. Ressonància. Fatiga. Amortidors. Velocitats crítiques en arbres.
  
5. Resistència de materials.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Mitjans elàstics no deformables. Llei de Hooke. Coeficient de seguretat.
  
- Accions sobre un sistema material. Diversos tipus d'accions.
  
- Diversos tipus d'accions: esforç de compressió, de tracció, tallant i de flexió.
  
- Paràmetres característics de les peces metàl·liques. Maneig de catàlegs.
  
- Diversos tipus de càrregues: concentrades i/o repartides.
  
- Diagrama de moments flectors. Diagrama d'esforços tallants. Aplicació a bigues simplement recolzades i en volada amb càrregues puntuals utilitzant les taules de perfils. Ordes de magnitud de càrregues. Coeficients de treball i coeficients de seguretat.
  
- Introducció a les diferents normatives d'edificació per a formulació d'hipòtesis de càrrega.
  
- Dimensionat d'algunes peces simples, així com de cintres metàl·liques.
  
- La torsió en arbres de secció circular.
  
- Dimensionat de bigues isostàtiques per ordinador.
  
- Concentració d'esforços. Efecte entalla. Fatiga.
  
- Bombament.
  
- Esforços tèrmics.
  
6. Hidràulica tècnica.
  
Els continguts que corresponen a este nucli són:
  
- Propietats bàsiques dels fluids. Forces sobre àrees planes, forces sobre àrees corbes.
  
- Premses hidràuliques.
  
- Dinàmica de fluids: equació de continuïtat, equació del moviment, equació de l'energia. Introducció al flux real de fluids amb pèrdues de càrrega.
  
- Bombes. Distints tipus. Caracterització.
  
- Vàlvules. Distints tipus.
  
- Materials utilitzats en canonades.
  
- Maneig de catàlegs.
  
- Introducció a la pneumàtica. Disseny de circuits pneumàtics.
  
- Elements bàsics d'un circuit oleohidràulic. Anàlisi funcional d'esquemes reals.
  
- Sustentació i resistència.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar unions mecàniques en sistemes materials reals i expressar les seues característiques així com les forces i moments que transmeten.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat sap i pot valorar i analitzar les unions mecàniques més característiques que es donen en mecanismes i sistemes materials reals.
  
2. Esquematitzar una estructura o un sistema mecànic real identificant les càrregues que li són aplicades i calculant tant les forces que suporten els seus distints elements, com, si és el cas, les reaccions en els seus suports, per a arribar a raonar el perquè del seu disseny.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat coneix i comprén el concepte d'equilibri de forces en sistemes estructurals isostàtics, plans o reductibles a plans, així com si posseïx les destreses de càlcul necessàries per a determinar els valors de les forces. També es tracta de comprovar si aplica eixos coneixements a situacions reals, detectant si els identifica en conjunts mecànics reals i valorant el raonament que utilitza per a explicar el seu disseny.
  
3. Valorar la importància de l'ús del Sistema Internacional d'Unitats.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat ha adquirit un coneixement ple i operatiu de l'ús del Sistema Internacional d'Unitats, tenint en compte que la matèria pretén ser aplicada i no pot materialitzar-se cap aplicació concreta sense el perfecte coneixement d'un sistema d'unitats coherent i compacte.
  
4. Estructurar i esquematitzar els fonaments d'un sistema mecànic real, calculant les forces (tracció, compressió, tall, flexió, torsió) i identificant les càrregues que són aplicades als distints elements.
  
L'Estàtica és una de les parts més clàssiques de la mecànica racional, amb infinitat d'aplicacions pràctiques que poden ser contrastades amb relativa senzillesa de manera experimental. És, a més, una de les àrees en què es poden proposar exemples molt senzills extrets de la vida real. Per tot això, és necessari un repàs del càlcul vectorial, que ajude a representar i determinar els valors i els fonaments de l'estàtica que posteriorment s'aplicaran a l'equilibri de màquines i a l'anàlisi d'estructures isostàtiques.
  
5. Calcular els distints esforços que poden actuar sobre un conjunt d'elements així com d'estructures o conjunts mecànics, utilitzant els raonaments i càlculs de càrregues aplicades sobre estos.
  
Es tracta de comprovar que l'alumnat coneix i comprén els dissenys dels elements que componen les estructures o conjunts mecànics, així com calcular-ne la resistència.
  
6. Descriure i identificar els distints tipus de moviments que concorren en els elements rígids de qualsevol conjunt mecànic en moviment, descrivint qualitativament les seues característiques cinemàtiques.
  
L'alumnat ha d'aconseguir una perfecta comprensió dels distints tipus de moviments que en la pràctica poden presentar-se. L'aplicació de la cinemàtica a diferents mecanismes permet, perfectament, entendre la importància d'estos conceptes teòrics.
  
7. Calcular els valors de diverses magnituds (espais, angles, temps, velocitats, acceleracions) utilitzats sobre un esquema, prèviament realitzat, d'un moviment real, i en un punt significatiu del seu funcionament.
  
Es tracta de comprovar si l'alumnat és capaç d'esquematitzar un moviment real triat entre els moviments estudiats i si sap establir relacions entre les seues variables cinemàtiques per a determinar uns valors a partir d'altres coneguts.
  
8. Identificar, en un sistema mecànic donat, els moments d'inèrcia dels elements en rotació comprovant com es veuen afectats estos moviments al variar-ne els moments d'inèrcia.
  
Realitzada la descripció dels moviments, prescindint de les causes que els motiven, correspon relacionar causes amb efectes. De fet, la dinàmica ens permetrà determinar a partir d'unes accions concretes, el resultat cinemàtic que d'estes cal esperar. L'alumnat ha de distingir formalment i conceptualment entre la dinàmica del punt i del sòlid, així com la generalització que es du a terme dels principis bàsics per a poder plantejar un tractament semblant. En este orde de coses els conceptes de centre de gravetat i moment d'inèrcia resulten fonamentals, molt més des de la perspectiva física que permet comprendre el paper que exercixen a partir de la formulació matemàtica de les seues expressions. Les anàlisis energètiques són, finalment, una via alternativa, certament adequada, de comprendre la Dinàmica.
  
9. Relacionar les magnituds de potència, parell i velocitat de gir en una transmissió amb elements en rotació calculant els seus valors i la influència del fregament.
  
Es pretén que l'alumnat aplique els conceptes mencionats a un cas real, raonant com els mecanismes transmeten la seua potència, tenint en compte el fregament i també els càlculs adequats i les magnituds que es presenten.
  
10. Aplicar el principi de conservació del moment cinètic a un sistema o conjunt de sistemes reals, calculant els seus valors.
  
L'alumnat ha de conéixer el moment cinètic descrivint un funcionament real en què es complisca el principi de conservació i realitzant els càlculs corresponents.
  
11. Conéixer les propietats bàsiques dels fluids i el comportament d'estos, així com el conjunt d'elements complementaris dels circuits hidràulics i pneumàtics.
  
La hidràulica tècnica oferix cada vegada un nombre més gran d'aplicacions a la mecànica racional tant per la necessitat de transport de fluids com pel suport que l'oleohidràulica i la pneumàtica oferixen a no poques màquines ferramentes. Estos són dos aspectes principals, en els quals una vegada més el coneixement d'ordes de magnitud (pressions, velocitats de líquids en canonades, diàmetres utilitzats, etc.) resulta fonamental per a arribar a una raonable comprensió d'una mecànica que primer que res, ha de respondre al qualificatiu d'aplicada.
  
12. Aplicar els mètodes d'equilibrat de masses giratòries, analític i gràfic, al cas de masses en un mateix pla.
  
Es tracta d'avaluar tant el grau d'assimilació del concepte d'equilibrat en rotació com el domini dels procediments per a equilibrar masses desequilibrades.
  
DIBUIX TÈCNIC I i II
  
(Modalitat de Tecnologia)
  
I. Introducció
  
El dibuix és una activitat inherent a la humanitat per una elemental necessitat de comunicació, que és la seua funció primària. El Dibuix Tècnic és un mitjà d'expressió i de comunicació indispensable en el desenrotllament de processos d'investigació científica, de projectes tecnològics i d'actuació científica l'última finalitat dels quals siga la creació d'un producte industrial o artístic. La seua funció essencial consistix a formalitzar o visualitzar el que s'està dissenyant o descobrint, proporcionant des d'una primera concreció de possibles solucions, fins a l'última fase del desenrotllament, en què es presenten els resultats en plans definitius. És un llenguatge obligatori per a totes aquelles persones que es relacionen tècnicament a qualsevol nivell i vullguen convertir el seu treball en una activitat creadora. Contribuïx eficaçment a comunicar les idees en qualsevol moment del seu desenrotllament; en fase d'esbós és un instrument ideal per a desenrotllar, a través de la confrontació d'opinions, treballs d'investigació o propostes de dissenys. Esta funció de comunicació que caracteritza el dibuix tècnic afavorix les fases de creació i la posterior difusió informativa de l'objecte dissenyat, cosa que fa d'ell un instrument insubstituïble per a l'exercici de l'activitat científica, tecnològica i artística. Permet a més un diàleg fluid entre projectista, fabricant i usuari, a través d'un conjunt de convencions i normes que caracteritzen el llenguatge específic del Dibuix Tècnic i que li donen caràcter objectiu, fiable i universal.
  
El Dibuix Tècnic sorgix en la cultura universal com un mitjà d'expressió i de comunicació indispensable, tant per al desenrotllament de processos d'investigació sobre les formes, com per a la comprensió gràfica d'esbossos i projectes tecnològics i artístics, l'última finalitat dels quals siga la creació de productes que puguen tindre un valor utilitari, artístic, o els dos al mateix temps. La funció essencial d'estos projectes consistix a ajudar a formalitzar o visualitzar el que s'està dissenyant o creant i contribuïx a proporcionar, des d'una primera concreció de possibles solucions, fins a l'última fase del desenrotllament on es presenten els resultats en dibuixos definitivament acabats.
  
El Dibuix Tècnic ha de considerar-se també des del punt de vista de la lectura i comprensió d'idees i projectes d'altres. En ell es troben perfectament definides les funcions instrumentals d'anàlisi, investigació expressió i comunicació entorn dels aspectes visuals de les idees i de les formes. El desenrotllament de les capacitats vinculades a estes funcions constituïx l'objectiu educatiu d'esta matèria. Perquè la comunicació siga efectiva és necessari que els usuaris es posen d'acord sobre les relacions existents entre els signes gràfics i els aspectes de la realitat a què es referixen. L'expressió gràfica, en els seus aspectes instrumental i formatiu, permet representar gràficament idees i comunicar estes a altres de forma concisa detallant propostes abans de realitzar solucions finals. El domini de les regles i dels aspectes normatius del dibuix tècnic és una garantia que es posseïx la competència adequada en el pla de la comunicació tècnica o artística.
  
És necessari el coneixement d'un conjunt de convencionalismes que estan arreplegats en les normes per al Dibuix Tècnic, que s'establixen en un àmbit nacional i internacional.
  
L'assignatura afavorix la capacitat d'abstracció per a la comprensió de nombrosos traçats i convencionalismes, la qual cosa la convertix en una valuosa ajuda formativa de caràcter general.
  
El Dibuix Tècnic ha de procurar el desenrotllament de les capacitats de juí i de les destreses adequades per a resoldre les representacions de formes pertanyents al camp de la indústria, del disseny o de l'art, alhora que afavorix el discerniment del valor i lloc que ocupa la representació tècnica en el procés artístic del disseny i de la cultura contemporanis.
  
És necessari mantindre continguts tradicionalment bàsics junt amb continguts educatius nous reclamats per l'evolució social i pels avanços cientificotècnics. Les activitats de dibuix no poden dissenyar-se com a models abstractes allunyats de la vida quotidiana.
  
L'adquisició d'habilitats, destreses i coneixements teòrics s'aconseguix a través de la mateixa acció constructiva dels estudiants. El professorat pot programar tasques que permeten superar estadis anteriors. És important que els progressos dels estudiants es consideren més en relació amb la seua pròpia situació de partida, que en funció d'un producte de l'aprenentatge inicialment establit.
  
S'aborda el Dibuix Tècnic en dos cursos, de manera que s'adquirisca una visió general i completa des del primer, aprofundint i aplicant els conceptes en solucions tècniques més usuals en el segon.
  
Els continguts es desenrotllen de forma paral·lela en els dos cursos, però en els seus epígrafs s'observa el nivell d'aprofundiment i es determinen, amb major o menor concreció, les aplicacions i els exercicis concrets.
  
En resum, cada curs, a l'enunciar els seus continguts, té per objecte consolidar els coneixements anteriors, aprofundir en el nivell d'aprofundiment i buscar aplicacions tecnicopràctiques.
  
II. Objectius generals
  
El desenrotllament d'esta matèria contribuirà al fet que les alumnes i els alumnes adquirisquen les capacitats següents:
  
1. Valorar les possibilitats del dibuix tècnic com a instrument d'investigació, copsant la universalitat del llenguatge objectiu en la transmissió i comprensió d'informacions.
  
2. Desenrotllar les capacitats que permeten expressar amb precisió i objectivitat les solucions gràfiques.
  
3. Valorar la universalitat del Dibuix Tècnic en la transmissió i comprensió de les informacions.
  
4. Conéixer i comprendre els fonaments del dibuix tècnic per a aplicar-los a la lectura i la interpretació de dissenys, plans i productes artístics, i per a elaborar solucions raonades davant de problemes geomètrics en el camp de la tècnica i de l'art, tant en el pla com en l'espai.
  
5. Valorar la normalització com a convencionalisme idoni per a simplificar, no solament la producció, sinó també la comunicació, donant a esta un caràcter cada vegada més universal.
  
6. Integrar les activitats del Dibuix Tècnic en un camp cultural on aparega la rellevància dels aspectes estètics.
  
7. Comprendre i representar formes a través de croquis tancats, atenint-se a les normes UNE i ISO.
  
8. Valorar l'enriquiment que la diversitat de tècniques plàstiques proporciona a la concepció convencional del dibuix tècnic.
  
9. Integrar els coneixements que el Dibuix Tècnic proporciona dins dels processos d'investigació, siguen estos científics, artístics o tecnològics.
  
10. Fomentar el mètode i el raonament en el dibuix, com a mitjà de transmissió de les idees cientificotècniques.
  
11. Desenrotllar destreses i habilitats que permeten expressar amb precisió, claredat i objectivitat solucions gràfiques.
  
12. Utilitzar amb destresa els instruments específics del dibuix tècnic i valorar el correcte acabat del dibuix, així com les millores que puguen introduir les diverses tècniques gràfiques en la representació.
  
13. Potenciar el traçat de croquis i perspectives a mà alçada, per a aconseguir la destresa i rapidesa imprescindibles en l'expressió gràfica.
  
14. Relacionar l'espai amb el pla, comprenent la necessitat d'interpretar el volum en el pla, per mitjà dels sistemes de representació.
  
DIBUIX TÈCNIC I
  
III. Nuclis de continguts
  
Els continguts d'este curs han de plantejar-se a un nivell de formació base, que servisca de preparació i que permeta assimilar els continguts de major nivell en el dibuix tècnic de segon curs.
  
Amb este curs es pretén també desenrotllar i potenciar les habilitats manuals, així com l'exactitud exigida en el traçat gràfic dels exercicis de dibuix tècnic.
  
1. Traçats fonamentals en el pla.
  
Este nucli pretén aconseguir la consolidació dels traçats fonamentals necessaris per a poder resoldre posteriorment problemes geomètrics més complexos.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçat de rectes perpendiculars, mediatrius, rectes paral·leles, angles, bisectrius, divisió d'angles, suma i resta d'angles. Maneig de l'escaire i el cartabó aplicant-lo a tots estos traçats.
  
- Arc capaç, quadrilàter, inscriptible.
  
- Potència d'un punt respecte d'una circumferència, mitjana proporcional, secció àuria.
  
2. Polígons.
  
Este nucli dóna a conéixer els principis bàsics necessaris per a la realització de polígons, tant regulars com irregulars, amb l'estudi dels teoremes que permeten la seua solució.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Construcció de formes poligonals. Anàlisi i construcció de polígons regulars: triangles, punts notables en el triangle.
  
- Polígons regulars. Polígons irregulars.
  
- Polígons inscrits en circumferències i circumscrits a estes. Polígons estrelats.
  
- Disseny de xàrcies.
  
3. Transformacions geomètriques.
  
Este nucli analitza l'obtenció de formes complexes originades a l'aplicar a formes simples moviments o desplaçaments en el pla.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Translacions, rotacions i girs. Simetries.
  
4. Homotècia.
  
Este apartat comprén tots els aspectes relacionats amb la proporcionalitat. Partint de l'homotècia es genera la relació existent entre dos magnituds.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Conceptes fonamentals. Teorema de Tales. Proporcionalitat i semblança.
  
- Escales. Construcció d'escales gràfiques i volants per a la resolució de problemes específics.
  
5. Tangències.
  
En este nucli temàtic s'aborden els traçats indispensables i bàsics de les tangències, tant de rectes amb circumferències com de circumferències entre si. S'estudiaran aquells casos que s'apliquen normalment en els traçats de peces industrials, mecàniques o arquitectòniques.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçats elementals. Consideracions generals sobre tangències. Requisits que han de complir les tangències.
  
- Rectes tangents a circumferències, angles i polígons, tangents a circumferències.
  
- Circumferències tangents entre si, tant exteriorment com interiorment.
  
- Nocions bàsiques sobre potència i eixos radicals.
  
- Estudi dels casos més rellevants en la pràctica del Dibuix Tècnic.
  
- Traçats de circumferències tangents a una circumferència i a una recta condicionats a passar per un punt o ser tangents en un punt determinat situat en la circumferència o en la recta.
  
6. Corbes tècniques.
  
Les tangències són indispensables per a la resolució de les corbes tècniques.
  
Les corbes cícliques són generades per un punt en moviment situat sobre una circumferència. Per al traçat d'estes corbes és necessari conéixer la longitud de la circumferència. Estes corbes poden obtindre's punt a punt o a través de circumferències distribuïdes al llarg del recorregut de la circumferència generatriu.
  
Estes corbes són de gran importància en mecànica, sobretot en els engranatges, i en els traçats d'encreuaments i enllaços de les carreteres i autopistes.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Definicions i traçat com a aplicació de les tangències.
  
- Traçats d'ovals, ovoides, espirals.
  
- Construcció de corbes especials d'interés en el disseny i en l'art: motlures, volutes, arcs, etc.
  
- Corbes cícliques: cicloide, epicicloide, hipocicloide. Envolupant de la circumferència.
  
7. Corbes còniques. Definició i traçat.
  
Les còniques a què es fa referència ací són les generades per un pla al tallar un con seguint els postulats clàssics. Convé destacar els seus elements i valors per a l'obtenció de les còniques, així com els traçats més usuals i els de major facilitat de traç
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Les còniques com a seccions planes d'un con.
  
- Constants de les còniques: eixos, focus, radis vectors, circumferència principal, circumferència focal.
  
- Diferents mètodes de traçat: coneguts els focus, per afinitat, per diàmetres conjugats, per feixos projectius.
  
8. Sistemes de representació.
  
El sistema dièdric cal entendre'l en este nivell com el maneig dels elements fonamentals, punts rectes i plans, que possibiliten l'obtenció de les vistes del cos. En dièdrica s'ha de fer més insistència en l'obtenció de les vistes d'una peça, que en el desenrotllament dels mètodes, ja que per a la seua comprensió es requerix un major grau d'abstracció. La comprensió espacial de les vistes possibilitarà l'obtenció del seu aspecte tridimensional a través dels sistemes perspectius.
  
La intercomunicació d'estos dos sistemes permet una comprensió total de l'espai tant bidimensionalment com tridimensionalment.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Fonaments dels sistemes de representació. Característiques fonamentals i diferències de cada un d'ells. La seua utilització òptima.
  
- Sistema dièdric. Aspectes bàsics: Plans de projecció, projecció ortogonal, representació del punt, recta i pla, les seues relacions i transformacions més usuals.
  
- Obtenció de vistes de cossos regulars i irregulars.
  
- Obtenció de vistes de cossos modulars en planta, alçat i perfil. Parts vistes i ocultes. La seua representació en este sistema.
  
- Sistemes axonomètrics. Ortogonal (isomètrica, dimètrica) i obliqua (perspectiva cavallera). Obtenció dels eixos de coordenades i el càlcul dels seus coeficients de reducció. Representació de sòlids.
  
- Exercicis del pas d'un sistema a un altre: obtindre les vistes en dièdrica a partir d'una peça realitzada en axonomètrica i realitzar la imatge axonomètrica de la peça partint de les vistes realitzades en el sistema dièdric.
  
9. Normalització i croquització.
  
Cal destacar en este apartat la importància de la normalització per a la unificació de criteris amb la finalitat d'obtindre una major objectivitat en la realització del dibuix tècnic industrial.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Concepte de normalització, la normalització com a factor que afavorix el caràcter universal del llenguatge gràfic. Normes fonamentals UNE i ISO.
  
- Principals aspectes que la norma imposa en el dibuix tècnic industrial.
  
- La croquització, el croquis a mà alçada. La croquització normalitzada.
  
- L'esbós i la seua gestació creativa.
  
- L'acotació, normes generals, tipus de cotes, sistemes d'acotació. Maneig d'instruments de mesura.
  
10. Instruments materials i tècniques.
  
En este nucli s'aborden tots aquells aspectes relatius als instruments, materials i tècniques de dibuix que es poden utilitzar en el dibuix tècnic, formant un ampli i ric repertori que permeta el correcte acabat i la millor representació dels projectes, adequant-se en cada cas al treball que es realitzarà i a l'espectador a qui es dirigix.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- El material fonamental i els seus usos. Llapis, plantilles, regles, compassos i bigoteres, estilògrafs.
  
- Coneixement i utilització dels suports. Papers. Vegetals i acetats. Cartolines especials.
  
- Tècniques d'esborrament i de restauració. Eliminació d'errors.
  
- Ús del material transferible. Lletres, línies, trames. Textures i color.
  
- Aplicacions de les noves tecnologies al dibuix tècnic.
  
- Qualitat en l'acabat i en la presentació de tot el treball.
  
- Ús correcte, cura i conservació de tot el material que s'utilitza en el dibuix tècnic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Resoldre problemes geomètrics, valorant el mètode i el raonament de les construccions, així com el seu acabat i presentació.
  
2. Resoldre problemes de configuració de formes amb traçats poligonals i amb aplicació de recursos de transformacions geomètriques sobre el pla: Girs, translacions, simetries o homotècia.
  
Amb este criteri es pretén esbrinar si els estudiants han comprés la naturalesa i l'abast de les transformacions en el pla, copiant formes donades, introduint modificacions, o creant formes inèdites.
  
3. Utilitzar escales per a la interpretació de plans i elaboració de dibuixos.
  
4. Executar dibuixos tècnics a distinta escala, utilitzant l'escala gràfica establida prèviament i les escales normalitzades.
  
5. Aplicar el concepte de tangència a la solució de problemes tècnics i al correcte acabat del dibuix en la resolució d'enllaços i punts de contacte.
  
6. Dissenyar objectes d'ús comú i no excessivament complexos, en els quals intervinguen problemes de tangència.
  
S'intenta conéixer, d'esta manera, si els estudiants utilitzen amb fonament la teoria bàsica sobre tangències, sent capaços de representar formes concretes en què es donen problemes del tipus mencionat, aconseguint un nivell acceptable en la qualitat de l'acabat en la resolució dels enllaços. A l'hora de manejar este criteri ha de tindre's en compte el dibuix realitzat a partir d'un objecte real en què haja calgut calcular radis, deduir centres i determinar punts de tangència. Els estudiants indicaran el procés continuat per a la resolució del problema, incloent-hi la ubicació dels diversos punts de tangència que hagueren resultat d'este.
  
7. Aplicar les corbes còniques a la resolució de problemes tècnics en què intervinga la seua definició, les tangències o les interseccions amb una recta. Traçar corbes tècniques a partir de la seua definició.
  
8. Obtindre la definició gràfica d'una cònica a partir del coneixement dels seus eixos, que, en el cas de l'el·lipse, poden ser reals o conjugats.
  
La principal intenció d'este criteri és la de valorar la capacitat per a configurar gràficament una cònica, tant per la comprensió que se n'haja adquirit com per la destresa aconseguida en l'ús dels instruments específics per a configurar-la.
  
9. Utilitzar el sistema dièdric per a representar figures planes i volums senzills.
  
10. Realitzar la perspectiva d'objectes simples definits per les seues vistes fonamentals i viceversa.
  
11. Definir gràficament un objecte per les seues vistes fonamentals o la seua perspectiva, executats a mà alçada. Realitzar el croquis tancat, en el sistema dièdric, d'objectes comuns i senzills, ajustant-se a normes UNE o ISO.
  
Es pretén, amb este criteri, comprovar si els alumnes són capaços de manejar el sistema dièdric amb una finalitat utilitària. Per a això, hauran de ser capaços de resoldre exercicis per a obtindre vistes d'objectes senzills d'ús quotidià incloent-hi els talls, les seccions o les ruptures convenients, així com de col·locar les cotes necessàries per a la comprensió de l'objecte representat.
  
12. Obtindre la representació de peces i elements industrials o de construcció senzills i valorar la correcta aplicació de les normes referides a vistes, acotació i simplificacions indicades en estes.
  
13. Culminar els treballs de Dibuix Tècnic, utilitzant els diferents recursos gràfics, de manera que este siga clar, net i responga a l'objectiu per al qual ha sigut realitzat.
  
DIBUIX TÈCNIC II
  
III. Nuclis de continguts
  
En este curs, a diferència del curs anterior, s'abordaran els continguts amb un rigor científic i tècnic que permeta la resolució de determinats traçats de les tangències, les corbes còniques i les transformacions en l'homologia.
  
Els sistemes de representació hauran de plantejar-se a un nivell que permeta la resolució de problemes específics en cada sistema; així per exemple, en dièdrica hauran de desenrotllar-se els problemes, els mètodes, i mínimes distàncies, el coneixement de tots ells permetrà operar en este sistema. De la mateixa manera, en els sistemes perspectius, s'hauran de conéixer els procediments que permeten calcular els punts de fuga i els punts mètrics en la cònica, així com l'obtenció dels eixos de coordenades i els seus coeficients de reducció en l'axonometria ortogonal i obliqua.
  
1. Art i Dibuix Tècnic.
  
Este nucli es referix a les relacions existents entre l'estètica i el dibuix tècnic. D'una banda, s'han de tractar les relacions entre la geometria i l'art al llarg de la història i, d'una altra, les relacions matemàtiques que propicien consecucions d'abast estètic. A més en este nucli s'inclouen els aspectes que són determinants en l'acabat de qualsevol dibuix o projecte i en la seua representació.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Principals fites històriques del Dibuix Tècnic i la seua contextualització en la cultura general de cada època.
  
- La geometria en l'art: relacions matemàtiques i geomètriques d'ús més freqüent per part dels artistes al llarg de la història.
  
- Busca de relacions geomètriques en productes del disseny i en obres d'art que les continguen.
  
- Valoració de l'estètica del Dibuix Tècnic.
  
2. Geometria.
  
En este nucli s'arrepleguen els traçats geomètrics necessaris per a la representació de les formes en el pla, és a dir, tot el que fa referència a les qüestions essencials sobre traçats poligonals, estudis de tangències i d'aquelles transformacions més usuals que convinguen per als objectius proposats.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Traçats fonamentals en el pla. Angles en la circumferència. Arc capaç.
  
- Polígons. Construcció de formes poligonals, aplicant l'arc capaç i la secció àuria.
  
- Proporcionalitat i semblança. Homotècia. Teorema de Tales. Quarta proporcional, mitjanes proporcionals. Aplicació del teorema del catet i el teorema de l'altura. Figures semblants. Escales. Construcció d'escales gràfiques.
  
- Potència. Eix radical. Centre radical. Seccions àuries. Mitjanes proporcionals. Inversió (potència d'inversió).
  
- Tangències. Tangències com a aplicació de la potència i inversió. Sistematització dels problemes de tangències.
  
- Corbes tècniques. Les cicloides: Casos particulars; cordioide, nefroide, lumaca de Pascal.
  
- Transformacions geomètriques: Projectivitat i homografia. Homologia i afinitat. Determinació d'una homologia. Recta límit en homologia.
  
- Corbes còniques. Constants de les còniques. Tangents a les còniques. Obtenció de les còniques per rectes tangents. Les còniques com a transformacions homològiques de la circumferència.
  
3. Sistemes de representació.
  
Este nucli es referix al conjunt més significatiu dels sistemes de representació propis de la geometria descriptiva, que perseguixen, sobretot, l'exposició formal dels objectes. També s'arreplega l'evolució de la representació de l'espai al llarg de la història.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- Fonaments dels sistemes de representació. Característiques diferencials. Utilització òptima de cada un d'ells.
  
- Sistema dièdric. Mètodes: abatiment, gir i canvi de pla. Paral·lelisme i perpendicularitat. Interseccions i distàncies. Verdaderes magnituds. Representació de sòlids (cossos polièdrics i de revolució). Representació de poliedres regulars. Intersecció amb rectes i plans (seccions). Verdaderes magnituds. Desenrotllaments.
  
- Vistes, segons la norma UNE 1032. Vistes de sòlids modulars.
  
- Sistema axonomètric ortogonal. Escales axonomètriques. Verdaderes magnituds. Representació de figures polièdriques i de revolució. Intersecció amb rectes i plans. Seccions. Relació del sistema axonomètric amb el dièdric. Representació de sòlids modulars.
  
- Sistema axonomètric oblic. (Perspectiva cavallera) Fonaments del sistema. Coeficient de reducció. Verdaderes magnituds. Representació de figures polièdriques i de revolució. Intersecció amb rectes i plans. Seccions.
  
- Sistema cònic de perspectiva lineal. Fonaments i elements del sistema. Perspectiva central (frontal) i obliqua amb dos punts de fuga. Representació de sòlids, poliedres i de revolució. Intersecció amb recta i pla. Traçat de perspectives d'exteriors i interiors. Estructures volumètriques d'aplicació en arquitectura o en enginyeria.
  
4. Normalització.
  
Este nucli es referix al conjunt més significatiu dels sistemes de representació propis de la geometria descriptiva, que perseguixen, sobretot, l'exposició formal dels objectes. També s'arreplega l'evolució de la representació de l'espai al llarg de la història.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- La normalització com a factor que afavorix el caràcter universal del llenguatge gràfic. Normes ISO, DIN, UNE i ASA. Ús de les fonamentals UNE, ISO.
  
- Dibuix industrial. Principals aspectes que la norma imposa en el dibuix tècnic. El croquis a mà alçada. La croquització normalitzada. L'esbós i la seua gestació creativa. L'acotació. Normes generals. Tipus de cotes. Sistemes d'acotació. Maneig d'instruments de mesures.
  
- Dibuix d'arquitectura i construcció. Seccions. Acotació.
  
5. Instruments materials i tècniques.
  
En este nucli s'aborden tots aquells aspectes relatius als instruments, materials i tècniques de dibuix que es poden utilitzar en el dibuix tècnic, formant un ampli i ric repertori que permeta el correcte acabat i la millor representació dels projectes, adequant-se en cada cas al treball que es realitzarà i a l'espectador a qui es dirigix.
  
Els apartats d'este nucli són:
  
- El material fonamental i els seus usos. Llapis, plantilles, regles, compassos i bigoteres, estilògrafs.
  
- Coneixement i utilització dels suports. Papers. Vegetals i acetats. Cartolines especials.
  
- Tècniques d'esborrat i de restauració. Eliminació d'errors.
  
- Ús del material transferible. Lletres, línies, trames. Textures i color.
  
- Aplicacions de les noves tecnologies al dibuix tècnic.
  
- Qualitat en l'acabat i en la presentació de tot el treball.
  
- Ús correcte, cura i conservació de tot el material que s'utilitza en el dibuix tècnic.
  
IV. Criteris d'avaluació
  
1. Identificar en obres d'art elements del dibuix tècnic, per a poder així establir uns nivells elementals d'integració que faciliten la comprensió dels aspectes artístics i tècnics del dibuix.
  
S'intenta conéixer amb este criteri la capacitat per a assumir el concepte de Dibuix Tècnic en la seua totalitat, i especialment pel que fa a la seua implicació en l'art (no solament actual, sinó de tots els temps), així com l'aportació de la geometria i de les matemàtiques a l'art, i també de l'art al Dibuix Tècnic.
  
2. Resoldre problemes de configuració de formes amb traçats poligonals i amb aplicació de recursos de transformacions geomètriques sobre el pla: girs, translacions, simetries o homotècia.
  
Amb este criteri es pretén esbrinar si els estudiants han comp
  
rés la naturalesa i l'abast de les transformacions en el pla, copiant formes donades, introduint modificacions o creant formes inèdites.
  
3. Construir escales i utilitzar-les en l'execució d'exercicis concrets i en la lectura i interpretació de mesures reals sobre plans ja dibuixats.
  
Amb això es tracta de valorar en quina mesura els alumnes han comprés el fonament de les escales, sobretot en l'aplicació a la configuració dels seus propis dibuixos resolts a distinta grandària de la realitat, i a la comprensió dels plans tècnics, mapes, diagrames, etc., i en general a la lectura de mesures d'informació visual proporcionada a distintes escales. És important avaluar la construcció i l'ús d'escales volants per a dibuixar a escala un objecte donat i per a llegir les mesures d'un dibuix fet a escala.
  
4. Dissenyar objectes d'ús comú en què intervinguen problemes de tangències entre circumferències, arcs i rectes indistintament.
  
S'intenta conéixer, d'esta manera, si els estudiants utilitzen amb fonament la teoria bàsica sobre tangències, sent capaços de representar formes concretes en què es donen problemes del tipus mencionat, aconseguint un nivell acceptable en la qualitat de l'acabat en la resolució dels enllaços. A l'hora de manejar este criteri ha de tindre's en compte el dibuix realitzat a partir d'un objecte real en què haja calgut calcular radis, deduir centres i determinar punts de tangència. Els estudiants indicaran el procés continuat per a la resolució del problema, incloent-hi la ubicació dels diversos punts de tangència que n'hagueren resultat.
  
5. Aplicar tangències a corbes a través de procediments geomètrics o amb ajuda d'instruments adequats de traçat: Plantilles. Aplicar les corbes còniques a la resolució de problemes tècnics en què intervinga la seua definició.
  
La proposta d'este criteri es deu a la conveniència de jutjar les destreses aconseguides en el maneig del material específic per als traçats a l'hora de configurar corbes d'aparença complexa. Ha de valorar-se no solament com a instrument per a mesurar l'habilitat aconseguida en la resolució de corbes proposades, sinó també en la del disseny de corbes creades pels alumnes.
  
6. Utilitzar el sistema dièdric per a la representació de formes polièdriques o de revolució. Trobar la verdadera forma i magnitud i obtindre els seus desenrotllaments i seccions.
  
7. Aplicar el sistema dièdric i la normalització per a la representació de plans tècnics necessaris per a descriure i poder fabricar objectes amb cares obliqües als plans de projecció.
  
Amb este criteri es vol valorar el nivell aconseguit en el coneixement del sistema dièdric aplicat, intencionadament, a la normalització, referida a les qüestions essencials sobre acotació, talls, ruptures, etc. En la realitat, el sistema dièdric servix per a realitzar plans tècnics, i estos no tenen sentit si no van proveïts de cotes i no recorren a certs convencionalismes que simplifiquen la representació i faciliten la lectura. Davant d'este criteri resulta imprescindible recórrer a objectes reals.
  
8. A partir de la seua representació dièdrica, desenrotllar i construir un sòlid, polièdric o de revolució, fent un tall oblic als plans fonamentals i representant-lo axonomètricament.
  
La intenció és avaluar la capacitat de comprensió de l'espai i d'anàlisi de la forma, alhora que valorar el grau de comprensió aconseguit en la relació i correspondència entre els diversos sistemes de representació estudiats. Indubtablement el criteri incorpora una certa destresa necessària per a la materialització visual del sòlid, que si és de revolució encara resulta de més acusat nivell.
  
9. Realitzar la perspectiva d'un objecte definit per les seues vistes o seccions i viceversa.
  
10. Analitzar el muntatge d'objectes compostos utilitzant el dibuix isomètric i les normes sobre acotació ajustades a este sistema.
  
Es proposa este criteri com a mitjà insubstituïble per a mesurar el nivell aconseguit en l'expressió i la comprensió del sistema en el seu vessant de visió espacial, sobretot en l'ús de la perspectiva d'explosió o expansió, en què els components del conjunt es mantenen relacionats axialment entre si, però suficientment separats perquè la representació dels uns no entorpisca la lectura dels altres, quedant patent l'orde de muntatge i acoblament. El nivell de dificultat no ha de ser molt alt ja que el treball és ardu. En general n'hi haurà prou amb un conjunt amb quatre o cinc components.
  
11. Dibuixar en perspectiva cònica i, preferentment, a mà alçada formes de l'entorn amb distints punts de vista, tant dels seus aspectes externs com, si correspon, dels interns.
  
L'ús d'este criteri permet esbrinar el nivell desenrotllat quant a capacitat per a comprendre l'espai, així com valorar la destresa aconseguida quant a facilitat de traç i qualitat gràfica d'este. D'altra banda, el present criteri facilita, millor que cap altre, el coneixement de les habilitats aconseguides pels estudiants en l'ús de les distintes tècniques gràfiques que poden anar des de les purament lineals fins a aquelles que requerisquen un gran contingut de textures o de color.
  
12. Diferenciar les possibilitats de comunicació i d'anàlisi dels principals sistemes de representació (dièdric, axonomètric i cònic) en relació amb el receptor o espectador.
  
A través d'este criteri es pretén mesurar el nivell de comprensió respecte a les finalitats pràctiques que perseguixen els distints sistemes de representació, en dos direccions. La primera considera la comprensió de cada sistema per part de l'usuari (l'emissor) i la segona, la comprensió del sistema utilitzat per qui el llig (el receptor). Igualment podrà valorar-se la capacitat dels estudiants per a realitzar l'elecció correcta d'un sistema o d'un altre, adequant els seus coneixements a la millor expressió i comprensió dels seus projectes.
  
13. Utilitzar recursos gràfics com el color, les textures, lletres, signes o símbols transferibles, trames, etc., per a exposar amb major evidència les dades i la informació que el dibuix tècnic facilita tant tècnicament com científicament.
  
La finalitat d'este criteri és jutjar si s'ha comprés l'aportació que en el camp de la comunicació i de l'estètica suposa recórrer a les tècniques gràfiques indicades. La qüestió és encara més important perquè, tradicionalment, estos aspectes gràfics s'han descuidat en el Dibuix Tècnic. En un altre orde, servix per a mesurar el nivell de destreses aconseguides i l'interés per la bona qualitat en l'acabat i la presentació dels treballs.
  
14. Definir gràficament un objecte per les seues vistes fonamentals o la seua perspectiva, executades a mà alçada.
  
15. Obtindre la representació de peces i elements industrials o de construcció i valorar la correcta aplicació de les normes referides a vistes, talls, seccions, acotació i simplificació, indicades en elles.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Còpia Permalink ELI

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4222, del 05-04-2002 (2002/3174)

DECRETO 50/2002, de 26 de marzo, del Gobierno Valenciano, por el que se modifica el Decreto 174/1994, de 19 de agosto, del Gobierno Valenciano, por el que se establece el currículo del Bachillerato en la Comunidad Valenciana.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estado**DEROGADA**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/es/eli/es-vc/d/2002/03/26/50/dof/spa/html**

### Datos del documento

Número DOGV
:   4222

Fecha DOGV
:   05-04-2002

Sección del DOGV
:   I. DISPOSICIONES GENERALES

Número del documento
:   2002/3174

CVE


Fecha del documento
:   26-03-2002

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura y Educación

Tipo de documento
:   Decreto

Análisis jurídico

 Descriptores 

:   * [legislación](javascript:void(0))
    * [programa de enseñanza](javascript:void(0))
    * [enseñanza secundaria](javascript:void(0))
    * [legislación escolar](javascript:void(0))
    * [título de estudios](javascript:void(0))
    * [planificación educativa](javascript:void(0))

DECRETO 50/2002, de 26 de marzo, del Gobierno Valenciano, por el que se modifica el Decreto 174/1994, de 19 de agosto, del Gobierno Valenciano, por el que se establece el currículo del Bachillerato en la Comunidad Valenciana. [2002/X3174]
  
El Real Decreto 3.474/2000, de 29 de diciembre (BOE de 16 de enero de 2001), ha modificado el Real Decreto 1.700/1991, de 29 de noviembre, por el que se establece la estructura del Bachillerato y el Real Decreto 1.178/1992, de 2 de octubre, por el que se establecen las enseñanzas mínimas del Bachillerato. El Real Decreto 3.474/2000, de 29 de diciembre, tiene carácter básico.
  
El Decreto 174/1994, de 19 de agosto, del Gobierno Valenciano, está inspirado en la Ley Orgánica 1/1990, de 3 de octubre, de Ordenación General del Sistema Educativo, y en las normas que la desarrollan que son los Reales Decretos 1.700/1991, de 29 de noviembre, y 1.178/1992, de 2 de octubre.
  
Al modificarse estos dos últimos Reales Decretos es necesario modificar el Decreto 174/1994, de 19 de agosto, para adaptarlo al Real Decreto 3.474/2000, de 29 de diciembre.
  
Las novedades que la nueva regulación propone son la ampliación curricular de la Filosofía, como materia común, a los dos cursos de la etapa y la introducción de algunas materias propias en cada una de las modalidades, como la Historia de la Música y la ampliación curricular del Dibujo técnico.
  
Esta norma se dicta en virtud de las competencias que a las Comunidades Autónomas atribuyen las Disposiciones Finales segunda y tercera del Real Decreto 3.474/2000, de 29 de diciembre.
  
En su virtud a propuesta del conseller de Cultura y Educación, previo dictamen del Consejo Escolar Valenciano, conforme con el Consejo Jurídico Consultivo, y después de la deliberación del Gobierno Valenciano, en la reunión del día 26 de marzo de 2002,
  
ORDENO
  
Artículo único
  
1. Se modifica el apartado 3 del artículo sexto del Decreto 174/1994 en los siguientes términos:
  
«La Conselleria de Cultura y Educación establecerá el horario de las diferentes materias del Bachillerato respetando el que figura en el anexo II del Real Decreto 3.474/2000, de 29 de diciembre.»
  
2. Se modifica el artículo noveno del Decreto 174/1994 en los siguientes términos:
  
«Las materias comunes del Bachillerato son las siguientes:
  
Primer curso
  
Valenciano: Lengua y Literatura I
  
castellano: Lengua y Literatura I
  
Lengua Extranjera I
  
Filosofía I
  
Educación Física
  
Segundo curso
  
Valenciano: Lengua y Literatura II
  
castellano: Lengua y Literatura II
  
Lengua Extranjera II
  
Historia
  
Filosofía II»
  
3. Se modifica el artículo diez del Decreto 174/1994 en los siguientes términos:
  
«Son materias propias de la modalidad de Artes:
  
En primer curso
  
Dibujo Artístico I
  
Dibujo Técnico I
  
Volumen
  
En segundo curso
  
Dibujo Artístico II
  
Historia del Arte
  
Técnicas de Expresión Gráfico-Plástica
  
Fundamentos del Diseño
  
Imagen
  
Dibujo Técnico II»
  
4. Se modifica el artículo once del Decreto 174/1994 en los siguientes términos:
  
«Son materias propias de la modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud:
  
En primer curso
  
Biología y Geología
  
Física y Química
  
Matemáticas I
  
Dibujo Técnico I
  
En segundo curso
  
Biología
  
Ciencias de la Tierra y del Medioambiente
  
Física
  
Química
  
Matemáticas II
  
Dibujo Técnico II»
  
5. Se modifica el artículo doce del Decreto 174/1994 en los siguientes términos:
  
«Son materias propias de la modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales:
  
En primer curso
  
Latín I
  
Griego I
  
Historia del Mundo Contemporáneo
  
Matemáticas Aplicadas a las Ciencias Sociales I
  
Economía y Organización de Empresas
  
Historia de la Música
  
En segundo curso
  
Latín II
  
Griego II
  
Historia del Arte
  
Geografía
  
Matemáticas Aplicadas a las Ciencias Sociales II
  
Economía»
  
6. Se modifica el artículo trece del Decreto 174/1994 en los siguientes términos:
  
«Son materias propias de la modalidad de Tecnología:
  
En primer curso
  
Física y Química
  
Matemáticas I
  
Tecnología Industrial I
  
Dibujo Técnico I
  
En segundo curso
  
Física
  
Matemáticas II
  
Tecnología Industrial II
  
Electrotecnia
  
Mecánica
  
Dibujo Técnico II»
  
7. Se modifica el apartado 1 del artículo quince del Decreto 174/94 en los siguientes términos:
  
«Los estudiantes deberán cursar, en primer curso, las cinco materias comunes, tres materias propias de la modalidad elegida y una materia optativa. En segundo curso, deberán cursar las cinco materias comunes, tres materias propias de la modalidad elegida y una materia optativa.»
  
DISPOSICIÓN ADICIONAL
  
Única
  
El anexo del Decreto 174/1994 de 19 de agosto queda sustituido por el que se incluye como anexo del presente decreto.
  
DISPOSICIÓN TRANSITORIA
  
Única
  
La aplicación de lo establecido en el presente decreto se hará de la siguiente forma:
  
En el año académico 2002-2003 se implantará en el primer curso y en el año académico 2003-2004 en el segundo curso.
  
DISPOSICIÓN DEROGATORIA
  
Única
  
Quedan derogadas cuantas normas de igual o inferior rango se opongan a lo establecido en este decreto.
  
DISPOSICIÓN FINAL
  
Primera. Desarrollo reglamentario
  
La Conselleria de Cultura y Educación dictará cuantas normas sean precisas para la aplicación y el desarrollo de este decreto.
  
Segunda. Entrada en vigor
  
El presente decreto entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
Valencia, 26 de marzo de 2002
  
El presidente de la Generalitat Valenciana,
  
EDUARDO ZAPLANA HERNÁNDEZ-SORO
  
El conseller de Cultura y Educación,
  
MANUEL TARANCÓN FANDOS
  
ANEXO
  
CURRICULO DEL BACHILLERATO
  
LENGUA y LITERATURA I y II
  
(castellano y Valenciano)
  
(Materia Común)
  
I. Introducción
  
La enseñanza de la Lengua y Literatura tiene como objetivos primordiales la ampliación de la competencia comunicativa de los estudiantes de Bachillerato en las dos lenguas oficiales de la Comunidad, y el desarrollo de la capacidad de comprensión de los textos literarios mediante el conocimiento de los aspectos más relevantes de la literatura de una y otra lengua. Estas dos materias comunes para todas las modalidades del Bachillerato contribuyen a la formación general del alumnado de acuerdo con las finalidades educativas establecidas para la etapa. Así, en concurrencia con las otras materias, la enseñanza de la Lengua y la Literatura incide en el desarrollo del razonamiento lógico, en la adquisición de nuevos saberes mediante el acceso a la documentación y el tratamiento de la información, en la educación de la sensibilidad artística y en el análisis y valoración crítica de la realidad.
  
La presencia de la materia de Lengua y Literatura en tramos educativos anteriores hace necesario delimitar sus aprendizajes específicos en el Bachillerato. El criterio básico para establecer estos límites deriva de la consideración de que el dominio progresivo del lenguaje, igual que su adquisición, está vinculado a la participación activa del individuo en prácticas discursivas en los diferentes ámbitos de interacción social. Atendiendo a este hecho, la educación lingüística específica del Bachillerato se referirá al uso de la lengua en aquellos ámbitos que resultan especialmente significativos para la formación de los estudiantes de esta etapa: discursos del ámbito académico (científicos, técnicos y humanísticos), discursos formales de la vida social, discursos de los medios de comunicación y discurso literario.
  
Es necesario que en esta etapa educativa se atienda al aprendizaje de la producción oral y escrita de las formas convencionales del discurso académico (memorias, informes, monografías, exposiciones orales, etc.) y de los esquemas textuales predominantes en estos géneros discursivos. Estos aprendizajes implican el análisis e interpretación de textos de divulgación científica, estudios de crítica literaria, ensayos, etc. así como la utilización de estrategias para seleccionar la información y para reelaborarla mediante esquemas, resúmenes, fichas, cuadros sinópticos, bases de datos, etc. A estas estrategias o técnicas de trabajo se han de aplicar los elementos que la tecnología pone a nuestro alcance a través de la Sociedad de la Información.
  
Junto al discurso académico, es importante que el alumnado se familiarice con los discursos de expresión de la opinión dada la especial relevancia de los medios de comunicación social a través de los cuales los ciudadanos amplían sus conocimientos del mundo al tiempo que reciben valoraciones y aportaciones ideológicas. Estos discursos se manifiestan en diversos ámbitos (político, periodístico, religioso, publicitario, etc.) y se transmiten mediante canales y soportes diversos ?diarios, carteles, radio, panfletos, etc. En todas estas modalidades discursivas interesará fundamentalmente analizar y poner en práctica los esquemas argumentativos y las estrategias orientadas a la persuasión, así como el desarrollo de actitudes críticas. Por lo que respecta a los discursos reguladores de la vida social, éstos se localizan fundamentalmente en el ámbito de las instituciones, tanto públicas como privadas y en la relación interpersonal formal. De ellos interesa el análisis e interpretación de aquellos textos que pueden afectar de un modo más directo a los jóvenes y a las jóvenes como ciudadanos y ciudadanas.
  
En cuanto al discurso literario, el objetivo básico de esta etapa consiste en la ampliación de la competencia literaria entendida como la capacidad para leer e interpretar textos producidos con intencionalidad artística o considerados actualmente como literarios. Este objetivo implica consolidar el hábito de lectura, profundizar en el conocimiento de las convenciones de la tradición literaria, ampliar los saberes relativos al contexto cultural, ideológico y lingüístico en que se han producido los textos literarios, y saber aplicar estos conocimientos a su análisis e interpretación. Además de cubrir estos objetivos, el conocimiento de la Literatura ayuda al cumplimiento de los restantes objetivos formativos del Bachillerato. La Literatura es la memoria universal de la humanidad, el archivo de sus emociones, ideas y fantasías, por lo que colabora en la maduración intelectual y humana de los jóvenes. Un aprendizaje de la Literatura bien dirigido contribuye al autoconocimiento, a la comprensión del comportamiento humano y al enriquecimiento cultural en múltiples direcciones.
  
Con respecto a la etapa anterior, la progresión en el aprendizaje radicará en la profundización de los conocimientos sobre la configuración y las transformaciones históricas de los géneros acuñados por la tradición y en la reflexión sobre los límites y cruces entre estos géneros, en la sistematización de conocimientos sobre la historia de las formas literarias y sobre sus contextos culturales, en el uso crítico de fuentes bibliográficas y documentales con finalidad interpretativa, y, en general, en la reflexión sobre el modo especial de comunicación que representa el discurso literario. Este aprendizaje, que parte de los contextos inmediatos ?la literatura en valenciano y en castellano-, se extiende hasta límites que solo establece la propia curiosidad del alumno.
  
La reflexión sobre las unidades lingüísticas es uno de los componentes básicos del Bachillerato. En los diferentes ámbitos de uso será objeto de aprendizaje en las dos lenguas un conjunto de saberes procedimentales y conceptuales situados en los siguientes niveles: relación de los textos con el contexto físico y social en que se producen, estructuración de los contenidos según esquemas convencionales, articulación de los enunciados mediante procedimientos de cohesión léxicos y gramaticales, y organización de las oraciones. La actividad gramatical es un componente de los procesos de comprensión y producción de textos y contribuye al desarrollo de estas capacidades. La reflexión gramatical deberá contribuir, además, a sistematizar y consolidar los aprendizajes sobre la estructura de la lengua realizados en etapas anteriores, así como a ampliar estos conocimientos en la medida en que la reflexión sobre la lengua se aborda en relación con prácticas discursivas más complejas.
  
La educación lingüística del alumnado del Bachillerato debe referirse también al conocimiento de la variedad lingüística según factores geográficos o históricos, así como de la variación en relación con el uso. Esto incluye la comprensión del carácter plurilingüe de España, del bilingüismo y de la situación actual del valenciano y del castellano. Este conocimiento de la variación y de sus repercusiones en el intercambio comunicativo ha de incluir, en un contexto de lenguas en contacto, los fenómenos de cambio de lengua que corresponden a lo que en comunidades monolingües se manifiesta como cambio de registro para representar diversas situaciones sociales o diferencias en el estrato social de los participantes. La reflexión acerca de la diversidad de los comportamientos verbales no sólo es un requisito para la interpretación y la producción planificada del discurso; los conocimientos referidos a la variación en la lengua y en el uso son relevantes para erradicar prejuicios y estereotipos responsables de actitudes negativas hacia las lenguas y hacia quienes las utilizan, y, con ello, para promover cambios afectivos y de conducta que favorezcan una convivencia democrática.
  
Como conclusión, la educación lingüística y literaria en el Bachillerato se orientará al desarrollo de la capacidad comunicativa, en las dos lenguas oficiales de la Comunidad, en contextos socialmente significativos en la vida del ciudadano adulto. Esta capacidad se refiere básicamente al análisis crítico, interpretación, reelaboración y producción de los discursos propios del ámbito académico, de los discursos orientadores de la opinión y la conducta, de los que regulan la vida social y del discurso literario. En relación con los aprendizajes referidos al dominio de los procedimientos implicados en el uso, se sistematizará la reflexión sobre las unidades de la lengua y sus funciones en el ámbito de la adecuación del texto con el contexto, en la cohesión del texto y en la construcción aceptable de los enunciados. Finalmente, el conocimiento de los fenómenos de la variación en la lengua y en los usos habrá de contribuir a erradicar prejuicios sociolingüísticos y a promover actitudes críticas ante los usos del lenguaje que representan comportamientos discriminatorios.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Distinguir y comprender los diferentes tipos de textos, orales y escritos, y sus distintas estructuras formales, atendiendo a los elementos del contexto que condicionan una adecuada interpretación.
  
2. Producir diferentes tipos de textos orales y escritos con adecuación, coherencia, cohesión y corrección.
  
3. Conocer la realidad plurilingüe y pluricultural del mundo actual, prestando especial atención a la Comunidad Valenciana, al Estado Español, a Europa y a los estados americanos hispanohablantes, valorando la diversidad lingüística como manifestación de la naturaleza social de las lenguas y favoreciendo una actitud respetuosa hacia todas las lenguas y sus hablantes.
  
4. Conocer el origen y evolución de las lenguas constitucionales de España y de sus variedades (incluido el español de América) y valorar la importancia de la normalización del valenciano para lograr su plena incorporación a todos los ámbitos de uso.
  
5. Analizar críticamente los discursos orientadores de la opinión y los discursos reguladores de la vida social, y valorar la importancia del acercamiento a estos discursos para el conocimiento de la realidad.
  
6. Utilizar adecuadamente la lengua como instrumento para la adquisición de nuevos conocimientos y para producir e interpretar textos propios del ámbito académico, así como ser capaz de emplear técnicas de búsqueda, elaboración y presentación de la información, utilizando medios tradicionales y nuevas tecnologías.
  
7. Interpretar y valorar críticamente las obras literarias a partir del conocimiento de sus formas convencionales específicas (géneros, procedimientos retóricos, etc.) y de la información pertinente sobre el contexto histórico-cultural de producción así como sobre las condiciones actuales de recepción.
  
8. Conocer los rasgos identificadores de los grandes períodos de las literaturas hispánicas, así como de obras y autores significativos, utilizando de forma crítica las fuentes bibliográficas y documentales adecuadas para su estudio.
  
9. Leer y valorar las obras literarias como forma de enriquecimiento personal, como manifestaciones de la sensibilidad artística del ser humano y como expresión de la identidad cultural de los pueblos.
  
10. Conocer los principios fundamentales de la gramática, reconociendo la estructura de la lengua y sus condiciones de uso, y aplicar estos conocimientos a las propias producciones.
  
11. Analizar críticamente, y evitar en las propias producciones, los usos de la lengua que manifiestan actitudes discriminatorias o de abuso de poder en relación con el género social, con la lengua que se habla o con grupos sociales marginados en nuestro entorno social.
  
III. Núcleos de contenidos
  
De acuerdo con los objetivos fijados para la enseñanza y aprendizaje de la Lengua y Literatura en el Bachillerato, se establecen tres tipos de contenidos:
  
\*a) Procedimientos que se refieren a destrezas para la producción e interpretación del discurso, así como para la reflexión sobre el funcionamiento de la lengua y para la sistematización y aplicación de los conocimientos gramaticales y literarios.
  
\*b) Conceptos o conocimientos explícitos y organizados acerca de las unidades lingüísticas y su funcionamiento en el discurso, sobre la variación en la lengua y en los usos, y sobre las convenciones del discurso literario y sus contextos de producción y recepción.
  
\*c) Actitudes favorecedoras de la normalización del uso del valenciano, de un comportamiento lingüístico no discriminador y, en general, de la interacción comunicativa satisfactoria.
  
Estos tres tipos de contenidos recorren los cuatro bloques siguientes:
  
1. COMUNICACIÓN.
  
2. ESTUDIO DE LA LENGUA.
  
3. TÉCNICAS DE TRABAJO.
  
4. LITERATURA.
  
La interrelación de los contenidos es un factor que se deberá tener en cuenta en su secuenciación a lo largo de esta etapa educativa, en la elaboración de materiales didácticos, en la planificación de las actividades y tareas para el aula y en la evaluación de los procesos de enseñanza y aprendizaje.
  
VALENCIANO: LENGUA Y LITERATURA I
  
1. Comunicación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- La comunicación: elementos. Intención comunicativa. Funciones del lenguaje.
  
- Las variedades de la lengua: espaciales, sociales, de estilo. Las actitudes y los prejuicios lingüísticos.
  
- El texto. Lengua oral y lengua escrita: Comprensión y producción de textos procedentes de diversos ámbitos de uso y pertenecientes a diferentes tipologías (descripción, narración, exposición, argumentación, etc.).
  
2. Estudio de la Lengua.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Principios básicos de las normas ortográficas.
  
- La Gramática:
  
\*Las categorías gramaticales (I).
  
\*Oración y enunciado. Funciones sintácticas.
  
- Estructura del texto. Los marcadores:
  
\*La deixis, la modalización y la impersonalización.
  
\*Las voces del discurso.
  
- El léxico:
  
\*Componentes básicos del léxico del valenciano.
  
\*Estructura del léxico del valenciano.
  
\*Las locuciones.
  
\*El léxico y el diccionario. Características de las obras lexicográficas básicas. Principios generales del diccionario en soporte CD-ROM y en las páginas de Internet.
  
3. Técnicas de Trabajo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas de búsqueda de información. Medios tradicionales y nuevas tecnologías (CD-ROM, bases de datos, Internet, etc.).
  
- Tratamiento de la información obtenida en fuentes documentales (esquemas, resúmenes, fichas, cuadros sinópticos, bases de datos, etc.) para la comprensión y creación de textos en la vida académica (memorias, exposiciones, informes, monografías, etc.).
  
4. Literatura.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Características de la lengua literaria. Los géneros literarios.
  
- Evolución histórica de las formas literarias.
  
- Edad Media: marco histórico y cultural.
  
\*Formas de la expresión poética desde los trovadores hasta la época de esplendor (s. xv). Ausiàs March.
  
\*La prosa medieval. Las crónicas.
  
\*Formas narrativas medievales y su transformación durante la época de esplendor (s. xv). Jaume Roig, Isabel de Villena y Roís de Corella. Curial e Güelfa y Tirant lo Blanch.
  
\*Formas dramáticas medievales y su pervivencia actual. El Misteri d'Elx.
  
- Siglos xvi, xvii y xviii: marco histórico y cultural.
  
\*Los géneros poéticos populares, tradicionales y cultos hasta la Renaixença.
  
\*Transformación de la narrativa hasta la Renaixença. Lluís Galiana.
  
\*Teatro culto y de tradición popular. Francesc Mulet.
  
- Siglo xix: marco histórico y cultural.
  
\*La poesía de la Renaixença. Teodor Llorente.
  
\*La novela realista y naturalista.
  
\*El teatro de la Renaixença. Escalante y Bernat i Baldoví.
  
- Análisis y comentario de una obra de cada época y lectura de los fragmentos más representativos de algunas de las literaturas de las lenguas constitucionales y de las literaturas extranjeras.
  
CASTELLANO: LENGUA Y LITERATURA I
  
1. Comunicación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- La comunicación: elementos. Intención comunicativa. Funciones del lenguaje.
  
- Las variedades de la lengua: espaciales, sociales, de estilo. Realidad plurilingüe de la Comunidad Valenciana, de España y de Europa.
  
- El texto. Lengua oral y lengua escrita: Comprensión y producción de textos procedentes de diversos ámbitos de uso y pertenecientes a diferentes tipologías (descripción, narración, exposición, argumentación, etc.).
  
2. Estudio de la Lengua.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Principios básicos de las normas ortográficas.
  
- La Gramática:
  
\*Las categorías gramaticales (I).
  
\*Oración y enunciado. Funciones sintácticas.
  
- Estructura del texto. Los marcadores:
  
\*La deixis, la modalización y la impersonalización.
  
\*Las voces del discurso.
  
- El léxico:
  
\*Componentes básicos del léxico del castellano.
  
\*Estructura del léxico del castellano.
  
\*Las locuciones.
  
\*El léxico y el diccionario. Características de las obras lexicográficas básicas. Principios generales del diccionario en soporte CD-ROM y en las páginas de Internet.
  
3. Técnicas de Trabajo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas de búsqueda de información. Medios tradicionals y nuevas tecnologías (CD-ROM, bases de datos, Internet, etc.).
  
- Tratamiento de la información obtenida en fuentes documentales (esquemas, resúmenes, fichas, cuadros sinópticos, bases de datos, etc.) para la comprensión y creación de textos en la vida académica (memorias, exposiciones, informes, monografías, etc.).
  
4. Literatura.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Características de la lengua literaria. Los géneros literarios.
  
- Evolución histórica de las formas literarias.
  
- Edad Media: marco histórico y cultural.
  
\*Lírica tradicional y lírica culta: lectura y análisis de poemas representativos.
  
\*Estudio especial de Gonzalo de Berceo y de Jorge Manrique.
  
\*La épica medieval: estudio y comentario de algunos fragmentos del Poema del Mío Cid.
  
\*Lectura y análisis de unas escenas de La Celestina.
  
- S. xvi y xvii. Renacimiento y Barroco: marco histórico y cultural.
  
\*Lírica: temas y estructuras. Lectura y análisis de poemas representativos.
  
\*Modelos narrativos. Tipología de la novela. La novela picaresca. Miguel de Cervantes y la novela moderna. Lectura de textos. Análisis de capítulos representativos de Don Quijote de la Mancha, Novelas ejemplares y El Buscón.
  
\*El teatro: lectura y comentario de unas escenas de obras de Guillem de Castro, Lope de Vega y Calderón de la Barca.
  
- Análisis y comentario de una obra de cada época y lectura de los fragmentos más representativos de algunas de las literaturas de las lenguas constitucionales y de las literaturas extranjeras.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Analizar, interpretar, valorar y sintetizar oralmente y por escrito textos (orales, escritos e icónico-verbales) pertenecientes a diferentes situaciones de comunicación, teniendo en cuenta la función social que ejercen, la tradición cultural en que se inscriben, su estructura (narrativa, descriptiva, expositiva, argumentativa, etc.) y los valores que transmiten, señalando las ideas principales y las secundarias, reconociendo posibles incoherencias o ambigüedades y aportando una opinión personal.
  
Este criterio pretende valorar la capacidad del alumnado para interpretar el sentido de un texto a partir del análisis de su estructura semántica, del conocimiento de los esquemas textuales y de los datos relevantes sobre la situación de comunicación. Se ha de tener en cuenta, asimismo, la capacidad para analizar los valores, implícitos o manifiestos, del texto (en especial los que reflejan usos discriminatorios) y para reflexionar sobre ellos críticamente.
  
2. Realizar, de forma oral, una exposición académica sobre un tema, planificándola previamente y adoptando la estrategia comunicativa adecuada.
  
El criterio centra su atención en el desarrollo de la capacidad para planificar, organizar y realizar una breve exposición oral, propia del ámbito académico. En este tipo de exposiciones se habrán de valorar los aspectos siguientes: la selección adecuada de la información tras la consulta de las fuentes apropiadas, la estructuración de su contenido según la finalidad de la misma y la elección y el uso correcto del registro apropiado (aspectos lingüísticos y paralingüísticos relacionados con la claridad y la fluidez, y corrección en el uso de la variedad estándar).
  
3. Elaborar memorias, informes, trabajos de investigación, etc., a partir de la consulta de fuentes de diverso tipo e integrar su información en textos de síntesis, que presenten los datos principales y los distintos puntos de vista, sus relaciones y la perspectiva propia, utilizando los procedimientos de documentación y tratamiento de la información propios del ámbito académico.
  
Este criterio orienta la valoración de la capacidad para acceder de forma autónoma a las fuentes de información, seleccionar en ellas los datos pertinentes mediante fichas, resúmenes, esquemas, etc. y reutilizarlos en la elaboración de textos propios del ámbito académico, cualquiera que sea el tema sobre el que traten. Se atenderá, por tanto, en la valoración de los textos producidos por los alumnos (memorias, trabajos de investigación, etc.), tanto a la coherencia de los mismos, como al uso apropiado de procedimientos de citación (notas a pie de página, comillas, etc.), a la inclusión correcta de la bibliografía consultada y a la elaboración de índices sobre el contenido de los textos, respetando las convenciones propias del ámbito académico.
  
4. Crear textos escritos de diferente tipo (narrativos, descriptivos, expositivos y argumentativos) adecuados a la situación de comunicación, utilizando mecanismos que les den coherencia y cohesión y atendiendo a sus diferentes estructuras formales.
  
El criterio atiende al desarrollo de la capacidad para elaborar textos de diferente tipo. Se deberá valorar en estas producciones la selección y estructuración de los contenidos de acuerdo con la situación comunicativa y con los esquemas textuales básicos del texto que se quiera producir. Asimismo se tendrá en cuenta la capacidad del alumnado para situarse como emisor (por ejemplo, distanciándose mediante el uso de formas impersonales o despersonalizadoras, mediante la ausencia de modalización, etc.), para utilizar procedimientos que garanticen la cohesión y para emplear correctamente la variedad estándar de la lengua así como los elementos paralingüísticos propios de cada tipo de escrito.
  
5. Identificar en intercambios comunicativos de todo tipo expresiones y valoraciones que denoten usos discriminatorios (en relación con el género social, con la lengua, con el grupo étnico o con la pertenencia a grupos considerados marginales en nuestra sociedad), reflexionar críticamente sobre estas y evitarlas en las producciones propias.
  
El criterio pretende comprobar la capacidad para reconocer en los usos lingüísticos, como forma del comportamiento humano, los prejuicios y las valoraciones peyorativas que revelan las relaciones sociales entre los miembros de una comunidad de hablantes. Se ha de valorar asimismo la capacidad para reflexionar explícitamente sobre estos usos y para evitarlos, de forma autónoma y consciente, en las producciones propias.
  
6. Reconocer y utilizar, en la interpretación de textos y en la regulación de las propias producciones, los conocimientos sobre las diferentes unidades de la lengua, sus combinaciones y, en su caso, la relación entre ellas y sus significados.
  
Este criterio pretende orientar la valoración de la capacidad para utilizar la reflexión lingüística en la mejora de la comprensión de los textos y en la mejora de la composición y revisión de las propias producciones. Para ello se atenderá al dominio de los procedimientos que inscriben el texto en la situación de comunicación, que configuran su significado global o que articulan sus enunciados.
  
7. Discernir los componentes básicos y la estructura del léxico del castellano y del valenciano y analizar críticamente los mecanismos de incorporación de elementos fónicos, morfosintácticos y léxicos como consecuencia de las relaciones entre las lenguas.
  
Con este criterio se pretende valorar la capacidad para reconocer y explicar los procedimientos de formación del léxico. Asimismo, se atenderá al reconocimiento y valoración crítica de los factores lingüísticos y sociales (tales como carencias léxicas para designar realidades nuevas, sustitución de palabras consideradas tabúes, mayor difusión o prestigio de una lengua sobre otra...) que intervienen en la incorporación por parte de una lengua de elementos procedentes de otra.
  
8. Distinguir las diferentes lenguas constitucionales de España, especialmente de la Comunidad Valenciana.
  
El criterio se centra en el conocimiento y valoración de la diversidad lingüística de España.
  
9. Conocer, identificar y analizar en actividades discursivas diversas (orales, escritas, icónico-verbales) las variedades lingüísticas (espaciales, sociales y de estilo) del castellano y del valenciano y las actitudes sociolingüísticas que se manifiestan, así como las diferentes causas que puede tener, en una situación de contacto de lenguas, la elección de una de ellas o la alternancia de códigos en un mismo discurso.
  
El criterio se centra en la capacidad para utilizar en el análisis de la actividad comunicativa la información que determinadas marcas lingüísticas proporcionan sobre el origen geográfico de los hablantes, sobre su pertenencia a un grupo social y sobre el momento histórico en que se produce el discurso. Asimismo, el criterio atiende a la capacidad de analizar y valorar el significado que tiene la alternancia de códigos en una situación de lenguas en contacto, tanto en los casos de adopción de una de las lenguas para situaciones comunicativas determinadas como en los casos de alternancia de códigos dentro de un mismo discurso (valor retórico en el discurso citado, valores connotados por expresiones de una determinada lengua o por la alternancia de lenguas en una conversación, etc.). En todos los casos se atenderá al análisis crítico de las actitudes sobre la lengua y los hablantes que comporta la elección de una lengua o de una variedad determinada, así como las implicadas en el cambio de lengua.
  
10. Identificar el género al que pertenece un texto literario y reconocer sus elementos estructurales básicos y sus recursos lingüísticos.
  
El criterio pretende valorar la capacidad para interpretar obras literarias en relación con el género al que convencionalmente se adscriben y con los procedimientos retóricos que las singularizan, de acuerdo con la tradición literaria y los códigos estéticos. Para ello, será necesaria la lectura de obras literarias completas o de fragmentos extensos cuyo sentido unitario no contradiga el sentido de la obra completa.
  
11. Valorar y conocer la evolución histórica de las formas literarias en castellano (Edad Media y siglos xvi y xvii) y en valenciano (hasta el siglo xix), atendiendo al marco histórico y cultural y a su relación con los autores y obras más destacados.
  
Se trata de valorar, de acuerdo con este criterio, la capacidad para comprender el fenómeno literario como producto cultural situado en un contexto sociohistórico determinado. Para ello será necesario que el alumnado sea capaz de utilizar de forma crítica y autónoma las fuentes de información adecuadas, y sepa aplicar la información obtenida a la interpretación de obras literarias.
  
12. Analizar y comentar obras completas de las diferentes épocas y de los autores más destacados de cada una de ellas, reconociendo su contenido ideológico y relacionándolo con el contexto actual de recepción.
  
En este criterio se pretende comprobar la capacidad para valorar críticamente el significado y la importancia de las obras literarias en la sociedad actual. Para ello, se atenderá a la capacidad para reconocer la ideología subyacente en toda obra literaria (expresada mediante valoraciones o modalizaciones o transmitida de manera implícita) y para contrastarla, teniendo en cuenta la distancia histórico-cultural entre el momento de producción y el de recepción, con las ideas y creencias de la sociedad contemporánea. Asimismo, se tendrá en cuenta si el alumnado acude tanto a las obras literarias como a la consulta de documentos, estudios o informes que proporcionen información sobre la intención del autor al componer la obra, sobre el contexto histórico-cultural en que se inscribe y sobre las interpretaciones que suscita en la actualidad.
  
13. Conocer y valorar las obras y los autores más representativos de la literatura de la Edad Media y de los siglos xv, xvi y xvii en las diversas lenguas constitucionales y en las grandes líneas de la literatura universal.
  
El criterio pretende que el alumnado adquiera una visión más amplia de la producción literaria, con conocimientos de obras de otras tradiciones que le permitan la comparación y el reconocimiento del componente ideológico que transmiten.
  
14. Manejar los recursos informáticos básicos (procesadores de textos, correctores ortográficos, bases de datos, Internet, multimedia...) y aplicarlos a la búsqueda y elaboración de la información.
  
Este criterio pretende que el alumnado sea capaz de utilizar las tecnologías de la información y que las incorpore a su trabajo académico.
  
III. Núcleos de contenidos
  
VALENCIANO: LENGUA Y LITERATURA II
  
1. Comunicación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Lengua y sociedad:
  
\*Origen y desarrollo del valenciano.
  
\*Variedades del valenciano.
  
\*Características lingüísticas del valenciano actual.
  
\*Los fenómenos de contacto de las lenguas. Las actitudes lingüísticas y las normas de uso.
  
- Textos escritos específicos:
  
\*Textos científicos y técnicos.
  
\*Textos jurídicos y administrativos.
  
\*Textos humanísticos.
  
\*Textos periodísticos y publicitarios.
  
\*Textos literarios.
  
2. Estudio de la Lengua.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Principios básicos de las normas lingüísticas.
  
- La Gramática:
  
\*Las categorías gramaticales(II).
  
\*Tipos de oraciones.
  
- Estructura del texto:
  
\*Mecanismos de coherencia.
  
\*Cohesión gramatical y léxica.
  
\*Los conectores.
  
\*Otros mecanismos de cohesión.
  
- Componentes básicos del léxico del valenciano (II).
  
\*La terminología.
  
\*Procedimientos lingüísticos para la creación de neologismos.
  
- El valenciano en Internet. Recursos lingüísticos fundamentales.
  
\*Instituciones académicas, agencias de prensa, medios de comunicación digitales, colecciones de textos, autoformación en lenguas, etc.
  
3. Técnicas de Trabajo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas de análisis y comentario de textos: comentario lingüístico y literario.
  
- Redacción de trabajos académicos que incorporen los elementos complementarios (índices, citas, bibliografías, etc.).
  
4. Literatura.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Evolución histórica de las formas literarias.
  
- La literatura en el siglo xx: marco histórico y cultural:
  
\*Modernismo, Novecentismo y Vanguardismo.
  
\*La poesía del siglo XX. Carles Salvador, Xavier Casp, Vicent Andrés Estellés y María Beneyto.
  
\*El realismo social y las últimas tendencias poéticas.
  
\*Formas y temas en la narrativa del siglo xx. Martí Domínguez, Enric Valor.
  
\*Últimas tendencias de la novela y el cuento.
  
\*Transformaciones del teatro durante el siglo xx. Últimas corrientes. Textos y espectáculos teatrales.
  
\*El ensayo contemporáneo. Joan Fuster.
  
- Análisis y comentario de una obra de cada época y lectura de los fragmentos más representativos de algunas de las literaturas de las lenguas constitucionales y de las literaturas extranjeras.
  
CASTELLANO: LENGUA Y LITERATURA II
  
1. Comunicación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Lengua y sociedad:
  
\*Origen y desarrollo del castellano.
  
\*Las lenguas constitucionales. El bilingüismo.
  
\*Variedades del español. El español de América.
  
\*Características lingüísticas del castellano actual.
  
- Textos escritos específicos:
  
\*Textos científicos y técnicos.
  
\*Textos jurídicos y administrativos.
  
\*Textos humanísticos.
  
\*Textos periodísticos y publicitarios.
  
\*Textos literarios.
  
2. Estudio de la Lengua.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Principios básicos de las normas lingüísticas.
  
- La Gramática:
  
\*Las categorías gramaticales(II).
  
\*Tipos de oraciones.
  
- Estructura del texto:
  
\*Mecanismos de coherencia.
  
\*Cohesión gramatical y léxica.
  
\*Los conectores.
  
\*Otros mecanismos de cohesión.
  
- Componentes básicos del léxico del castellano (II).
  
\*La terminología.
  
\*Procedimientos lingüísticos para la creación de neologismos.
  
- El castellano en Internet. Recursos lingüísticos fundamentales.
  
\*Instituciones académicas, agencias de prensa, medios de comunicación digitales, colecciones de textos, autoformación en lenguas, etc.
  
3. Técnicas de Trabajo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas de análisis y comentario de textos: comentario lingüístico y literario.
  
- Redacción de trabajos académicos que incorporen los elementos complementarios (índices, citas, bibliografías, etc.).
  
4. Literatura.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Evolución histórica de las formas literarias.
  
- Innovación y modernidad en el siglo xviii:
  
\*La ilustración valenciana.
  
\*El ensayo: análisis de textos de José Cadalso y de Gaspar Melchor de Jovellanos.
  
\*El teatro: lectura y comentario de unas escenas de una obra de Leandro Fernández de Moratín.
  
- La literatura en el siglo xix:
  
\*El Romanticismo: marco histórico y cultural. Originalidad del Romanticismo.
  
\*La lírica: análisis de poemas de José de Espronceda y de Gustavo Adolfo Bécquer.
  
\*La prosa: lectura de un artículo de Mariano José de Larra.
  
\*El teatro romántico: análisis de escenas de una obra del Duque de Rivas, de Antonio García Gutiérrez o de José Zorrilla.
  
\*El Realismo: La innovación narrativa en la segunda mitad del siglo xix: Vicente Blasco Ibáñez, Benito Pérez Galdós y Leopoldo Alas ?Clarín-
  
- La literatura en el siglo xx. Características generales. Las vanguardias:
  
\*La lírica en el siglo xx: análisis y comentario de poemas de Antonio Machado, de Juan Ramón Jiménez y de un poeta de la generación de 1927. Miguel Hernández.
  
Los exilios: Max Aub, Juan Gil-Albert y Juan Chabás.
  
\*La narrativa en el siglo xx. Azorín, Gabriel Miró. Nuevos modelos narrativos.
  
\*La novela y el cuento hispanoamericano.
  
\*Tendencias de la lírica en la segunda mitad del siglo xx. Francisco Brines.
  
\*Evolución y transformación del teatro.
  
\*El ensayo.
  
- Análisis y comentario de una obra de cada época y lectura de los fragmentos más representativos de algunas de las literaturas de las lenguas constitucionales y de las literaturas extranjeras.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Analizar, interpretar y valorar textos escritos específicos (humanísticos, periodísticos, científicos, literarios, etc.) de diferente nivel de formalización, teniendo en cuenta la función social que ejercen, la tradición cultural en que se inscriben, su estructura y los valores que transmiten,
  
Este criterio pretende valorar la capacidad del alumnado para interpretar el sentido de un texto a partir del análisis de su estructura semántica, del conocimiento de los esquemas textuales y de los datos relevantes sobre la situación de comunicación. Se ha de tener en cuenta, asimismo, la capacidad para analizar los valores, implícitos o manifiestos, del texto (en especial los que reflejan usos discriminatorios) y para reflexionar sobre ellos críticamente.
  
2. Elaborar memorias, informes, trabajos de investigación, etc., a partir de la consulta de fuentes de diverso tipo e integrar su información en textos de síntesis, que presenten los datos principales y los distintos puntos de vista, sus relaciones y la perspectiva propia, utilizando los procedimientos de documentación y tratamiento de la información propios del ámbito académico.
  
Este criterio orienta la valoración de la capacidad para acceder de forma autónoma a las fuentes de información, seleccionar en ellas los datos pertinentes mediante fichas, resúmenes, esquemas, etc. y reutilizarlos en la elaboración de textos propios del ámbito académico, cualquiera que sea el tema sobre el que traten. Se atenderá, por tanto, en la valoración de los textos producidos por el alumnado (memorias, trabajos de investigación, etc.), tanto a la coherencia de los mismos, como al uso apropiado de procedimientos de citación (notas a pie de página, comillas, etc.), a la inclusión correcta de la bibliografía consultada y a la elaboración de índices sobre el contenido de los textos, respetando las convenciones propias del ámbito académico.
  
3. Crear textos escritos de carácter formal adecuados a la situación de comunicación, utilizando mecanismos que les den coherencia y cohesión y atendiendo a sus diferentes estructuras formales.
  
El criterio atiende al desarrollo de la capacidad para elaborar textos formales, de carácter académico, orientadores de la opinión y de la conducta o reguladores de la vida social. Se habrá de valorar en estas producciones la selección y estructuración de la información de acuerdo con la situación comunicativa y con los esquemas textuales básicos del texto que se quiera producir (exposición, argumentación, instrucción, etc.). Asimismo se tendrá en cuenta la capacidad del alumnado para situarse como emisor (por ejemplo, distanciándose mediante el uso de formas impersonales o despersonalizadoras, mediante la ausencia de modalización...), para utilizar procedimientos que garanticen la cohesión y para emplear correctamente la variedad estándar de la lengua así como los elementos paralingüísticos propios de cada tipo de escrito.
  
4. Identificar en intercambios comunicativos de todo tipo, especialmente en textos específicos, expresiones y valoraciones que denoten usos discriminatorios (en relación con el género social, con la lengua, con el grupo étnico o con la pertenencia a grupos considerados marginales en nuestra sociedad), reflexionar críticamente sobre estas y evitarlas en las producciones propias.
  
El criterio pretende comprobar la capacidad para reconocer en los usos lingüísticos, como forma del comportamiento humano, los prejuicios y las valoraciones peyorativas que revelan las relaciones sociales entre los miembros de una comunidad de hablantes. Se ha de valorar asimismo la capacidad para reflexionar explícitamente sobre estos usos y para evitarlos, de forma autónoma y consciente, en las producciones propias.
  
5. Comprender el origen y desarrollo del castellano y del valenciano en su historia y en el momento actual, valorando sus variedades.
  
El criterio se centra en la valoración del conocimiento de los rasgos generales de los procesos de formación de las lenguas, en concreto, la consolidación, normalización y sustitución de lenguas y de su aplicación al análisis crítico de la realidad de nuestro entorno. Para ello se atenderá tanto a los aspectos lingüísticos como a los condicionantes sociopolíticos, en épocas pasadas y en el mundo contemporáneo, implicados en estos procesos (por ejemplo en la fijación de la norma culta, en la configuración y consolidación del estándar, etc.). Asimismo, se analizará y valorará la normalización lingüística como proceso opuesto al de sustitución y necesario para detener la pérdida de vitalidad del valenciano.
  
6. Distinguir las diferentes lenguas constitucionales de España, conocer su origen y evolución, promover su uso normalizado en todos los ámbitos y valorar críticamente las situaciones de bilingüismo.
  
El criterio trata de orientar la valoración de los aprendizajes realizados por el alumno en lo que se refiere a las lenguas del territorio español ?extensión, parentescos, relaciones con otras lenguas- y a los fenómenos de contacto entre ellas ?factores que explican este contacto, características y consecuencias del contacto, actitudes que provoca.
  
7. Conocer, identificar y analizar las variedades lingüísticas (espaciales, sociales y de estilo) del castellano y del valenciano y las actitudes sociolingüísticas que en ellas se manifiestan, así como las diferentes causas que puede tener, en una situación de contacto de lenguas, la elección de una de ellas o la alternancia de códigos en un mismo discurso.
  
El criterio se centra en la capacidad para utilizar en el análisis de la actividad comunicativa la información que determinadas marcas lingüísticas proporcionan sobre el origen geográfico de los hablantes, sobre su pertenencia a un grupo social y sobre el momento histórico en que se produce el discurso. Asimismo, el criterio atiende a la capacidad de analizar y valorar el significado que tiene la alternancia de códigos en una situación de lenguas en contacto, tanto en los casos de adopción de una de las lenguas para situaciones comunicativas determinadas como en los casos de alternancia de códigos dentro de un mismo discurso (valor retórico en el discurso citado, valores connotados por expresiones de una determinada lengua o por la alternancia de lenguas en una conversación, etc.). En todos los casos se atenderá al análisis crítico de las actitudes sobre la lengua y los hablantes que comporta la elección de una lengua o de una variedad determinada, así como las implicadas en el cambio de lengua.
  
8. Analizar la evolución histórica de los géneros literarios en castellano (desde el siglo xviii hasta la actualidad) y en valenciano (siglo xx), atendiendo al marco histórico y cultural y a su relación con los autores y obras más destacados.
  
Se trata de valorar la capacidad para comprender el fenómeno literario como producto cultural situado en un contexto sociohistórico determinado y para interpretar obras literarias en relación con el género al que se adscriben convencionalmente y con los procedimientos retóricos que las singularizan. Será necesaria la lectura de obras literarias completas o de fragmentos extensos a los que aplicar los criterios de análisis literario y de interpretación de acuerdo con el contexto de producción.
  
9. Conocer y valorar las obras y los autores más representativos de la literatura de los siglos xviii, xix y xx en las diversas lenguas constitucionales y en las grandes líneas de la literatura universal.
  
El criterio pretende que el alumnado adquiera una visión más amplia de la producción literaria, con conocimientos de obras de otras tradiciones que le permitan la comparación y el reconocimiento del componente ideológico que transmiten.
  
10. Manejar los recursos informáticos básicos (procesadores de textos, correctores ortográficos, bases de datos, Internet, multimedia...) y aplicarlos a la búsqueda y elaboración de la información.
  
Este criterio pretende que el alumnado sea capaz de utilizar las tecnologías de la información y que las incorporen a su trabajo académico.
  
11. Conocer y aplicar técnicas de análisis y comentario de textos, así como de elaboración de trabajos académicos.
  
El criterio hace referencia a los procedimientos para obtener, tratar y reelaborar la información, y para producir los diferentes textos propios del ámbito académico. Se dedicará una atención especial al comentario de textos de carácter formal, como técnica que recoge los conocimientos desarrollados en los bloques de contenidos.
  
LENGUAS EXTRANJERAS I y II
  
(Materia Común)
  
I. Introducción
  
Los avances humanísticos y científicos caracterizan un mundo en plena evolución cultural; por otra parte, las lenguas extranjeras cobran nueva relevancia con el desarrollo de nuevas tecnologías que las convierte en un instrumento indispensable para la inserción en el mundo del empleo y la comunicación en general.
  
Para integrarse en él de manera creativa y responsable es indispensable una sólida formación escolar.
  
La idiosincrasia de la Unión Europea y la integración en ella de países con hablantes de lenguas diversas, genera asimismo una creciente necesidad de conocimiento de lenguas extranjeras por parte de los ciudadanos y ciudadanas europeos que les permita comunicarse de manera efectiva con los miembros de esta amplia Comunidad.
  
Por todo esto, se reconoce en las lenguas extranjeras un elemento clave en la construcción de la identidad europea: una identidad plurilingüe y multicultural. El conocimiento de lenguas extranjeras favorece la libre circulación de personas y facilita la cooperación cultural, económica, técnica y científica entre los países. Mediante el aprendizaje continuado de lenguas extranjeras, se adquiere un medio privilegiado de comunicación personal a la vez que intercultural, imprescindible para la consecución de varias de las finalidades educativas en esta etapa. Por un lado, se van a ampliar los conocimientos culturales con nuevos contenidos que van a permitir forjarse una idea mucho más rica de cómo es el mundo, valorarlo críticamente y, a partir de ahí, incidir en él para conseguir una transformación compensadora y solidaria.
  
En el marco sociolingüístico propio de la Comunidad Autónoma Valenciana, donde conviven dos lenguas, la enseñanza de la Lengua Extranjera cumple otras funciones educativas importantes.
  
Por un lado, este aprendizaje favorece la observación de las otras lenguas que se poseen o se aprenden y hace posible la transferencia de conocimientos de unas a otras siempre que se parta de unos planteamientos comunes en cuanto al objeto de aprendizaje y a la metodología. Con ello se mejora e incluso se desarrolla la competencia en la lengua materna o en la segunda.
  
Por otro lado, las actitudes ante las culturas, las lenguas y sus hablantes constituyen una parte importante de los contenidos curriculares propuestos. Con ello se continúa y se favorece la reflexión sobre la diversidad lingüística y cultural y los posibles conflictos que ésta puede provocar. Se promueven actitudes positivas, no sólo respecto de las lenguas extranjeras, sino respecto de las diversas lenguas habladas en el Estado Español y, sobre todo, respecto de las dos lenguas habladas en nuestra Comunidad.
  
A lo largo de la Educación Secundaria Obligatoria, el estudio de la Lengua Extranjera ha dotado a los alumnos de una competencia básica que les permite, desenvolverse en situaciones habituales de comunicación. También aparecen en la Educación Secundaria Obligatoria otros tipos de contenidos básicos en el aprendizaje lingüístico; por una parte, todos aquellos procedimientos destinados a desarrollar en los estudiantes la capacidad de aprender cada vez más autónomamente. Por otra parte, los contenidos de tipo sociocultural transmitidos mediante el uso social de la lengua y las actitudes positivas de respeto, apertura y espíritu crítico que motivan para la comunicación, tanto interpersonal como intercultural.
  
En el Bachillerato, el aprendizaje de la lengua extranjera supondrá, por una parte, la prolongación y consolidación de lo que ya se conoce y, por otra, un desarrollo de capacidades más especializadas en función de los intereses profesionales y académicos que guiarán el futuro laboral del alumnado.
  
El Consejo de Europa establece un marco de referencia común europeo para el aprendizaje de lenguas extranjeras, indicando que para desarrollar progresivamente la competencia comunicativa en una determinada lengua, el alumnado debe ser capaz de llevar a cabo una serie de tareas de comunicación.
  
Las tareas de comunicación configuran un conjunto de acciones que tienen una finalidad comunicativa concreta dentro de un ámbito especifico. Para su realización, se activa la competencia comunicativa.
  
En primer lugar, para ampliar la competencia comunicativa se ampliará el tipo de situaciones en las que se utiliza la lengua extranjera mediante la diversificación de las funciones comunicativas y de los ámbitos de uso en los que éstas se producen.
  
Se crearán o simularán situaciones en las que, más allá de la comunicación más o menos cotidiana, se utilice la lengua extranjera para desarrollar técnicas de trabajo intelectual, para adquirir conocimientos relacionados con otras áreas disciplinares o para investigar en ámbitos específicos, seleccionados en función de los intereses de los estudiantes.
  
En segundo lugar, ampliar la competencia comunicativa significa capacitarse para comprender y producir discursos más complejos mediante la consolidación de los procedimientos de comprensión y la puesta en práctica de las estrategias de producción tanto oral como escrita. Significa también capacitarse para reconocer e interpretar los elementos que a menudo se comunican de manera implícita en el discurso.
  
Al adquirir mayor capacidad para comprender los contenidos transmitidos de manera implícita, se amplía también la capacidad de reconocer y analizar el papel de los estereotipos y connotaciones culturales que pueden convertir la lengua en un instrumento de manipulación de los valores y actitudes sociales; se amplía, por lo tanto, la capacidad de reaccionar de manera crítica ante ellos.
  
En tercer lugar, otro nivel de profundización de la competencia comunicativa es el de las variantes discursivas y textuales que pueden ser objeto de observación y apropiación. La edad de los estudiantes y la diversificación de intereses pueden aconsejar que se abra el abanico de los géneros discursivos, que podrán incluir también algunos textos relativamente especializados o ciertos textos literarios.
  
Asimismo, en la etapa de Bachillerato es necesario ampliar la competencia gramatical mediante el trabajo sobre textos orales y escritos que presenten estructuras morfosintácticas y contenidos léxicos más complejos. A partir de la observación del material propuesto, así como de las propias producciones, se puede llegar a la construcción de un saber explícito que permita sistematizar los conocimientos sobre el código de la lengua. Es en el contexto de estas actividades de reflexión donde fundamentalmente se llevan a cabo las operaciones de razonamiento lógico (análisis, conceptualización, sistematización, etc.) que refuerzan y completan la formación intelectual.
  
Junto con lo expuesto anteriormente, el proceso de enseñanza y aprendizaje de lenguas extranjeras contribuirá a la formación educativa del alumnado desde una perspectiva global que favorezca el desarrollo de su personalidad, la integración social, las posibilidades de acceso a datos de interés, etc. Especialmente, en esta etapa educativa, los idiomas se utilizarán para promover la formación intelectual y conocer informaciones específicas propias de otras áreas de conocimiento, que permitan al alumnado estar en contacto con los cambios permanentes en el saber científico, humanístico y tecnológico.
  
De esta forma, el Bachillerato propiciará que el avance en el conocimiento contribuya a ampliar el horizonte de cada estudiante, a que profundice en el acercamiento a otras formas de vida y organización social diferentes a las nuestras, a intercambiar opiniones sobre problemas que se comparten internacionalmente, a diversificar sus intereses profesionales y a consolidar valores sociales que favorezcan el encuentro en un mundo en que la comunicación internacional se hace cada vez más patente.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que los alumnos y las alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Utilizar la lengua extranjera para comunicarse en situaciones interactivas cada vez más diversificadas y auténticas, oralmente y por escrito, empleando estrategias comunicativas y discursivas adecuadas.
  
2. Comprender e interpretar críticamente los textos orales, escritos y visuales emitidos en situaciones de comunicación habitual y por los medios de comunicación y analizarlos críticamente desde el punto de vista de los valores que manifiestan.
  
3. Leer de manera autónoma con diversos fines: búsqueda y selección de informaciones, adquisición de conocimientos referidos a diversas áreas de interés, ocio, etc.
  
4. Leer textos literarios en lengua extranjera con el fin de sensibilizarse ante el hecho literario y hacerse consciente de los usos de la lengua que éste conlleva, comprender sus elementos esenciales y captar su función y organización discursiva.
  
5. Producir textos escritos con diferentes finalidades, planificándolos y organizándolos de manera coherente y adecuada a la situación de comunicación.
  
6. Reflexionar sobre el funcionamiento lingüístico-comunicativo de la lengua extranjera para poder llegar a producir mensajes más complejos y correctos, adaptados a las diversas situaciones y comprender las producciones ajenas, en situaciones cada vez más variadas e imprevistas.
  
7. Reflexionar sobre los propios procesos de aprendizaje utilizando recursos autónomos basados en la observación, corrección y evaluación, con el fin de continuar con el estudio de la lengua extranjera en el futuro y así utilizar estrategias de aprendizaje autónomo; plantearse objetivos propios en relación con necesidades personales y en relación con ámbitos de conocimientos en los que puede incidir la lengua extranjera; encontrar las vías de consecución de dichos objetivos (selección de los métodos de trabajo, soportes, técnicas, etc.), y evaluar la adecuación y la eficacia de todo ello.
  
8. Valorar críticamente otros modos de organizar la experiencia y estructurar las relaciones personales comprendiendo el valor relativo de las convenciones y normas culturales.
  
9. Reconocer, interpretar y ampliar el conocimiento de los referentes culturales que aparecen implícita o explícitamente en los textos para conocer los aspectos fundamentales del medio sociocultural propio de la lengua estudiada y conseguir una mejor comunicación y una mejor comprensión e interpretación de culturas distintas a la propia.
  
10. Apreciar la riqueza que supone el plurilingüismo como medio para contrastar y ampliar conocimientos y valores y reaccionar ante ellos de manera respetuosa, abierta y crítica y reconocer la importancia que tiene el aprendizaje de lenguas como medio de comunicación y entendimiento internacional en un mundo multicultural.
  
III. Núcleos de contenidos
  
Durante el proceso de enseñanza y aprendizaje en las etapas anteriores de la Enseñanza Obligatoria se han ido desarrollando tres tipos de contenidos (procedimientos, conceptos y actitudes) que siguen presentes en esta etapa.
  
El aprendizaje de una lengua está estrechamente ligado a la adquisición de contenidos relativos a procedimientos que se refieren no sólo a destrezas para la producción y comprensión del discurso, sino también a las estrategias de aprendizaje necesarias para esa comprensión y producción. Estos contenidos constituyen el eje del proceso didáctico. Los conceptos, construidos a partir de actividades de observación, análisis, manipulación y producción aparecen como contenidos indisociables de los procedimientos y son saberes explícitos y organizados sobre las unidades lingüísticas o los referentes culturales y sobre su funcionamiento en el discurso. Del mismo modo, para la organización de la intervención didáctica, hay que tener en cuenta las actitudes generadas ante la lengua estudiada, el aprendizaje de la misma, sus componentes culturales y sus hablantes.
  
Más arriba se han definido el objeto de aprendizaje, el carácter de la etapa y los objetivos generales. Además de estos elementos, en la determinación de los núcleos de contenidos, intervienen otras consideraciones derivadas de la investigación reciente sobre la adquisición de las lenguas en general y de las lenguas extranjeras en particular. Entre ellas se puede citar el papel de los intercambios comunicativos en la adquisición y desarrollo de la capacidad lingüística, la función de la reflexión en el aprendizaje o la existencia de diferentes estilos cognoscitivos que conducen a modos específicos de aprendizaje.
  
Los núcleos de contenidos son los mismos que se han establecido para la etapa de Secundaria Obligatoria porque, tal como están concebidos, responden a una definición del objeto de aprendizaje, la competencia comunicativa, que no es diferente en una etapa o en otra. Son pues el marco de referencia que sirve de guía en las diversas etapas y los contenidos que los componen van ampliándose progresivamente en el transcurso de los años de instrucción.
  
Así pues, estos núcleos de contenidos son una prolongación de los especificados en la etapa de Secundaria Obligatoria y será sólo su tratamiento lo que varíe con respecto a la etapa anterior. En efecto, la mayor capacidad comunicativa de los alumnos en la lengua extranjera y su mayor capacidad cognoscitiva, así como el mayor grado de autonomía alcanzado, va a permitir que se puedan consolidar las capacidades adquiridas a lo largo de la Educación Secundaria Obligatoria y además profundizar en ellas y ampliarlas.
  
LENGUAS EXTRANJERAS I
  
1. Habilidades Comunicativas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Obtención de información global y específica de un texto.
  
- Predicción y deducción de información en diferentes tipos de textos.
  
- Escucha comprensiva de mensajes emitidos por hablantes con diferentes acentos.
  
- Interacción oral con otras personas, planificando previamente el mensaje que se desea transmitir y cuidando tanto la coherencia como la corrección formal.
  
- Descripciones y narraciones basadas en experiencias personales.
  
- Formulación de hipótesis sobre las expectativas, intereses o actitudes comunicativas que puedan tener los receptores de los textos.
  
- Ordenación lógica de frases y párrafos con el fin de realizar un texto coherente, utilizando los elementos de enlace adecuados.
  
Redacción de cartas tanto informales como con un cierto grado de formalidad.
  
- Observación y utilización consciente de estrategias de aprendizaje.
  
- Autocontrol en las actividades de comprensión y producción de textos, mediante la disminución progresiva de la guía didáctica (las consignas, preguntas, etc., con las que el profesor o los materiales marcan progresivamente los pasos de una actividad).
  
- Reflexión sobre la propia manera de aprender para conseguir que la selección de las estrategias adecuadas se realice de manera autónoma según estilos de aprendizaje personales.
  
2. Reflexiones sobre la Lengua.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
INGLÉS
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Describir la apariencia física, estado de salud, carácter, gustos e intereses. Comparar, contrastar y diferenciar entre datos y opiniones. Expresar preferencias:
  
\*Like / enjoy / hate?+ ?ing o to + infinitivo.
  
\*Want + sustantivo / pronombre / Want to + infinitivo.
  
\*Verbos no utilizados en forma continua.
  
\*Adjetivos.
  
\*Phrasal verbs.
  
\*Pronombres y oraciones de relativo.
  
- Hablar de costumbres y hábitos en el pasado. Expresar los cambios que se producen en ellos y en las cosas que nos rodean:
  
\*Diferentes tiempos verbales (voz activa y pasiva).
  
\*Would / used to + infinitivo.
  
\*Be / get used to + ?ing.
  
\*Usos del gerundio después de ciertos verbos, preposiciones y como sujeto.
  
\*Adverbios de modo e intensidad.
  
- Expresar planes y disposiciones con distintas referencias temporales. Concertar citas. Predecir acontecimientos y hacer pronósticos:
  
\*Presente continuo I Will / be going to.
  
\*When / as soon as + presente simple o perfecto.
  
\*Futuro continuo.
  
\*Futuro perfecto.
  
- Expresar obligación y ausencia de obligación, necesidad, capacidad y posibilidad:
  
\*Modales: must, mustn't, should / ought to, need, needn't, have to, don't have to,
  
\*can / be able to, could.
  
- Expresar posibilidades reales y formular hipótesis:
  
\*Oraciones condicionales tipo I, II y III.
  
- Relatar lo que otra persona ha dicho, preguntado, ordenado o sugerido:
  
\*Estilo indirecto: preguntas, oraciones declarativas, órdenes y sugerencias.
  
\*Verbos introductorios: ask, declare, apologise, explain, invite, offer, say, suggest, tell, etc.
  
- Hacer deducciones sobre el presente y el pasado:
  
\*Verbos modales: must, can, may, could, should + infinitivo simple.
  
\*Verbos modales: must, can, may, could, should + infinitivo perfecto.
  
- Expresar la consecuencia, el resultado y la causa:
  
\*Oraciones subordinadas introducidas por los nexos: because, since, so as, as a result, consequently, etc.
  
\*Have / get something done.
  
B) Léxico-semántico:
  
- Relacionado con los temas tratados: experiencias, noticias, ocio, intereses, lugares, etc.
  
- Fórmulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad: silent letters, etc.
  
- Formas débiles.
  
- Acentuación de palabras y frases.
  
- Entonación de frases.
  
- Ritmo.
  
FRANCÉS
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Describir la apariencia física, estado de salud, carácter, gustos e intereses. Comparar, contrastar y diferenciar distinguiendo datos de opiniones. Expresar preferencias:
  
\*El condicional.
  
\*Oraciones comparativas.
  
\*Expresar las acciones en curso: être en train de.
  
\*Pronombres relativos.
  
\*Presentativos.
  
- Hablar de hábitos y costumbres en el pasado:
  
\*Expresar los cambios que se producen en ellos y en las cosas que nos rodean.
  
\*Revisión de tiempos verbales simples y compuestos.
  
\*Adverbios. Locuciones. Conjunciones (las más usuales).
  
\*Empleo de en e y en expresiones corrientes.
  
- Expresar planes y disposiciones con distintas referencias temporales. Concertar citas. Predecir acontecimientos y hacer pronósticos:
  
\*Las subordinadas temporales (quand).
  
\*Empleo del futur simple.
  
\*Empleo del passé composé e imperfecto.
  
- Expresar la obligación y ausencia de obligación, necesidad, capacidad y posibilidad:
  
\*Devoir + infinitivo. Il faut que + subjuntivo.
  
\*Il est indispensable / necessaire / interdit / etc.
  
\*Empleo del imperativo / del infinitivo.
  
- Expresar posibilidades reales y formular hipótesis:
  
\*Expresión de la condición.
  
\*Las relaciones lógicas.
  
- Relatar lo que otra persona ha dicho, preguntado, ordenado o sugerido:
  
\*Poder reconocer el estilo indirecto.
  
\*Oraciones declarativas. Ordenes / sugerencias.
  
- Hacer deducciones sobre el presente y el pasado:
  
\*Verbos modales: devoir, pouvoir + infinitivo (presente y pasado).
  
- Expresar la consecuencia, el resultado y la causa:
  
\*La expresión de la causa (parce que - pourquoi).
  
\*La expresión de la consecuencia (bien que - malgré).
  
\*La expresión de la finalidad (pour que).
  
- Saber comentar lecturas de tipo literario, científico, tecnológico, filosófico, cultural.
  
- Saber comentar emisiones de televisión, vídeo, etc. (películas, telediarios, documentales, etc.).
  
B) Léxico:
  
- Relacionado con los temas tratados.
  
- Formulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad.
  
- Acentuación.
  
- Entonación.
  
- Ritmo.
  
ALEMÁN
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Describir cosas y personas, expresar juicios de valor sobre personas y cosas:
  
\*Adjetivo en posición predicativa y atributiva.
  
\*Declinación del adjetivo. Coordinación de oraciones. Orden de los elementos en la oración.
  
- Indicar dirección, invitar y rechazar una invitación:
  
\*Preposiciones de dirección.
  
\*Pronombres personales es y man.
  
- Expresar un estado de ánimo, expresar la filiación, comparar:
  
\*Pronombre interrogativo welch-.
  
\*Grados del adjetivo.
  
\*Oraciones interrogativas positivas y negativas.
  
\*Declinación de los grados del adjetivo.
  
- Relatar hechos acaecidos en el pasado, disculparse, expresar modalidad:
  
\*Conjugación del pretérito perfecto.
  
\*Adjetivos indefinidos y posesivos.
  
\*Conjugación de los verbos modales.
  
- Expresar datos acerca de uno mismo, expresar preferencias y gustos, invitar:
  
\*Declinación de los pronombres.
  
\*Uso de las preposiciones.
  
- Expresar una necesidad, causa, pertenencia:
  
\*El caso genitivo.
  
\*Oraciones subordinadas causales.
  
\*Oraciones subordinadas completivas.
  
\*Orden de los elementos en la oración.
  
- Describir, expresar una opinión y fundamentarla:
  
\*Declinación del adjetivo atributivo con y sin presentador.
  
\*Sistema pronominal.
  
\*Pronombres de relativo.
  
- Expresar temporalidad, transmitir una información:
  
\*Verbos con complemento preposicional.
  
\*Adverbios pronominales.
  
\*Oraciones subordinadas concesivas.
  
B) Léxico:
  
- Relacionado con los temas tratados.
  
- Formulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad.
  
- Acentuación.
  
- Entonación.
  
- Ritmo.
  
ITALIANO
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Expresar hipótesis y suposiciones:
  
\*Verbos credere, pensare + di + infinitivo; credere, pensare- + che + infinitivo.
  
\*Uso del futuro para expresar la probabilidad. Probabilmente, forse + futuro.
  
- Reaccionar ante una información:
  
\*Mi sorprende + che + subjuntivo.
  
\*Mi sembra strano, incredibile + che + subjuntivo.
  
- Hablar de acciones futuras (proyectos, hipótesis, deseos, otros usos):
  
\*Dovere, pensare + di + infinitivo.
  
\*El tiempo futuro usado en las predicciones, anuncios, cuando hay un elemento de incertidumbre.
  
\*Uso de vorrei, mi piacerebbe + infinitivo, para expresar deseos.
  
\*Uso de vorrei, mi piacerebbe + che + imperfecto de subjuntivo.
  
\*Uso de sperare + di + infinitivo.
  
\*Uso de sperare + che + presente subjuntivo o futuro.
  
- Expresar comparaciones basadas en la cantidad o en otras características:
  
\*Comparativos y superlativos: il / la / i / le, quello / a / i / e + piú / meno + adjetivo; quello / a / i / e + che + ha / hanno + più / meno + sustantivo.
  
\*Expresiones. Di più, di meno; in più, in meno; il doppio, il triplo di, etc.
  
\*Migliore / meglio.
  
\*Peggiore / peggio.
  
- Describir lugares, ubicar geográficamente:
  
\*Contar por escrito la descripción de algún lugar.
  
- Expresar acuerdo y desacuerdo (enérgicamente, con mucha / poca convicción, con reservas):
  
\*Uso del indicativo y del subjuntivo.
  
- Saber pedir una información por escrito.
  
B) Léxico:
  
- Actividades comunes, anuncios, horóscopo, supersticiones, comprar, viajes, gastronomía.
  
C) Fónetica:
  
- Repaso de sonidos.
  
- Entonación de frases.
  
PORTUGUÉS
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Caracterizar personas, física y psicológicamente. Comparar, contrastar y diferenciar distinguiendo datos de opiniones. Expresar gustos y preferencias:
  
\*Presente del subjuntivo con frases dubitativas y exclamativas.
  
\*Adjetivos calificativos: comparativo.
  
\*Adverbios: físicamente, inesperadamente, inicialmente.
  
- Hablar de hábitos y costumbres en el pasado. Reforzar una idea con relación al pasado. Hablar de acciones pasadas no concretadas.
  
\*Pretérito mais-que-perfeito simples del indicativo.
  
\*Adverbios: sobretudo, anteriormente.
  
\*Verbo: dar + preposiciones.
  
- Expresar planes y disposiciones con distintas referencias temporales. Hablar de acciones concluidas en relación a otras. Hablar de acciones repetitivas:
  
\*Gerundio compuesto.
  
\*Perífrasis de: vir a + infinitivo.
  
\*Locuciones adverbiales: de longe.
  
- Hacer deducciones sobre el presente y el pasado. Expresar duda, deseo, orden y sentimiento:
  
\*Presente del subjuntivo con verbos de deseo, orden, duda y sentimiento.
  
\*Verbo: passar + preposiciones.
  
\*Locuciones conjuncionales: assim que, uma vez que.
  
- Expresar posibilidades reales y formular hipótesis. Expresar deseo, intención y finalidad:
  
\*Adverbios: porventura, acaso.
  
\*Exclamativas de deseo: pretérito imperfecto del subjuntivo vs. presente del subjuntivo.
  
\*Locuciones adverbiales: de certo, por acaso.
  
- Expresar eventualidad en el futuro. Hablar de acciones futuras anteriores a otras también futuras:
  
\*Futuro perfecto del indicativo.
  
\*Presente del subjuntivo: verbos regulares en ?ar, ?er, ?ir.
  
\*Locuciones de subordinación: assim que, uma vez que.
  
- Expresar la consecuencia, el resultado y la causa. Hablar de acciones concluidas con relación a otras:
  
\*Locuciones adverbiales: de certeza, em alternativa.
  
\*Adverbios: pessoalmente, prioritariamente, publicamente.
  
\*Pares idiomáticos: a olhos vistos, de cor e salteado.
  
- Expresar la consecuencia, el resultado y la causa. Hablar de acciones concluidas con relación a otras:
  
\*Infinitivo compuesto (forma personal).
  
\*Locuciones de subordinación: visto que, já que, pois que, uma vez que.
  
B) Léxico:
  
- Relacionado con los temas tratados.
  
- Formulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad.
  
- Acentuación.
  
- Entonación.
  
- Ritmo.
  
3. Aspectos Socioculturales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Valoración positiva del uso de la lengua extranjera como medio para eliminar barreras de entendimiento y comunicación entre pueblos.
  
- Contraste entre aspectos culturales de la vida cotidiana que transmite la lengua extranjera y los propios.
  
- Adecuación de los mensajes a las características del interlocutor.
  
- Identificación de costumbres y rasgos de la vida cotidiana propios de otros países y culturas donde se habla la lengua extranjera.
  
- Uso de fórmulas lingüísticas adecuadas a las situaciones comunicativas.
  
- Reconocimiento de la presencia e importancia de la lengua extranjera en las nuevas tecnologías de la información y comunicación.
  
- Interés por conocer informaciones culturales de los países donde se habla la lengua extranjera.
  
- Interés por establecer relaciones sociales con hablantes de lenguas extranjeras
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Extraer información global y específica en los mensajes orales.
  
Se refiere a mensajes emitidos por los estudiantes, el profesorado, o por los medios de comunicación, reconocer las estrategias comunicativas utilizadas por los interlocutores y en textos escritos auténticos que versen sobre temas de interés general y utilizar destrezas y estrategias relacionadas con distintos tipos y finalidades de lecturas.
  
2. Participar en conversaciones o debates preparados de antemano.
  
Se busca que se utilicen las estrategias adecuadas para asegurar la comunicación con el interlocutor y producir mensajes coherentes y con la corrección formal necesaria para hacer posible dicha comunicación.
  
3. Entender la información esencial en textos diversos sobre temas de actualidad.
  
Conviene incluir la realidad sociocultural de los países donde se habla la lengua extranjera o que tengan interés informativo, anticipando y deduciendo datos a partir del contexto.
  
4. Redactar textos diversos con la corrección sintáctica necesaria para su comprensión.
  
Este criterio valora la utilización de los distintos elementos que aseguran la cohesión y la coherencia del texto.
  
5. Reflexionar sobre el funcionamiento de la lengua.
  
Se busca conseguir la comprensión de la dinámica del sistema mediante la inducción o deducción de las reglas correspondientes, y utilizar elementos lingüísticos de referencia (gramaticales, léxicos, ortográficos, fonéticos y textuales) que faciliten la sistematización del aprendizaje.
  
6. Transferir el conocimiento de las reglas de funcionamiento de la lengua extranjera a situaciones nuevas.
  
El alumnado debe ser capaz de desenvolverse competentemente desde el punto de vista lingüístico partiendo de las reglas que ha trabajado y manejado de manera controlada. Se espera que las reglas lingüísticas sean aplicadas en diferentes situaciones.
  
7. Usar de forma autónoma recursos, fuentes de información y materiales de referencia.
  
En este criterio se persigue conocer el desarrollo por parte del alumnado de las destrezas necesarias para contrastar conclusiones, sistematizar y consolidar conocimientos.
  
8. Reflexionar sobre los propios procesos de aprendizaje. Se analiza la manera en que se producen reformulaciones de reglas, se expresan definiciones sobre lo aprendido y se avanza en los nuevos aprendizajes.
  
9. Interpretar rasgos que definen la cultura o culturas de los países donde se habla la lengua extranjera y mostrar conocimientos de datos de tipo geográfico, histórico, artístico, literario, etc. e incorporar dicho conocimiento en la comunicación en situaciones contextualizadas.
  
El alumnado necesita un bagaje de los aspectos socioculturales de las comunidades donde se habla la lengua extranjera, que le facilite una competencia sociolingüística para adaptar su discurso a la situación social en la que tenga lugar cada acto de comunicación.
  
10. Mostrar acercamiento a la diversidad social y cultural que se transmite cuando se comunica en lengua extranjera.
  
La lengua extranjera es fuente de información y medio de comunicación que nos permite buscar similitudes y diferencias socioculturales.
  
11. Desarrollar el interés por valorar positivamente el uso de la lengua extranjera como medio de comunicación internacional y para el entendimiento de los pueblos y considerar su presencia en el uso de nuevas tecnologías.
  
La lengua extranjera se convierte tanto en un recurso como en un elemento motivador para el uso de las tecnologías. Se va más allá del uso de la tecnología para aprender lenguas. Especialmente en el caso de las tecnologías de la información y la comunicación, y sobre todo cuando la comunicación se produce a través de Internet, la lengua es además un medio para poder valerse de la tecnología.
  
12. Profundizar en el conocimiento de la cultura propia a partir de las informaciones socioculturales que transmite la lengua extranjera.
  
Aprender de otras culturas facilita al alumnado ahondar en la comprensión de la cultura propia. El alumnado comparará y desarrollará una actitud de empatía hacia otras realidades culturales y una comprensión real de lo que significa vivir en un mundo intercultural.
  
III. Núcleos de contenidos
  
LENGUAS EXTRANJERAS II
  
1. Habilidades Comunicativas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Narraciones orales y escritas de acontecimientos o experiencias personales.
  
- Participación y contribución activa en discusiones o debates sobre diversos temas.
  
- Expresión de argumentación y contraargumentación, tanto oralmente como por escrito.
  
- Resolución de problemas de forma cooperativa y toma de decisiones en grupo sobre un tema especifico.
  
- Lectura de manera autónoma de textos escritos referidos a la actualidad, a la vida cultural o relacionados con los intereses profesionales, presentes o futuros, del alumnado.
  
- Comparación y contraste entre textos sobre el mismo tema publicados en diferentes revistas o periódicos.
  
- Finalización de textos de los que se han proporcionado uno o varios párrafos, consiguiendo un texto final con elementos que le den cohesión y coherencia.
  
- Participación en la elaboración de proyectos, tales como la elaboración de un periódico, un folleto, una encuesta, un sondeo, etc.
  
2. Reflexiones sobre la Lengua.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
INGLÉS
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Dar y pedir opiniones y consejos. Persuadir y advertir:
  
\*Oraciones de relativo especificativas y explicativas.
  
\*Oraciones subordinadas consecutivas introducidas por so / such...that.
  
\*Should / had better.
  
\*Nexos: although, even if, in spite of.
  
- Solicitar información utilizando preguntas indirectas. Referirse a una información recibida anteriormente utilizando verbos específicos.
  
\*Estilo indirecto: preguntas.
  
\*Estilo indirecto con los siguientes verbos introductorios: accept, advise, agree, apologise, ask, beg, declare, explain, insist, invite, offer, etc.
  
\*Derivación: sufijos para formar adjetivos y sustantivos.
  
- Narrar una biografía y planificar un relato:
  
\*Subordinadas de finalidad introducidas por so (that), (in order) to, in order not to, so as to, so as not to.
  
\*Adjetivos con too / enough.
  
\*Usos del infinitivo después de ciertos verbos y adjetivos.
  
\*Phrasal verbs.
  
- Formular hipótesis y especular. Establecer condiciones y hablar de verdades generales. Expresar quejas, deseos y sentimientos de pesar y arrepentimiento:
  
\*Oraciones condicionales, revisión de los tres tipos.
  
\*Futuro con will.
  
\*Oraciones condicionales con unless / as long as / providing that.
  
\*I wish + pasado simple o perfecto.
  
\*I wish + would.
  
- Describir detalladamente el aspecto físico y el carácter de una persona real o imaginaria:
  
\*Orden de adjetivos y adjetivos compuestos.
  
\*Phrasal verbs para explicar rasgos de carácter o modos de comportamiento.
  
\*Participio de presente y de pasado.
  
\*Expresiones idiomáticas.
  
- Mostrar acuerdo y desacuerdo y dar explicaciones:
  
\*Conectores: for this reason, in adition, moreover, on the other hand, because, whereas, for example, consequently, etc.
  
\*Regret / remember + gerundio / infinitivo.
  
\*Prefijos para formar opuestos: un-, in-, um-, il-, ir-, dis-, etc.
  
- Analizar cambios en diferentes lugares y cosas y en la sociedad:
  
\*Voz pasiva.
  
\*Need / needn't + infinitivo.
  
\*Verbos seguidos de gerundio o infinitivo.
  
\*Have / get something done.
  
- Expresar sentimientos y hablar de relaciones personales:
  
\*Be + adjetivos.
  
\*Comparaciones: as if, as...as, as though.
  
\*Verbos pronominales seguidos de adjetivos.
  
\*Phrasal verbs para hablar del desarrollo de las relaciones personales.
  
B) Lexico-semántico:
  
- Relacionado con los temas tratados: experiencias, noticias, ocio, intereses, lugares, etc.
  
- Fórmulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad: / s / en posición final, etc.
  
?Formas débiles.
  
- Acentuación de palabras y frases.
  
- Entonación de frases.
  
- Ritmo.
  
FRANCÉS
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Dar y pedir opiniones y consejos. Persuadir, advertir, argumentar:
  
\*Oraciones explicativas y especificativas.
  
\*Expresiones para expresar la opinión, el asesoramiento, etc.
  
- Solicitar información utilizando preguntas indirectas. Referirse a una información recibida anteriormente utilizando verbos específicos:
  
\*Frases hechas.
  
\*Locuciones interrogativas. Estereotipos.
  
- Saber narrar acontecimientos, películas biografías. Planificar el relato, respetando las técnicas de expresión:
  
\*Empleo del imperfecto / passé composé / futuro.
  
\*Saber estructurar un relato simple.
  
- Formular hipótesis y especular. Establecer condiciones y hablar de verdades generales. Expresar quejas, deseos y sentimientos de pesar y arrepentimiento:
  
\*Revisión de las oraciones condicionales.
  
\*Empleo del subjuntivo (presente).
  
- Describir detalladamente el aspecto físico y el carácter de una persona real o imaginaria:
  
\*Colocación de adverbio y adjetivos.
  
\*Adjetivos compuestos.
  
\*Explicar rasgos de carácter y comportamiento.
  
\*Participio de presente y participio pasado.
  
\*Expresiones idiomáticas.
  
- Mostrar acuerdo / desacuerdo. Dar explicaciones:
  
\*Conectores: par conséquent, pour cette raison, donc, le pourquoi, etc.
  
\*Expresiones idiomáticas.
  
- Expresar sentimientos y hablar de las relaciones personales:
  
\*Être + adjetivos.
  
\*La expresión de la comparación (con sustantivos y adjetivos).
  
\*Verbos pronominales + adjetivos.
  
\*Verbos para expresar el desarrollo de las relaciones personales.
  
B) Léxico.
  
- Relacionado con los temas tratados.
  
- Formulas y expresiones.
  
C) Fonética.
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad.
  
- Acentuación.
  
- Entonación.
  
- Ritmo.
  
ALEMÁN
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Comprender narraciones escritas de acontecimientos pasados:
  
\*El Präteritum de los verbos regulares.
  
\*El Präteritum de los verbos irregulares.
  
- Relatar hechos acaecidos en el pasado y en el presente:
  
\*El pretérito perfecto de los verbos regulares e irregulares.
  
\*El pluscuamperfecto.
  
\*Oraciones subordinadas temporales.
  
\*Conjugación completa del sistema verbal en voz activa.
  
- Expresar relaciones de finalidad y de restricción entre varias acciones:
  
\*Oraciones finales y concesivas.
  
- Expresar relaciones espaciales, temporales, causales, finales, restrictivas entre objetos o personas:
  
\*Preposiciones de dativo.
  
\*Preposiones de genitivo.
  
\*Verbos con complemento preposicional.
  
- Ordenar acontecimientos cronológicamente, destacar informaciones, matizar, expresar hechos con coherencia:
  
\*Orden de los elementos en la oración.
  
- Expresar la posesión, ampliar información sobre objetos y personas:
  
\*Declinación del pronombre relativo en genitivo.
  
\*Declinación del pronombre posesivo en genitivo.
  
- Describir objetos y personas mediante atributos que expresan temporalidad:
  
\*El Partizip I.
  
\*El Partizip II.
  
- Expresar condicionalidad, irrealidad, solicitar y preguntar con cortesía:
  
\*La perífrasis verbal con würde ... infinitivo.
  
\*Formas de Konjunktiv II de los verbos modales y auxiliares.
  
\*Oraciones subordinadas condicionales con y sin nexo.
  
- Expresar y comprender procesos de elaboración. Expresar acciones de modo impersonal:
  
\*Conjugación de la voz pasiva en presente de indicativo, Präteritum y pretérito perfecto.
  
\*El complemento agente.
  
\*Construcciones impersonales con man y en voz pasiva.
  
- Expresar deseo, ganas, posibilidad, la conveniencia o incoveniencia de hacer algo:
  
\*Construcciones de infinitivo con zu.
  
\*Los infinitivos activo, pasivo y perfecto.
  
B) Léxico:
  
- Relacionado con los temas tratados.
  
- Formulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad.
  
- Acentuación.
  
- Entonación.
  
- Ritmo.
  
ITALIANO
  
A) Funciones del lenguaje y gramática.
  
- Repaso de algunas funciones:
  
\*Expresar opiniones.
  
\*Expresar hipótesis.
  
\*Expresar acuerdo / desacuerdo.
  
\*Describir personas, objetos, lugares.
  
\*Contar hechos pasados.
  
\*Expresar hipótesis.
  
- Mostrar desacuerdo: protestar.
  
- Saber solicitar información por escrito:
  
\*Cartas comerciales (fórmulas).
  
- Relatar lo que una persona ha dicho, preguntado, ordenado o sugerido:
  
\*El estilo indirecto (tiempos verbales, pronombres, marcadores temporales y espaciales, etc.).
  
\*Verbos domandare, chiedere + se + verbo conjugado.
  
\*Verbos domandare, chiedere + se + subjuntivo / indicativo.
  
\*Verbos domandare, chiedere + di + infinitivo.
  
- Interpretar y resumir cosas dichas por otras personas:
  
\*Elementos que se repiten / se anulan en el paso del estilo directo al indirecto.
  
- La forma pasiva:
  
\*Uso de la forma pasiva.
  
\*Diferencias entre registros formales e informales, entre lengua oral y escrita.
  
\*Elementos para presentar informaciones sobre las que no estamos seguros o han sido pronunciados por otras personas.
  
- El passato remoto:
  
\*Uso del tiempo verbal en la lengua hablada.
  
\*Verbos regulares e irregulares.
  
\*Otras cartas de registro formal.
  
B) Léxico:
  
- Lugares, hoteles, carreteras, transportes, ofertas de trabajo, lenguaje burocrático (bancos, oficinas de correos, etc.).
  
C) Fonética:
  
- Consonantes dobles.
  
- Enfasis.
  
PORTUGUES
  
A) Funciones del lenguaje y gramática:
  
- Caracterizar, detallada, física y psicológicamente personas reales o imaginarias. Hablar de calidades y defectos:
  
\*Comparaciones.
  
\*Perífrasis de: ir (p.p.s.) + infinitivo.
  
\*Adjetivos calificativos: comparativo y superlativo.
  
\*Verbo ver y sus derivados: prever, antever, entrever, rever.
  
- Dar y pedir opiniones y consejos. Persuadir y advertir. Sugerir y expresar deseos:
  
\*Presente del subjuntivo con: quem quer que, onde quer que, o que quer que, quer...quer.
  
\*Frases enfáticas: verbo ser.
  
\*Pronombres y oraciones del relativo.
  
- Solicitar información utilizando preguntas indirectas. Referirse a una información recibida anteriormente utilizando verbos específicos. Descifrar anuncios:
  
\*Concesivas con repetición del verbo: presente del subjuntivo + partícula de ligación + futuro del subjuntivo.
  
\*Estilo indirecto - estilo directo.
  
\*Derivación por sufijación y prefijación.
  
\*Interrogativas indirectas.
  
- Narrar una biografía y planificar un relato:
  
\*Verbo ficar + preposiciones.
  
\*Conjunciones y locuciones de subordinación: que, para que, a fim de que.
  
\*Numerales ordinales.
  
- Mostrar acuerdo, desacuerdo y dar explicaciones. Emitir juicios de valor:
  
\*Oraciones con: quanto mais, quanto menos, quanto pior + presente de indicativo/futuro de subjuntivo- mais, menos, pior + presente o futuro de indicativo.
  
\*Adverbios: rapidamente, principalmente.
  
\*Locuciones preposicionales: de acordo com, ao longo de.
  
- Formular hipótesis y especular. Establecer condiciones y hablar de verdades generales. Protestar y expresar sentimiento de pesar y arrepentimiento:
  
\*Presente del subjuntivo con: por mais que, por muito que, por pouco que.
  
\*Pretérito imperfecto del subjuntivo con oraciones condicionales.
  
\*Expresiones idiomáticas: dar o braço a torcar, não ter papas na língua.
  
\*Condicional pretérito.
  
- Expresar sentimientos y hablar de relaciones personales. Reforzar una idea:
  
\*Pronombres personales complemento (énfasis).
  
Pretérito imperfecto del subjuntivo con: quem me dera que, oxalá, como se.
  
\*Conjugación pronominal con futuro imperfecto del indicativo y condicional presente.
  
- Analizar cambios en diferentes lugares y cosas en la sociedad. Expresar eventualidad en el futuro.
  
\*Presente del subjuntivo con expresiones no personales, conjunciones y locuciones.
  
\*Futuro del subjuntivo con conjunciones y locuciones.
  
\*Adverbios: acolá, algures.
  
B) Léxico:
  
- Relacionado con los temas tratados.
  
- Formulas y expresiones.
  
C) Fonética:
  
- Pronunciación de fonemas de especial dificultad.
  
- Acentuación.
  
- Entonación.
  
- Ritmo.
  
3. Aspectos Socioculturales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Identificación de los rasgos dialectales más significativos de la lengua extranjera.
  
- Valoración positiva de patrones culturales distintos a los propios.
  
- Reconocimiento de diferencias culturales y de comportamientos sociales entre grupos de hablantes de la misma comunidad lingüística.
  
- Reflexión sobre similitudes y diferencias entre culturas.
  
- Valoración de la lengua extranjera como medio para acceder a otras culturas y como instrumento de comunicación internacional.
  
- Reflexión sobre otros modos de organizar las experiencias, con el fin de desarrollar actitudes de comprensión hacia otras convenciones culturales.
  
- Uso de registros adecuados según el contexto comunicativo, el interlocutor y la intención de los interlocutores.
  
- Reconocimiento de la importancia de la lengua extranjera para profundizar en conocimientos que resulten de interés a lo largo de la vida profesional.
  
IV. Criterios de evaluación.
  
1. Extraer la información global y específica, tanto explícita como implícita, de textos orales, emitidos en situación de comunicación cara a cara, sobre temas relacionados con la realidad cotidiana, aspectos culturales y sociales de los países en que se habla la lengua extranjera.
  
Con este criterio se pretende evaluar la capacidad del alumnado para comprender e interpretar tanto la información explícita recibida en los intercambios orales como también la derivada de la intención del interlocutor, el registro utilizado, su actitud, etc. Asimismo se pretende evaluar las estrategias de comunicación utilizadas en esos intercambios.
  
2. Extraer informaciones globales, y las específicas previamente requeridas, de textos orales, emitidos por los medios de comunicación sobre cuestiones generales de actualidad, aspectos de las culturas asociadas con la lengua extranjera y temas relacionados con otras disciplinas del currículo.
  
Con este criterio se pretende evaluar la capacidad de comprender e interpretar correctamente de una manera global los mensajes emitidos en los programas más usuales de los medios de comunicación audiovisuales, tales como noticias, programas de divulgación y opinión, debates, etc. y producciones con tramas argumentales. Además se trata de comprobar la comprensión específica de aspectos concretos destacados previamente.
  
3. Participar con fluidez en conversaciones improvisadas y en narraciones, exposiciones, argumentaciones y debates preparados previamente sobre temas de interés, relacionados con otras áreas del currículo o con aspectos sociales y culturales de los países en que se habla la lengua extranjera, utilizando para ello estrategias de comunicación y el tipo de discurso adecuado a la situación.
  
Se trata de evaluar, por un lado, la capacidad para organizar y expresar ideas con claridad y, por otro, la capacidad para reaccionar adecuadamente en las situaciones interactivas de manera que se pueda llevar a cabo una gestión adecuada de la comunicación (iniciando intercambios, negociando significados) produciendo un discurso comprensible y que consiga su intención comunicativa.
  
4. Extraer de manera autónoma, con ayuda de instrumentos adecuados (como, por ejemplo, los diccionarios) la información contenida en textos escritos procedentes de los medios de comunicación, libros de divulgación, etc. referidos a temas de actualidad, a la cultura en general y a temas relacionados con otras materias del currículo y con los estudios futuros.
  
Se pretende evaluar la capacidad para comprender textos auténticos de interés general y de divulgación, con suficiente precisión y detalle como para poder analizar críticamente dicha información, reelaborarla y utilizarla en producciones propias, tanto orales como escritas.
  
5. Leer con ayuda de instrumentos adecuados (diccionarios, libros de consulta) textos literarios variados (novela, poesía, teatro) relacionados con los intereses propios y del grupo y demostrar la comprensión con alguna tarea específica.
  
Se pretende evaluar con este criterio la capacidad para interpretar una obra literaria, las características generales del estilo y el contexto sociocultural que la encuadra.
  
Los textos seleccionados presentarán un contenido y un estilo adecuados al nivel del alumnado.
  
6. Redactar, con ayuda del material de consulta pertinente, textos escritos que exijan una planificación y una elaboración reflexiva de contenidos, cuidando la corrección idiomática, la coherencia y la propiedad expresiva.
  
Con este criterio se pretende evaluar la capacidad de planificar y organizar las ideas de acuerdo con el tipo de texto elegido, cuidando la progresión del tema y expresando éste con la necesaria coherencia para su adecuada comprensión. Asimismo con este criterio se evaluará también la corrección lingüística con la que se presenten los contenidos elegidos teniendo en cuenta su importancia para conseguir una comunicación efectiva.
  
7. Utilizar reflexivamente los conocimientos lingüísticos, sociolingüísticos, estratégicos y discursivos adquiridos, aplicando con rigor los mecanismos de autocorrección que refuercen la autonomía del aprendizaje.
  
Por medio de este criterio se pretende evaluar si los estudiantes poseen efectivamente una competencia global que les permita adecuar las producciones a diferentes situaciones de comunicación (según la intención, el tipo de interlocutor, etc.) con el grado de corrección relativo al nivel, y considerar y analizar reflexivamente las producciones para autocorregirse en caso necesario.
  
8. Utilizar estrategias de aprendizaje que propicien autocontrol en las actividades de comprensión y producción de textos así como un mayor dominio de los procesos propios del aprendizaje de la lengua extranjera: planificación, auto-observación y evaluación.
  
Se pretende evaluar la capacidad para desarrollar dos tipos de actividades. Por un lado, el empleo de estrategias que permitan construir el sentido de los textos autónomamente (recepción); por otra parte, en la producción se observarán las estrategias que conduzcan a la elaboración de textos teniendo en cuenta cada fase del proceso, ya sea éste de producción escrita (contextualizar, planificar, textualizar, revisar y evaluar) u oral (adaptarse a la situación, consolidar las reacciones del interlocutor, negociar el sentido). Por otro lado se trata de evaluar la capacidad del alumnado para incidir en las decisiones relativas a su propio aprendizaje: elaboración de planes de actuación en función de necesidades personales, control del desarrollo de los planes previstos y valoración del conjunto del proceso.
  
9. Extraer, analizar e interpretar las informaciones de carácter cultural que aparecen en los textos de manera explícita pero también implícita, e incorporarlas para que se produzca una comprensión más completa de los mensajes.
  
Con este criterio se pretende valorar la capacidad de reconocer en los textos los indicios que hacen referencia a aspectos de tipo sociocultural compartidos por los hablantes de una lengua, y si, una vez reconocidos, se han desarrollado los mecanismos que permiten interpretarlos (inferencia, hipótesis de sentido y también búsqueda o petición de información sobre los referentes).
  
10. Utilizar procedimientos de localización, análisis y tratamiento de los conocimientos de tipo sociocultural para la realización de pequeños trabajos relacionados con intereses personales o de grupo.
  
Se trata de valorar la capacidad de elaborar contenidos socioculturales después de buscar informaciones en diversas fuentes y utilizarlos de manera autónoma en trabajos de exposición oral, trabajos escritos sobre temas pluridisciplinares de interés para los estudios o la vida futura, tanto para la clase como para la participación en actividades extraescolares (jornadas culturales, intercambios, visitas).
  
FILOSOFÍA I y II
  
(Materia Común)
  
I. Introducción
  
Caracteriza a la Filosofía una reflexión radical y crítica sobre los problemas fundamentales a los que se enfrenta el ser humano y el interés por una comprensión esclarecedora del mundo y de la vida que permita su orientación y la organización de su experiencia.
  
La intención que guía tal reflexión responde a un modo de análisis y acota un campo de problemas específicamente filosóficos, cuyos cambios y transformaciones expresan su índole de reflexión históricamente situada, de reflexión referida a prácticas o niveles básicos de la vida humana y social, que afectan no sólo a sus respuestas, sino fundamentalmente a dichos temas y problemas.
  
En tanto que radical, la reflexión filosófica pretende un valor de conocimiento, así para sus afirmaciones e interpretaciones, como para las orientaciones que abre y posibilita. Comprometida siempre con su tiempo y manteniendo constantemente abierto el esfuerzo de la interpretación, la comprensión y el pensamiento, la reflexión filosófica, sin embargo, transciende siempre sus respuestas y propuestas concretas de un momento determinado.
  
El discurso filosófico se caracterizó tradicionalmente también por la forma de la totalidad, porque aspiró siempre a la articulación e integración de las respuestas a los problemas que plantea la diversidad de aspectos que abarca la experiencia humana del mundo: los del conocimiento y los de la acción, los morales, jurídicos y políticos, los de la creación y expresión artísticas, etcétera.
  
Nuestra época no sólo prolonga la reflexión filosófica. Lo hace, además, desde un nivel más alto de consciencia y lucidez, sensible a las falsas ilusiones y soluciones, y desde una voluntad, inédita hasta ahora, de encuentro y de diálogo, propiciada por la globalización que hoy se produce en todos los aspectos de la vida. Pero se trata de una reflexión situada ahora en un contexto sociocultural más complejo que el de épocas pasadas, en el que la aceleración del desarrollo científico-técnico y la de las transformaciones sociales y políticas obligan a replantear, con especial urgencia, las grandes cuestiones sobre las que siempre reflexionó la filosofía.
  
El arte y la crítica de arte, las ciencias y los principios éticos y jurídicos se han convertido en esferas autónomas y separadas, rompiendo así la pretensión de alcanzar la totalidad en el nivel de la teoría. El pensamiento filosófico ha de mediar esas esferas entre sí y con los procesos de entendimiento de la vida cotidiana, para enriquecer las argumentaciones de que ésta se nutre y salvaguardar sus pretensiones de validez racional. De este modo, hereda la reflexión filosófica contemporánea el papel que siempre la caracterizó como elaboradora y defensora de los valores de la racionalidad. Para realizar esa función, la Filosofía conecta tanto con el momento expresivo de la obra de arte como con la estructura conceptual y cognitiva de las teorías científicas, y con la aspiración de validez de los procedimientos normativos básicos de la ética y del derecho.
  
El principal objetivo de la Filosofía en el Bachillerato es la promoción de la actitud reflexiva y crítica. Sin negar que su logro es un compromiso de todo el proceso educativo, es, sin embargo, responsabilidad directa e inmediata de la educación en la Filosofía. Por introductorio que un curso de filosofía pueda ser, le incumbe estimular y provocar actitudes reflexivas en las que se sometan a consideración y análisis, tanto la diversidad de aspectos de nuestra experiencia, cuanto los problemas fundamentales que plantea cada uno de ellos y sus relaciones. Por tanto, la enseñanza de la Filosofía en el Bachillerato debe conseguir:
  
\*que el alumnado explicite los supuestos que subyacen al discurso tanto de las diferentes ciencias cuanto de las ideologías, con el fin de esclarecer las ideas que estructuran su forma de pensar y de actuar;
  
\*que se sitúen en el marco que posibilite la tarea de integrar y recomponer la diversidad de conocimientos y valores que poseen;
  
\*que aprendan a usar la razón en el debate de las ideas y en el análisis de los hechos;
  
\*que desarrollen un pensamiento autónomo y crítico y una actitud abierta a nuevas formas de pensar, de sentir y de actuar.
  
De lo dicho sobre la caracterización de la Filosofía y sobre los fines de su docencia en el Bachillerato, se desprende que ésta debe estar animada por varios principios. Por un lado, estando toda reflexión históricamente situada, carece de sentido promover una reflexión abstracta sobre los problemas. De lo que se trata es de incitar a la reflexión desde nuestro contexto histórico, destacando cómo se presentan hoy esas cuestiones y las posibles respuestas. Las personas que piensan son las personas que saben plantear los problemas de su época y enfrentarse a ellos.
  
Por otro lado, la afirmación kantiana de que «no se aprende Filosofía, se aprende a filosofar», conserva toda su verdad si se la interpreta, no como la descripción de un hecho, sino como una norma también para la enseñanza: la de que lo que importa no es tanto transmitir, repetir y recitar tesis, sino producir y recrear la actividad por la que este saber se alcanza; fomentar la adquisición de hábitos por los que los estudiantes puedan convertirse, no en espectadores, sino en participantes y actores del proceso de clarificación de los problemas.
  
Por fin, dado que la reflexión filosófica acota un campo específico de temas y problemas, el aprendizaje de esta materia debe realizarse con la convicción de que incorporar discursos filosóficos del pasado a los problemas del presente, enriquece y amplía las perspectivas desde las que afrontarlos.
  
Por otra parte la Historia de la Filosofía (Filosofía II) se concibe como una materia común a todas las modalidades del Bachillerato, que supone una profundización conceptual y una visión histórica de los temas que se han analizado en el primer curso. Además, constituye una base de formación humanística indispensable para el alumnado, sea cual sea su especialidad profesional futura.
  
La Historia de la Filosofía abarca un amplio campo del saber que recoge un conjunto de reflexiones en torno al hombre y su mundo, ligadas a los distintos momentos históricos en que se generaron y ligadas entre sí en intentos sucesivos de comprender, racional y críticamente, la realidad en su conjunto, así como de orientar la acción humana, tanto en el plano individual como en el colectivo.
  
El proceso de configuración de lo que denominamos pensamiento filosófico, como una de las manifestaciones más cabales de la racionalidad humana, ha contribuido de forma relevante a la elaboración de sistemas conceptuales que permitiesen dar respuesta a preguntas básicas sobre problemas fundamentales a los que se enfrenta el ser humano. Tales sistemas conceptuales han sido el resultado de la actividad reflexiva de un gran número de pensadores cuyos textos constituyen la expresión paradigmática del saber filosófico occidental.
  
La función de la Historia de la Filosofía en la formación de los estudiantes de Bachillerato tiene, al menos, tres dimensiones que han de ser atendidas y entendidas, tanto por sí mismas cuanto en su correlación: la dimensión racional reconstructiva, la dimensión historiográfica y la función articuladora de la historia intelectual.
  
La dimensión racional reconstructiva garantiza la relevancia intelectual de los problemas planteados y de las respuestas ofrecidas por los filósofos en el pasado para nuestra comprensión presente de esos mismos temas; y, a la vez reconoce, como condición de posibilidad de la comprensión, que es preciso que se posea ya algún tipo de posicionamiento, explícito o tácito, sobre las cuestiones que un texto filosófico debate. En tal sentido, un texto filosófico plantea con rigor problemas en los que el estudiante como lector está ya de antemano inevitablemente involucrado, por el hecho de ser miembro de esta cultura y esta sociedad, que han sido configuradas históricamente por las ideas que los distintos textos van presentando. El diálogo histórico-filosófico es, para los estudiantes, un acto de apertura a una experiencia nueva y, a la vez, un autoesclarecimiento de las estructuras conceptuales profundas de su mundo social.
  
De la práctica docente de la reconstrucción racional importa retener un objetivo esencial, que se puede formular así: el diálogo experto con textos clásicos del pensamiento filosófico permite al alumno-lector el acceso a un núcleo de experiencias teóricas, de perspectivas sobre lo real y modos del pensar a los que no puede tener acceso por ningún otro procedimiento; no otra cosa significa afirmar de un texto que es un «clásico». Ello permite cumplir a esta disciplina una función muy especial: hacer a los estudiantes conscientes de los sistemas de ideas y valores que están vertebrando el proceso de socialización en que están insertos, del que el sistema educativo es una parte importante, aunque no única. Sólo la consciencia así generada permite al estudiante aceptar o debatir con buenas razones las ideas y valores que su sociedad le propone y, de este modo, le permite pasar de la situación de sujeto pasivo a la de agente sabedor, racional y tendencialmente libre. El proceso educativo no cumple su función si no pone a los estudiantes en contacto con los textos prototípicos de la racionalidad, para hacerlos conscientes del valor, el alcance y los límites de lo que otras disciplinas les presentan como «hechos», es decir, como supuestos no cuestionados.
  
La dimensión historiográfica de la Historia de la Filosofía es elemento importante para proporcionar una información básica sobre el contexto que permita localizar filósofos y sistemas y generar en el alumno-lector la debida conciencia del carácter históricamente situado de las teorías filosóficas y científicas, que de este modo esclarecen las condiciones sociales de su génesis, y sus relaciones de similitud y diferencia respecto de otros productos culturales, como el arte, la literatura, etc., igualmente afectados de historicidad, si bien de maneras distintas.
  
La función articuladora de la historia intelectual que cabe atribuir a la Historia de la Filosofía permite cubrir un vacío notable en el currículo de los bachilleres: la ausencia de cualquier otra forma de historia de las ideas (físicas, sociológicas, políticas, jurídicas, etc.) sin las cuales no es inteligible ni la sociedad y el momento que los estudiantes viven, ni el propio sistema de los saberes que se les transmiten. La Historia de la Filosofía debe abrirse, a través de la temática suscitada por los filósofos y sus textos, que incluye en su propia programación, a esas dimensiones de la historia intelectual que muestran el rico debate histórico que subyace a los diversos saberes tal como los conocemos, y a la variedad de paradigmas de racionalidad que dichos saberes han asumido en momentos históricos distintos o que asumen en el momento actual.
  
De todas estas dimensiones, intrínsecas a la Historia de la Filosofía, se derivan sus funciones didácticas y sus conexiones con el resto del currículo.
  
No es, ni pretende serlo, una historia de toda la cultura occidental en todas sus manifestaciones, pero proporciona el contexto que permite captar el sentido diacrónico y dialógico de las ideas.
  
Además, la filosofía se muestra en sus textos originales y, por tanto, su lectura, comentario e interpretación resulta indispensable.
  
Por ello, conviene resaltar que en el acceso a la lectura de textos clásicos hay que promover en los estudiantes la capacidad de determinar las propias necesidades de información, concreta y general, y el modo de satisfacerlas acudiendo a obras de consulta. El uso de obras generales introductorias a la Historia de la Filosofía y de la ciencia, diccionarios de Filosofía, etc. para entender conceptos utilizados en los textos, informarse acerca de autores, o situarlos históricamente, enseña formas de trabajo y modos de acceso a la información que van a ser indispensables para el trabajo universitario y, en general, para la formación ulterior.
  
El desarrollo de la capacidad de lectura comprensiva de textos de un alto nivel de organización lógica facilitará a los estudiantes el trabajo posterior con obras técnicas de cualquier especialidad científica que elija en el futuro; y le convierte, además, en ese «lector medio culto», al que apelan las obras de divulgación o introducción de cualquier disciplina científica.
  
La actividad del comentario de textos proporcionará habilidades intelectuales analíticas (de términos, momentos relevantes de una argumentación, tesis) o de carácter sintético (esquemas, recopilaciones, resúmenes) que son también de aplicación general.
  
Profundizar, en fin, en el conocimiento de los filósofos más relevantes de cada época y en el análisis de los grandes problemas filosóficos, favorece el desarrollo de la capacidad de relacionar entre sí argumentos distintos sobre un mismo tema, o bien teorías complementarias, o que se niegan mutuamente (especialmente fomentada por el ejercicio de composición), lleva al alumnado a un grado de madurez intelectual, sin el que difícilmente podrá tener una orientación propia en el complejo mundo ideológico, científico y político contemporáneo.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
Filosofía I
  
1. Comprender problemas filosóficos, que han surgido a lo largo de la Historia, empleando con propiedad los conceptos y términos aparecidos en su análisis y discusión.
  
2. Integrar los diversos ámbitos de la experiencia humana, relacionando conceptos y problemas de distintos campos de la cultura y de diferentes formas del saber.
  
3. Analizar textos filosóficos, identificando los problemas que plantean, así como valorando críticamente los supuestos, los argumentos y las soluciones propuestas.
  
4. Argumentar y expresar, adoptando un punto de vista filosófico, el pensamiento propio ?de forma oral o escrita- con claridad y coherencia, contrastándolo con otras posiciones y argumentaciones a través del diálogo.
  
5. Utilizar procedimientos básicos para el trabajo intelectual (búsqueda de información, contrastación, análisis, síntesis y evaluación crítica de la misma), valorando el rigor en el planteamiento y en la solución de los problemas teóricos y prácticos.
  
6. Valorar la capacidad de la razón, su autonomía y su potencialidad normativa y transformadora, para regular la acción humana, personal y colectiva, enfocando las relaciones sociales como relaciones entre individuos, que pueden debatir sus diferencias a través del diálogo racional y la libre expresión de las ideas.
  
7. Valorar la diversidad de opiniones, posiciones filosóficas o creencias de los otros como un modo de enriquecer, clarificar y poner a prueba los propios puntos de vista.
  
8. Adoptar una actitud crítica ante todo intento de justificación de las desigualdades y discriminaciones, ya sea por sexo, raza, creencias u otras características individuales y sociales, valorando los esfuerzos por lograr una sociedad más justa en la que exista una efectiva igualdad de oportunidades para las personas.
  
9. Valorar los intentos para conseguir una convivencia mundial basada en el respeto de los derechos humanos individuales y colectivos, en la defensa de la naturaleza y en la paz.
  
10. Conocer y valorar la importancia de la acción humana, libre y responsable, desde un punto de vista ético, técnico y artístico.
  
Filosofía II
  
1. Conocer y comprender los grandes períodos en que se divide la Historia de la Filosofía occidental, así como su relación con otras formas de expresión cultural.
  
2. Comprender la Historia de la Filosofía como un avance espiral, que ha retomado los problemas con un creciente nivel de radicalidad metodológica.
  
3. Reconocer y analizar problemas filosóficos, principalmente los estudiados en el curso anterior, en tanto que cuestiones surgidas a lo largo de la Historia, utilizando textos de cierta densidad conceptual y argumentativa, estableciendo con ellos una relación de diálogo e interpretación ante la temática planteada.
  
4. Relacionar las teorías filosóficas con el marco histórico, social y cultural en el que son o han sido planteadas, junto con otras manifestaciones de la actividad intelectual humana.
  
5. Comprender la relación existente entre teorías y corrientes filosóficas, formuladas en distintos momentos históricos, reconociendo la variedad de paradigmas de racionalidad que se han asumido en cada uno de esos momentos, o los que se asumen en la actualidad, y analizando las semejanzas y diferencias en el modo de plantear los problemas y las soluciones propuestas.
  
6. Reconocer el significado de cuestiones que han ocupado de forma recurrente a las filosofías, así como la pertinencia y significación de las cuestiones, doctrinas y debates filosóficos del pasado para la comprensión del presente.
  
7. Descubrir la propia posición cultural, axiológica y científica como formada por una historia del pensamiento ante la cual, por otro lado, hay que situarse de una manera reflexiva y crítica.
  
8. Conocer y valorar el esfuerzo de la razón humana en su intento incesante por plantear y resolver las grandes cuestiones filosóficas.
  
9. Aprender a leer de modo comprensivo y crítico textos filosóficos de autores diversos y opuestos, compararlos entre sí y descubrir la importancia del diálogo racional como medio de aproximación a la verdad.
  
10. Tomar conciencia de la necesidad de comprensión plena del otro (texto o interlocutor) como condición de posibilidad del desarrollo del propio punto de vista y de una confrontación teórica fructífera.
  
11. Desarrollar estrategias de acceso a la información filosófica, de hábitos de trabajo intelectual, de análisis de la discursividad racional y de expresión verbal y escrita del pensamiento filosófico, así como del propio pensamiento.
  
12. Valorar el esfuerzo por el rigor intelectual en el análisis de los problemas, la libre expresión de las ideas y el diálogo racional frente a toda forma de dogmatismo.
  
13. Apreciar la capacidad de la razón, especialmente en la reflexión filosófica a lo largo de la historia, para acercarse de modo progresivo a los problemas éticos, sociales y humanísticos, y para regular la acción humana individual y colectiva.
  
14. Enjuiciar críticamente las opiniones contrapuestas, analizando los preconceptos, prejuicios y posiciones ideológicas que puedan existir como condicionantes, así como las conceptualizaciones de carácter excluyente o discriminatorio que puedan estar presentes en cualquier paradigma de racionalidad, empleando la potencialidad argumentativa que proporciona el aprendizaje del discurso filosófico.
  
FILOSOFÍA I
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los contenidos se presentan organizados en cinco núcleos temáticos que posibilitan enfoques diversos para su concreción en el aula. Se incluyen en cada núcleo diferentes contenidos básicos, que pueden servir como hilo conductor para que los departamentos didácticos, en sus programaciones, concreten los temas que puedan resultar de mayor interés para su alumnado en función, por ejemplo, de la modalidad de Bachillerato, o de razones educativas que se estimen pertinentes.
  
Al mismo tiempo, se considera que los alumnos deben trabajar fragmentos textuales de autores clásicos y contemporáneos que han tematizado filosóficamente los problemas planteados en el currículo. No se excluye el uso de otro tipo de materiales que respondan a tratamientos pre-filosóficos o extrafilosóficos de la temática en cuestión, pero sólo con carácter preparatorio y auxiliar. El objetivo de este curso es la familiarización del alumnado con categorías y argumentaciones filosóficas, por lo que los textos de mediana extensión deben tener preeminencia como material a utilizar en cada tema. Los alumnos pueden realizar actividades de reflexión propia después de estar familiarizados con ejemplos claros proporcionados por los textos. Estos deben necesariamente responder a una pluralidad de orientaciones a fin de reproducir ante los alumnos la complejidad real de los problemas y de las formulaciones teóricas de los mismos.
  
1. El Ser Humano.
  
Para desarrollar este núcleo de contenidos, se deberá atender al análisis de la relación entre la dimensión natural e histórico-cultural de los seres humanos, como forma de comprender su especificidad, utilizando para ello aportaciones de la ciencia ?biología, psicología y antropología- y de la propia filosofía.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Naturaleza, historia y cultura: filogénesis, antropogénesis y sociogénesis. Relativismo y universalismo.
  
- La reflexión filosófica sobre el ser humano: el sujeto y la conciencia; razón y pasión; la libertad.
  
2. El Conocimiento.
  
Se incluyen en este apartado los principales problemas que la filosofía ha planteado históricamente en torno al conocimiento humano, como la relación entre conocimiento, verdad y realidad, los posibles criterios de verdad o el alcance del conocimiento.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Lenguaje, conocimiento y realidad. Teorías de la verdad.
  
- Lógica formal e informal: falacias, paradojas y falsos argumentos.
  
- Teoría y experiencia. El conocimiento científico: orígenes, método y límites.
  
- El conocimiento filosófico: especificidad del saber filosófico. La filosofía: su sentido, su necesidad y su historia.
  
3. Apariencia y Realidad.
  
Desde sus inicios griegos, la filosofía ha intentado responder a los problemas que plantea el mundo físico o naturaleza: el cambio y la permanencia, la unidad y la multiplicidad, los fenómenos y la realidad, el espacio y el tiempo, etc.
  
Poco a poco, se ha ido constituyendo una ciencia especializada en el estudio de la naturaleza que ha dado respuesta a todas esas cuestiones.
  
Sin embargo, la filosofía ha intentado profundizar ?más allá- de la física, intentando encontrar el sentido último de la realidad, dando distintos significados a su misma pretensión ?meta-física?.
  
Se incluyen en este campo temático distintas cuestiones que permitan al alumnado comprender el intento científico de interpretar la realidad y conocer los distintos empeños de la filosofía por ir más allá del fenómeno.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- El mundo físico y la ciencia. Las cosmovisiones científicas.
  
- Metafísicas espiritualistas y materialistas. Los grandes problemas de la metafísica occidental.
  
4. La Acción Humana.
  
Constituye el objeto de aprendizaje de este apartado la acción humana en una triple dimensión: como acción regulada por normas y valores, como acción transformadora de la realidad material y como actividad creadora de formas estéticas. Dado que en el curso anterior se han abordado diversas cuestiones de ética, se incluye en este apartado la fundamentación de las diversas teorías éticas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- La técnica y el trabajo: la acción transformadora.
  
- El arte: la creación artística y la reflexión sobre la obra de arte.
  
- Las normas morales y la libertad. Fundamentación de la ética. Autonomía y heteronomía moral.
  
5. La Sociedad.
  
Bajo este título se contemplan cuestiones filosóficas relativas a la organización social, a la relación individuo-sociedad, y a las dificultades y logros alcanzados en el empeño por construir una sociedad justa, democrática y solidaria.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- El poder y el Estado. Principales teorías sobre el origen de la sociedad y del Estado.
  
- Derecho y justicia. Orden económico y cambio social.
  
- Interacción, cultura y estructura social. La razón utópica.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Obtener información relevante sobre un tema concreto, a partir de materiales adecuados a un curso introductorio, empleando fuentes diversas y elaborando, contrastando y utilizando críticamente dicha información en el análisis de los problemas filosóficos.
  
Este criterio trata de comprobar la capacidad del alumnado para seleccionar información recurriendo a fuentes diversas y de distinta índole (desde su experiencia sobre la vida cotidiana y los conocimientos proporcionados por otras disciplinas o por los medios de comunicación, a la consulta de textos, manuales y diccionarios específicamente filosóficos), y valorar su capacidad para reconocer problemas filosóficos y relacionarlos con los principales sistemas filosóficos que los han desarrollado.
  
2. Analizar textos significativos de carácter filosófico, atendiendo a la identificación de su contenido temático, a la explicación de los términos específicos que aparecen en los mismos y a la relación de su contenido con los conocimientos previamente adquiridos.
  
La intención de este criterio es comprobar la capacidad desarrollada para leer comprensivamente y analizar textos sencillos que hagan referencia a problemas de carácter filosófico, mostrando dicha capacidad en la identificación y reformulación, con sus propias palabras, de las tesis fundamentales, en la realización de esquemas conceptuales y en la explicación de los términos o conceptos específicos. Se pretende asimismo evaluar la capacidad para establecer relaciones entre los problemas planteados en los textos y los conocimientos previamente adquiridos.
  
3. Exponer, oralmente o por escrito y de forma clara y coherente, el resultado de trabajos realizados, individual o colectivamente, sobre problemas filosóficos, valorando las conclusiones alcanzadas.
  
Este criterio trata de comprobar el progreso en la competencia lógica y argumentativa de los alumnos, aplicada al ámbito de la reflexión filosófica. La realización de trabajos escritos variados, respecto a cuestiones problemáticas que se le planteen, muestra y favorece la madurez progresiva de los estudiantes en el proceso de asimilación y formulación del propio pensamiento filosófico.
  
Al mismo tiempo, se pretende evaluar el grado de conceptualización obtenido sobre los problemas analizados, la capacidad de identificación y reconstrucción de los mismos, así como la competencia en el análisis y síntesis de los aspectos más relevantes.
  
4. Realizar, de forma individual o en grupo, un trabajo monográfico acerca de algún problema filosófico de interés para los estudiantes, relacionado con los núcleos de contenidos.
  
Este criterio trata de evaluar la capacidad para realizar, con las orientaciones pertinentes, trabajos sencillos de investigación sobre algún problema o aspecto del mismo que suscite su interés, abordando tanto tareas de planificación (metodología de trabajo que se va a utilizar, fuentes de consulta...) como de ejecución propiamente dicha (planteamiento del tema, aportación de información y de argumentos contrastados, valoración de las conclusiones alcanzadas). Ambos aspectos permiten comprobar el grado de autonomía adquirido en el modo de plantear problemas filosóficos, de tratar la información adquirida y de formular y valorar conclusiones.
  
5. Conocer y analizar las características específicas del ser humano y su relación con la cultura, identificando alguna de las posiciones filosóficas planteadas al respecto y valorando su vigencia actual.
  
Este criterio hace referencia a la capacidad desarrollada por los alumnos para reflexionar sobre la especificidad de los seres humanos, utilizando y contrastando informaciones que, desde la ciencia y la Filosofía, aportan conocimientos diversos sobre aspectos básicos del ser humano. Por otra parte, atiende a la capacidad del alumnado para reconocer posiciones filosóficas planteadas sobre este tema y valorar sus aportaciones más relevantes para la comprensión actual del mismo.
  
6. Reconocer y explicar las características más relevantes del conocimiento humano, analizando los problemas que pueden plantearse en su conexión con la verdad y la realidad.
  
Este criterio pretende evaluar el grado de comprensión alcanzado acerca de los problemas planteados sobre el conocimiento, tomando en consideración distintas concepciones sobre dichos problemas y relacionándolas con otros ámbitos de la experiencia humana, así como la valoración crítica del alumno sobre la fundamentación de las soluciones propuestas.
  
7. Reconocer los problemas que plantea la realidad y adoptar una actitud razonada y crítica ante las cuestiones de que se ocupan las cosmovisiones y la metafísica.
  
Este criterio pretende valorar la comprensión de la Filosofía como reflexión radical y crítica sobre los problemas fundamentales a los que se enfrenta el ser humano que le permitan esclarecer el sentido del mundo y de la vida.
  
Así mismo pretende comprobar la capacidad del alumnado para entender la filosofía como un discurso caracterizado por la forma de la totalidad, que pretende la articulación e integración de las respuestas de los problemas que plantea la experiencia humana del mundo en su diversidad.
  
8. Conocer y analizar la especificidad de la acción humana, atendiendo a alguno de los problemas que la filosofía plantea respecto a sus dimensiones éticas, técnicas o estéticas, utilizando los conocimientos adquiridos para comprender y enjuiciar críticamente las repercusiones que para la vida humana, individual o colectiva, tienen distintos modos de actuación.
  
Mediante este criterio se pretende evaluar la capacidad para dar cuenta, de forma argumentada, de las acciones humanas, en tanto que libres, responsables, normativas y transformadoras, así como para establecer relaciones entre diferentes modos de interpretar la acción, o de actuar, y las consecuencias sociales que ello comporta, adoptando un juicio crítico al respecto.
  
9. Reconocer y explicar aspectos significativos de la vida humana en sociedad, analizando los problemas fundamentales que la filosofía plantea sobre la organización social, la relación individuo-sociedad y las distintas formas de gobierno.
  
Este criterio hace referencia a la capacidad de explicar la dimensión social del ser humano, para comprender y valorar la organización social como marco del desarrollo personal, así como el origen del Estado.
  
10. Conocer y justificar la necesidad de que la razón humana se utilice para construir una sociedad más justa, democrática y solidaria.
  
Este criterio hace referencia al uso utópico de la razón, en la búsqueda de una sociedad más justa, democrática y solidaria. Por ello, valora la capacidad del alumnado para enjuiciar críticamente todo intento de justificación de las desigualdades sociales basadas en diferencias de sexo, raza, creencias u otras características individuales o sociales.
  
11. Participar en debates sobre temas o hechos de actualidad, relacionados con los contenidos de los núcleos, confrontado posiciones filosóficas y valorando sus aportaciones para la comprensión de los mismos.
  
Este criterio trata de evaluar la capacidad para abordar cuestiones de actualidad adoptando un punto de vista filosófico y confrontando diversas posiciones, y también para valorar las aportaciones presentes o pasadas realizadas por los filósofos a los debates de nuestro tiempo. Por otra parte, la aplicación de este criterio permite comprobar la competencia comunicativa y la capacidad para expresar y contrastar las ideas propias tomando en consideración las de los demás.
  
FILOSOFÍA II
  
III. Núcleos de contenidos
  
El estudio de esta materia debe proporcionar una información básica que permita al alumnado localizar filósofos y sistemas. Conviene, por ello, presentar una visión de conjunto de cada época y de las principales tendencias y filósofos que las han representado.
  
Así mismo, esta materia atenderá a completar su formación filosófica mediante el estudio de algunos de los filósofos más representativos de cada época. Para ello, resulta imprescindible el estudio de textos filosóficos de cierta densidad argumentativa y conceptual, que cumplan determinados requisitos: presentar una secuencia de pensamiento de extensión media, y ofrecer una secuencia de problemas y teorías que, entrelazados en la forma en que el autor quiso hacerlo, los alumnos lectores deberán interpretar. Al mismo tiempo, se pretende que los estudiantes accedan a la comprensión de unos textos sin los cuales no es inteligible ni la cultura en que se les socializa, ni sus modos de argumentar ni sus propios sistemas de valores.
  
La propuesta que se hace para este curso supone que los alumnos han adquirido las técnicas del comentario de texto breve y, en consecuencia, se pretende, ahora, introducir las destrezas correspondientes al análisis de textos más articulados, que unen una secuencia de problemas filosóficos diversos entre sí y que resultan, por tanto, más vivos y menos académicos. En este sentido, la función del texto en este curso consiste en facilitar que el texto hable por sí mismo y muestre al alumno la relación interna que poseen los problemas de la filosofía.
  
Se indican a continuación cuatro núcleos de contenidos con varias posibilidades de elección en cada uno de ellos entre filósofos pertenecientes a la filosofía griega; filosofía medieval y renacentista; filosofía moderna, y filosofía contemporánea. Dicha elección figurará en la Programación Didáctica del departamento correspondiente.
  
1. Filosofía Griega.
  
Tanto Platón o Aristóteles, cuanto Sócrates o alguna de las grandes escuelas de la antigüedad clásica (presocráticos, estoicos, epicúreos, etc.) pueden servir de base para comprender la historia de la filosofía occidental y, al mismo tiempo, pueden permitir tratar cuestiones todavía vigentes en el pensamiento filosófico y en la cultura de nuestro tiempo, como la situación del ser humano en el mundo, la vida feliz y deseable, la organización de la «polis», el conocimiento o los problemas ontológicos.
  
En cualquier caso, se estudiarán de modo específico los siguientes filósofos:
  
- Platón.
  
- Aristóteles.
  
2. Filosofía Medieval y Renacentista.
  
El estudio de Agustín de Hipona, Averroes, Tomás de Aquino, o de Guillermo de Ockham, puede servir para considerar cuestiones como la presencia del Cristianismo o del Islam en la cultura actual, las vicisitudes de las relaciones entre razón y fe, representada por las religiones monoteístas, racionalidad y autoridad o, en general, la reflexión racional sobre la religión y las creencias.
  
El pensamiento renacentista supone la introducción de otros temas de reflexión: la ?Nueva Ciencia?, un nuevo concepto del hombre o la fundamentación moderna de la política.
  
Entre los autores que se citan a continuación, el profesorado elegirá dos para su estudio pormenorizado:
  
- San Agustín de Hipona.
  
- Santo Tomás de Aquino.
  
- Guillermo de Ockham.
  
- Nicolás Maquiavelo.
  
3. Filosofía Moderna.
  
En relación con la modernidad hay que confrontar al alumnado con el nuevo concepto de razón, que aparece y se consolida en los siglos XVI y XVII, como razón que aspira a establecer sus propios fundamentos y, más tarde, en el siglo siguiente, con el proceso de la Ilustración en sus distintas dimensiones: filosóficas, éticas, sociales, políticas. Los puntos de referencia pueden ser aquí bien los sistemas filosóficos racionalistas, que todavía incorporan una teología natural, pero que decididamente apuestan por la sola razón en la fundamentación de ella misma y de la subjetividad (Descartes, Leibniz, Spinoza), bien las filosofías empiristas (Locke, Hume), o la filosofía crítica de Kant, o la idealista poskantiana (en particular, Hegel).
  
Al lado del tema de la racionalidad, en este período hay que tomar también en consideración la cuestión de la legitimidad política, a través de alguna de las teorías filosóficas del pacto social, o, en general, de la reflexión filosófico-política en torno a libertad y autoridad.
  
En el desarrollo de este núcleo temático se analizarán dos pensadores entre los propuestos:
  
- Descartes.
  
- Spinoza.
  
- Locke.
  
- Hume.
  
- Rousseau.
  
- Kant.
  
4. Filosofía Contemporánea.
  
En el estudio del pensamiento contemporáneo hay que presentar el surgimiento y desarrollo de una gran variedad de posiciones y tendencias filosóficas como una característica específica de este período, en el que la reflexión filosófica abandona progresivamente el empeño por construir grandes sistemas para centrarse en el análisis de determinados problemas especialmente representativos del complejo mundo surgido de la revolución industrial.
  
En este apartado se puede estudiar el liberalismo utilitartista de Stuart Mill. Así mismo, un referente de la época es el pensamiento marxista, como concepción de la sociedad y de la historia, a la vez que como propuesta política. También, las antropologías filosóficas más recientes, con fuerte carga metafísica, el neopositivismo de la escuela de Viena y la filosofía analítica del lenguaje. Las escuelas fenomenológicas, existenciales o hermenéuticas, la teoría crítica de los francfortianos o la versión más reciente de ésta, en Habermas, como teoría de la acción comunicativa.
  
El estudio puede centrarse en escuelas o en autores concretos (Marx, Nietzsche, Heidegger, Sartre, Ortega y Gasset, Wittgenstein, Russell, Habermas o tantos otros), cada uno de los cuales puede servir para ilustrar cómo llegan hasta nuestros días las persistentes cuestiones de la reflexión filosófica y cómo en cada sistema y en cada texto (incluso en cada fragmento) se reflejan las distintas posiciones en conflicto.
  
En el desarrollo de este núcleo temático se estudiarán dos de los pensadores del mundo contemporáneo que se proponen a continuación:
  
- J.S. Mill.
  
- Marx.
  
- Wittgenstein.
  
- Heidegger.
  
- Ortega.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Conocer y manejar correctamente el vocabulario filosófico básico, adquirido a lo largo del ciclo completo de formación filosófica.
  
Con este criterio, se trata de evaluar si el alumno o la alumna posee una estructura conceptual suficiente que le permita emplear con propiedad y rigor los principales términos y conceptos filosóficos.
  
2. Relacionar los problemas filosóficos estudiados en los núcleos de contenidos con las condiciones históricas, sociales y culturales en las que surgieron y a las que intentaron dar respuesta.
  
La intención de este criterio es comprobar la capacidad para situar las cuestiones filosóficas estudiadas en el marco histórico, social y cultural en el que surgen, comparando y diferenciando el saber filosófico de otras manifestaciones culturales (mito, ciencia, religión, literatura, etc.) que aparecen en el mismo contexto, y analizando la relación existente entre los planteamientos y propuestas filosóficos y los problemas y necesidades de la sociedad de su tiempo.
  
3. Elaborar, individualmente o en equipo, tablas sincrónicas, situando correctamente a los principales filosófos estudiados en su contexto histórico-filosófico.
  
Con este criterio, se trata de comprobar la capacidad de contextualizar a cada uno de los filósofos estudiados con otros acontecimientos históricos (políticos, artísticos, literarios, científicos, etc.).
  
4. Exponer, de modo claro y ordenado, las grandes líneas problemáticas y sistemáticas de los filósofos que se han estudiado de modo analítico.
  
Este criterio trata de valorar la capacidad de comprender y relacionar entre sí los distintos puntos de vista que han adoptado los filósofos estudiados sobre los principales problemas filosóficos que se han tratado a lo largo de la historia, utilizando argumentos distintos sobre un mismo tema, o bien teorías complementarias, o que se niegan mutuamente.
  
5. Analizar el contenido de textos filosóficos de las obras estudiadas en el curso, atendiendo a la identificación de sus elementos fundamentales (problemas, conceptos y términos específicos) y de su estructura expositiva (tesis, argumentos, conclusiones).
  
Este criterio trata de evaluar la capacidad de compresión de textos de cierta densidad conceptual y argumentativa mediante la identificación de los problemas que en ellos se planteen, la explicación de los conceptos y términos específicos, así como el reconocimiento de las proposiciones y argumentos que apoyen las tesis mantenidas y las conclusiones derivadas de las mismas. Todo ello permite valorar el progreso de los estudiantes en la comprensión del significado de los textos filosóficos como productos del ejercicio de la reflexión rigurosa y no como meras opiniones.
  
6. Interpretar el sentido de un texto filosófico relacionándolo con su contexto teórico y social, y diferenciando las propuestas que contiene de otras posiciones posibles sobre el mismo tema.
  
Este criterio trata de evaluar la capacidad para explicar, con palabras propias y de forma argumentada, el sentido de un texto filosófico, utilizando para ello la información obtenida sobre el autor, el contexto socio-cultural en el que surgen los problemas que el texto plantea y sobre otros modos de responder a esos mismos problemas. Se trata, por tanto, de evaluar la competencia argumentativa y la capacidad para integrar informaciones diversas, más que el acierto de las interpretaciones.
  
7. Comentar y enjuiciar críticamente un texto filosófico identificando los supuestos implícitos que lo sustentan y la vigencia de sus aportaciones, comparándolo, en su caso, con otros textos de distintas épocas y autores que guarden relación.
  
Este criterio pretende evaluar la capacidad de los estudiantes para enriquecer progresivamente su comprensión e interpretación de los textos filosóficos examinados, así como la relación dialógica que son capaces de establecer entre pasado y presente. El planteamiento de determinadas actividades les ayuda a apreciar la coherencia teórica y argumentativa de las posiciones analizadas, a descubrir supuestos (creencias, intereses, propósitos...) en las mismas, y a reconocer la presencia de concepciones del pasado tanto en las interpretaciones filosóficas del presente como en las suyas propias.
  
8. Recoger información relevante, organizarla elaborando un trabajo monográfico y exponerlo de modo crítico, sobre el pensamiento de un filósofo o el contenido de una de las obras analizadas.
  
Este criterio trata de evaluar en qué medida los estudiantes son capaces de plantearse y realizar un pequeño trabajo monográfico, a lo largo del curso, sobre alguno de los contenidos de los núcleos, permitiendo comprobar el grado de autonomía en la utilización de procedimientos de búsqueda y selección de la información, así como sus destrezas expositivas.
  
9. Ordenar y situar cronológicamente los diversos autores, así como sus obras y textos analizados en el desarrollo de los núcleos, mostrando la implicación de los sistemas filosóficos en el desarrollo histórico de las ideas y de los cambios sociales y reconociendo la permanencia e historicidad de las propuestas filosóficas.
  
Se pretende evaluar con este criterio la capacidad para situar en el momento histórico correspondiente los autores, sus obras y los textos estudiados, así como para reconocer e identificar la similitud o la discrepancia de sus planteamientos y el valor de sus aportaciones en la configuración de la mentalidad de nuestro tiempo.
  
10. Indicar claramente en las exposiciones, orales y escritas, los elementos básicos que articulan su argumentación, las tesis filosóficas y/o científicas empleadas en su desarrollo, y los puntos de apoyo que toma para sustentar las tesis emitidas en sus conclusiones.
  
Con este criterio se trata de evaluar el grado de competencia lingüística y argumentativa obtenida por los estudiantes, comprobando su autonomía a la hora de formular, analizar y plantear problemas, así como su capacidad para relacionar diferentes variables y para concluir consecuentemente a partir de los argumentos que ellos mismos hayan empleado.
  
11. Recoger información relevante y organizarla elaborando un trabajo monográfico sobre algún aspecto de la historia del pensamiento filosófico.
  
Este criterio trata de evaluar la capacidad de plantearse y realizar un pequeño trabajo monográfico, a lo largo del curso, sobre alguno de los contenidos de los núcleos, permitiendo comprobar el grado de autonomía en la utilización de procedimientos de búsqueda y selección de información, así como las destrezas expositivas.
  
12. Participar en debates sobre algún problema filosófico del presente que suscite el interés de los estudiantes, aportando sus propias reflexiones y relacionándolas con otras posiciones del pasado que hayan sido estudiadas.
  
Con este criterio se pretende comprobar la capacidad desarrollada para establecer relaciones entre la manera de plantear filosóficamente alguno de los problemas de nuestro tiempo y otras formulaciones del mismo en épocas pasadas. Asimismo, la utilización del debate permite evaluar la competencia para mantener con argumentos las propias posiciones en un diálogo colectivo, libre y racional.
  
13. Elaborar, individualmente o en equipo, un resumen de la Historia de la Filosofía, exponiendo las relaciones, semejanzas y diferencias entre los distintos sistemas estudiados.
  
Con este criterio, se trata de comprobar la capacidad para conocer los grandes períodos en los que se divide la Historia de la Filosofía occidental, así como para comprender las distintas soluciones que se han propuesto a los mismos problemas filosóficos.
  
EDUCACIÓN FÍSICA
  
(Materia Común)
  
I. Introducción
  
La Educación Física, como materia común del Bachillerato, posee fundamentalmente un carácter formativo. Como tal, debe procurar una formación general y polivalente, ampliando y profundizando en los conocimientos, capacidades, destrezas y actitudes planteadas en etapas anteriores.
  
No obstante, la notable diferenciación que en esta etapa se produce en los niveles de aptitud motriz y en los intereses del alumnado hacia los distintos tipos de actividad física, hace necesario que la estructura de esta materia en el Bachillerato esté lo suficientemente diversificada para atender a dicha diferenciación. Esta diversificación, que deberá plantearse en función de las opciones particulares de los alumnos y de las posibilidades del centro, puede conducir a ciertos niveles de especialización en determinadas técnicas, habilidades o actividades.
  
En el contexto de la sociedad actual parece conveniente que el proceso formativo que tiene lugar a través de la Educación Física se oriente en dos direcciones. Por un lado hacia la mejora de la salud, incidiendo en el desarrollo de aquellos aspectos de la condición física que están estrechamente relacionados con ella y propiciando la adopción de actitudes críticas ante aquellos factores que inciden negativamente sobre la misma. Por otro, hacia la búsqueda e integración de alternativas motrices que puedan dar respuesta a la diversidad de intereses y necesidades, a la vez que contribuyan al equilibrio personal, al perfeccionamiento de la habilidad motriz, al disfrute activo del tiempo de ocio y a compensar el habitual sedentarismo.
  
En esta etapa, este proceso debe contribuir también a la consolidación de la autonomía personal. Esta consolidación se facilitará a través de una acción pedagógica en la que los conocimientos relativos al «saber» se construyan y relacionen con los relativos al «saber hacer», propiciando en los estudiantes la adquisición de los procedimientos necesarios para planificar, organizar y dirigir sus propias actividades físico-deportivas y/o las de sus compañeros y compañeras, y para utilizar los recursos que el entorno inmediato ofrece.
  
Las actividades físicas en general y el deporte en particular constituyen actualmente uno de los centros privilegiados de atención al cuerpo, no sólo desde el punto de vista pedagógico, sino también psicológico, sociológico, etc., de tal forma que en torno a ellos se generan múltiples expectativas. Es preciso, por tanto, potenciar la reflexión crítica y la adopción de decisiones personales en torno a los factores socioculturales que inciden en el desarrollo de estas actividades.
  
La participación en actividades basadas en el ritmo y la expresión constituye una vía para potenciar las posibilidades de expresión y comunicación.
  
En atención al carácter propedeútico del Bachillerato, esta materia tratará, también, de ofrecer orientaciones para futuros estudios, ya en carreras universitarias, ya en ciclos formativos profesionales, en relación con conocimientos y especializaciones de carácter docente, deportivo, artístico o recreativo.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que los alumnos y alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer los elementos funcionales y expresivos de la persona así como los mecanismos fisiológicos de adaptación a la práctica sistemática de las actividades físicas.
  
2. Valorar la actividad física como un elemento favorecedor del desarrollo personal, de la salud y de la calidad de vida.
  
3. Reconocer y valorar como un rasgo cultural propio las actividades físico-deportivas habituales en su comunidad, participando en la construcción social y cultural que suponen estas actividades y propiciando el uso adecuado y disfrute de los servicios públicos destinados a este fin.
  
4. Evaluar las necesidades personales relacionadas con los distintos aspectos de la motricidad: Condición física, habilidad motriz, estructura corporal, expresión, relación y comunicación interpersonal.
  
5. Planificar la mejora y mantenimiento de su condición física y habilidad motriz, mediante la elaboración y puesta en práctica un programa de actividad física y salud, que contribuyendo a satisfacer sus necesidades, constituyan un medio idóneo para disfrutar activamente del tiempo de ocio.
  
6. Incrementar sus posibilidades de ejecución y rendimiento, desarrollando sus capacidades físicas y de aprendizaje motor, perfeccionando sus habilidades motrices, adoptando actitudes de responsabilidad y autoexigencia, y mostrando autonomía en el proceso del propio desarrollo motor.
  
7. Participar, con independencia del nivel de habilidad alcanzado, en actividades físicas y deportivas, cooperando en las tareas de equipo, respetando y valorando los aspectos de relación que tienen estas actividades y mostrando actitudes de no discriminación.
  
8. Diseñar y realizar actividades físico-deportivas en el medio natural.
  
9. Adoptar una actitud crítica ante las prácticas que tienen efectos negativos para la salud individual y colectiva, respetando el medio ambiente y realizando aportaciones personales que favorezcan su conservación y mejora.
  
10. Utilizar y valorar la capacidad expresiva del cuerpo y el movimiento en diversas manifestaciones artísticas y culturales, como medio de comunicación y expresión creativa, apreciando criterios estéticos, personales y culturales.
  
11. Utilizar y valorar las técnicas de relajación como un medio de conocimiento y desarrollo personal y de mejora de la disposición física y mental para actuar con equilibrio en las distintas situaciones de la vida diaria.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. La condición física y la salud.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Evaluación de las capacidades física relacionadas con la salud.
  
- Práctica de sistemas y ejercicios para el desarrollo de las capacidades físicas.
  
- Planificación del trabajo de las capacidades físicas relacionadas con la salud. Principios y factores a considerar.
  
- Elaboración y puesta en práctica, de manera autónoma, de un programa personal de actividad física y salud, atendiendo a la frecuencia, intensidad, tiempo y tipo de actividad.
  
- Aceptación de la responsabilidad en el mantenimiento y/o mejora de la condición física.
  
- Los mecanismos de adaptación del organismo a la actividad física.
  
- Indicadores de riesgo en la actividad física y de adecuación de la misma. Valoración de la influencia en la salud de la práctica de actividades físicas.
  
- Hábitos sociales y sus efectos en la actividad física y la salud: análisis de la influencia de factores positivos como la alimentación adecuada, el descanso, el estilo de vida, etc. y de los factores negativos como el sedentarismo, la drogadicción, el tabaquismo, etc.
  
- Nutrición y actividad física. Dieta equilibrada y aportación energética para la realización de actividades físicas.
  
- Técnicas de relajación: aspectos teóricos y prácticos, utilización autónoma.
  
2. Los juegos y deportes.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Aspectos sociocultuales del juego y del deporte. Cultura y deporte. Las relaciones sociales a través del deporte: niveles de participación, deporte espectáculo, violencia y deporte, deporte y civilización del ocio.
  
- Perfeccionamiento de los fundamentos técnicos y principios tácticos de un deporte practicado en la etapa anterior.
  
- Actividad deportiva convencional: aspectos reglamentarios, técnicos y tácticos de algún deporte recreativo colectivo, desarrollo de la habilidad específica, evaluación de los requisitos motores para su práctica. Evaluación de los recursos necesarios y disponibles en entorno para la práctica deportiva convencional e institucionalizada.
  
- Actividad deportiva alternativa: utilización recreativa de diferentes actividades físicas, juegos y/o disciplinas deportivas, adaptación y organización de las mismas al contexto sociocultural del centro, valoración del juego y del deporte como medios para el ocio. Evaluación de los recursos necesarios y disponibles en el entorno para la práctica deportiva alternativa.
  
- Práctica de técnicas específicas de actividades de pala y/o raqueta.
  
- Juegos y deportes autóctonos. Indagación y reconocimiento de las formas culturales de carácter físico practicadas en la Comunidad Valenciana.
  
- Perfeccionamiento y profundización de una actividad en el medio natural.
  
- Planificación y organización de actividades en el medio natural.
  
- Análisis de las salidas profesionales relacionadas con la actividad física, para ofrecer orientaciones sobre futuros estudios, en carreras universitarias, en ciclos formativos, y en relación con conocimientos y especializaciones de carácter docente, deportivo, artístico o recreativo.
  
- Valoración de la incidencia de la práctica habitual de un deporte en la salud.
  
3. La expresión y comunicación motriz.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- El cuerpo y su lenguaje: aspectos culturales y antropológicos, elementos y recursos expresivos. Valoración de sus posibilidades expresivas y de comunicación.
  
- Actividad corporal de carácter expresivo: exploración y ejercitación de las posibilidades expresivas del cuerpo y del movimiento, utilización de los elementos dinámicos (cuerpo, voz, grupo, espacio, objetos) para favorecer y desarrollar la capacidad de expresión, la creatividad y la comunicación.
  
- Elaboración y representación de composiciones dinámicas y corporales, individuales o colectivas, con intención expresiva y comunicativa.
  
- Realización de actividades físicas, utilizando la música como fondo y/o apoyo rítmico.
  
- Reconocimiento del valor expresivo y comunicativo de las actividades practicadas.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Evaluar las necesidades, en términos de salud, de desarrollo de cada una de las capacidades físicas como requisito previo a la planificación.
  
Con este criterio se pretende comprobar si se conocen y se saben aplicar las pruebas de evaluación convenientes para valorar, de manera discriminada, sus capacidades físicas, e identificar, en función de criterios de salud, sus necesidades de mejora o mantenimiento, como un requisito previo de cualquier planificación orientada a incidir sobre las mismas.
  
2. Diseñar y realizar un programa de salud, de acondicionamiento físico a medio plazo, atendiendo adecuadamente a la dinámica de las cargas y a la utilización de los sistemas de desarrollo de la condición física, en función de los objetivos previstos.
  
Con este criterio se pretende comprobar si se poseen por parte del alumnado los conocimientos y experiencia suficientes para planificar la actividad física propia, planteando objetivos racionales y saludables, utilizando los métodos de trabajo más convenientes, ajustándose adecuadamente a los principios de intensidad, continuidad y progresión, manejando los factores que regulan la dinámica de la carga (de volumen y de intensidad).
  
3. Organizar y dirigir una actividad de carácter físico-recreativa para el empleo del tiempo libre, evaluando los recursos disponibles en el centro y en el entorno del mismo.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los estudiantes han desarrollado, junto a conocimientos y habilidades específicas, la capacidad necesaria para organizar y dirigir de manera autónoma su actividad físico-deportiva, evaluando las posibilidades que el entorno inmediato ofrece, considerando los recursos disponibles, organizando, dirigiendo y poniendo en práctica dicha actividad para sí mismos o para su grupo de compañeros.
  
4. Haber perfeccionado las habilidades específicas correspondientes a un deporte, mostrando eficacia, técnica y táctica, en la resolución de los problemas que plantea su práctica.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los alumnos han alcanzado un nivel de habilidad motriz específica que les permita desenvolverse con autonomía y con cierta eficacia en un determinado deporte, de entre los que se practican en su entorno, que responda a sus características particulares y motivaciones personales.
  
5. Perfeccionar las técnicas específicas de las actividades en el medio natural y organizar actividades en él.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los estudiantes han alcanzado un nivel técnico adecuado que les permita desarrollar actividades en el medio natural con autonomía y cierta eficacia.
  
6. Elaborar, de manera individual o colectiva, composiciones corporales basadas en los elementos técnicos de las manifestaciones expresivas (mimo, danza, dramatización, etc.) con el propósito de trasmitir un mensaje a los demás.
  
Con este criterio se pretende comprobar si se han desarrollado las capacidades y los recursos necesarios para elaborar formas de expresión y comunicación propias a través del cuerpo y del movimiento, así como la capacidad de analizar una manifestación corporal, espontánea o convencional, desde su componente expresivo, identificando sus rasgos más característicos.
  
7. Utilizar de manera autónoma alguna técnica de relajación, mostrando una actitud favorable a su empleo como medio para mejorar la salud física, mental y social.
  
Con este criterio se pretende comprobar si se han adquirido los conocimientos y la habilidad necesarios para emplear autónomamente alguna técnica de relajación, y si se ha desarrollado una actitud favorable hacia su utilización basada en el reconocimiento de su funcionalidad.
  
8.Elaborar propuestas críticas para la mejora de los servicios que, en materia de educación física, presta la sociedad, buscando una mayor oportunidad de acceso a los mismos para sí y sus conciudadanos.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los estudiantes han desarrollado una actitud crítica respecto a los aspectos sociales de las actividades físicas y deportivas y son capaces de, a partir de una evaluación previa de la oferta social, plantear sugerencias y alternativas propias para mejorar los servicios que, en esta área, se desarrollan en su municipio.
  
9. Utilizar las tablas de composición de los alimentos y del gasto energético para elaborar una dieta adecuada a la realización sistemática de una determinada actividad física, teniendo en cuenta las variables de edad, sexo y constitución corporal.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los alumnos han adquirido conciencia de las exigencias nutricionales que conlleva la práctica sistemática de ejercicio físico y si poseen los conocimientos necesarios que les permitan regular su alimentación, de manera conveniente, atendiendo a sus características personales y a su nivel de actividad física.
  
HISTORIA
  
(Materia Común)
  
I. Introducción
  
La Historia tiene como objeto el estudio del pasado del ser humano entendido desde las diferentes formaciones sociales y culturales, la explicación de sus avances y retrocesos, de los cambios y acumulaciones que experimenta a lo largo del tiempo. Como forma de conocimiento pretende realizar de una forma crítica la interpretación de las acciones de los seres humanos considerados como seres esencialmente sociales y temporales.
  
Por tanto, su aprendizaje proporciona un conocimiento imprescindible para la formación intelectual del adolescente, y a la vez significa una experiencia humana de gran valor ya que su objeto de estudio son precisamente los seres humanos.
  
Desde esa doble vertiente, de conocimiento intelectual y experiencia humana, facilita el desarrollo de capacidades de análisis y reflexión compleja sobre lo social y, a la vez, ayuda a configurar los criterios del individuo respecto de multitud de problemas.
  
Por ello, su aprendizaje permite dirigir una mirada más profunda e indagadora, más rigurosa de lo habitual, sobre el presente y sus problemas. A su vez, esta aproximación más lúcida al propio presente no hace sino enriquecer la comprensión del pasado. De esta manera, el conocimiento histórico constituye un rico y constante diálogo entre presente y pasado, siempre en dos direcciones, diálogo que permite establecer una fuente permanente de nuevos aprendizajes para el futuro.
  
Entendida así la Historia, como encuentro constante de nuestro pasado y nuestro presente, el estudio de la Historia de España, como contexto particular, permitirá abordar de forma adecuada la reflexión sobre la realidad en que vivimos en relación con sus raíces.
  
Así pues, la Historia de España adquiere un papel fundamental, no sólo en la consecución de una sólida formación intelectual y humana, sino también en la sensibilización de los adolescentes hacia los problemas con los que se encontrarán en el ejercicio de su ciudadanía.
  
La tarea, no obstante, es compleja. Será necesario abordar el estudio atento de los cambios en la organización productiva, social y política, en la cultura y las costumbres, para facilitar la comprensión de los procesos en curso en el presente. Dadas las características específicas del desarrollo histórico español es fundamental prestar una atención especial al estudio de la pluralidad del mismo, que nos permita explicar y comprender la diversidad y, también, los desequilibrios entre los pueblos que han ido configurando una formación histórica tan compleja como es España.
  
Desde esta óptica, el estudio de la Historia de España debe centrarse en aquellos procesos históricos que, siendo a la vez necesarios en la explicación de nuestra historia, permitan establecer una relación dialéctica pasado-presente.
  
Esta consideración delimita necesariamente el ámbito de estudio de la asignatura a aquellos procesos históricos configuradores de la contemporaneidad. Concretamente, aquellos referidos al largo proceso histórico de la modernización política, económica, social y cultural de España: procesos constitucionales, de integración y asimilación, procesos configuradores del Estado, de democratización del sistema político, con conflictos y tensiones; proceso de desarrollo económico y social, con ritmos a veces desacompasados, incluso divergentes, con evidentes situaciones de confrontación.
  
La complejidad de estos procesos de la Historia de España y la atención a su desarrollo temporal exigen y facilitan la presentación de su estudio desde el planteamiento de problemas relevantes y en una dinámica que encadena la configuración del problema, con los sucesivos intentos de solución en el tiempo y la consiguiente aparición de nuevas perspectivas, o, incluso, de nuevos problemas.
  
Esta ordenación favorece la comprensión del devenir histórico como un proceso vivo, conflictivo y dialéctico, complejo y creativo, más que como una mecánica sucesión de acontecimientos, de tal forma que las actuaciones históricas, los proyectos, se entienden no sólo desde la perspectiva del problema que los origina, sino también como una necesaria proyección que explica los acontecimientos y decisiones futuras, al menos en parte. Por ello, el adolescente puede adquirir una dimensión formativa de singular importancia: la consideración de que, cualesquiera que sean nuestras acciones en el presente, hay que valorarlas a la luz del pasado y en función del futuro que queramos construir.
  
En este análisis, los desarrollos diversos de la realidad española habrán de tenerse en cuenta no como elementos dispersos, sino como elementos que, habiendo contribuido a construir dicha realidad, la explican como un todo. Es decir, se trata de atender a la especificidad de la configuración histórica de España profundizando en las razones de los desequilibrios económicos regionales provocados por el desigual desarrollo y por los diferentes ritmos de modernización social y política a fin de comprender, precisamente, los componentes de pluralidad.
  
Abordar, pues, el estudio de la Historia de España desde estas consideraciones ayudará al alumnado a comprender la actual España como el producto de una evolución histórica peculiar, heterogénea y diversa. Todo ello sin ignorar las particulares interrelaciones con el contexto internacional, ya que la Historia de España contiene múltiples elementos de relación con un marco espacial más amplio, en el que los hechos españoles encuentran buena parte de sus claves explicativas, y desde el que son más perceptibles los factores de homogeneidad interna.
  
El conocimiento histórico hasta aquí definido presenta dificultades específicas, señaladas habitualmente por los teóricos de la Historia. Por una parte, su complejidad como proceso que abarca múltiples variables de difícil relación entre sí, y cuyo desarrollo hay que estudiar a lo largo del tiempo. En segundo lugar, y sobre todo, su carácter de contemporaneidad, por lo que éste implica de diferencia de interpretaciones, dificultades de investigación y documentación al tratar procesos históricos inacabados, etc. A esto hay que añadir la diversidad de enfoques y puntos de vista a que da pie el análisis de una realidad contemporánea tan plural a la hora de definir los elementos básicos.
  
Para resolver estas dificultades hay que aprovechar los aprendizajes realizados en la etapa educativa anterior, tanto sobre mecanismos de análisis de explicación histórica y conceptos como sobre metodología, así como las actitudes positivas que se hayan desarrollado hacia la Historia.
  
De esta manera, el conocimiento de la Historia de España completa y culmina la formación histórica del alumnado en el Bachillerato.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que los alumnos y las alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Identificar, analizar y explicar, situándolos adecuadamente en el tiempo y el espacio, hechos, personajes, problemas, etapas y procesos más relevantes de la evolución histórica de España y las nacionalidades y regiones que la integran, con especial referencia a la Comunidad Valenciana valorando su significación histórica y sus repercusiones en el presente.
  
2. Comprender los principales procesos económicos, sociales, políticos y culturales que configuran la historia española, identificando sus rasgos más significativos y analizando en procesos amplios, el nacimiento de los problemas, sus intentos de solución y su pervivencia en la realidad de hoy.
  
3. Comprender tanto la multiplicidad de la evolución interna como la dimensión internacional de la historia española, adquiriendo una visión global y solidaria de los problemas y proyectos colectivos en el contexto de Europa y del mundo.
  
4. Expresar razonadamente las propias ideas sobre aspectos básicos de la evolución histórica de España y revisarlas de forma crítica teniendo en cuenta nuevas informaciones, corrigiendo estereotipos y prejuicios y entendiendo el análisis histórico como un proceso en constante reconstrucción.
  
5. Emplear con propiedad los conceptos básicos y específicos de la Historia de España y realizar actividades de indagación y síntesis en las que se analicen, contrasten e integren informaciones diversas, valorando el papel de las fuentes y el trabajo del historiador.
  
6. Mostrar sensibilidad ante los problemas sociales, en especial los que afectan a los derechos humanos y a la paz, adoptando actitudes responsables y democráticas y manifestando independencia de criterio y hábitos de rigor intelectual.
  
7. Consolidar actitudes y hábitos de tolerancia y solidaridad entre los diversos pueblos de España, respetando y valorando positivamente los aspectos comunes y las diferencias, teniendo en cuenta la posibilidad de pertenecer de manera simultánea a más de una identidad colectiva.
  
III. Núcleos de contenidos
  
En coherencia con la definición del objeto de enseñanza y con las capacidades que se pretenden desarrollar se concretan los contenidos de Historia en cinco núcleos de contenidos. Su selección se ha establecido de acuerdo con los rasgos específicos de esta forma de conocimiento, las dificultades de su aprendizaje y las metas educativas asignadas. En ellos confluyen conceptos fundamentales de la disciplina, informaciones y datos relevantes, procedimientos y estrategias de aprendizaje, actitudes y valores.
  
El primer núcleo constituye una referencia explícita a cuestiones de procedimiento que, por lo demás, han de considerarse implícitas en los demás núcleos. Éstos aparecen expuestos de acuerdo con un criterio de agrupamiento en el que dominan los elementos político-institucionales, entendidos en una acepción amplia, desde el análisis social. Dimensión temporal y aspectos políticos son, a la par que elementos historiográficos de primer orden, criterios ampliamente compartidos cuando se trata de agrupar, para facilitar su estudio, los elementos de la compleja realidad histórica. Esta presentación no debe considerarse incompatible con un tratamiento que abarque, en unidades de tiempo más amplias, la evolución de ciertos grandes temas, que puedan ser suscitados a partir de las inquietudes del presente.
  
Por todo ello, la Historia de España queda constituida con los siguientes núcleos de contenidos:
  
1. Aproximación al conocimiento histórico. La relación del historiador con las fuentes.
  
Se señalan en este núcleo los contenidos que hacen referencia a los procesos de aprendizaje. Aparecen explicitados para que no se consideren un mero apéndice, ya que su presencia es imprescindible y debe impregnar el resto de los núcleos.
  
Se trata de poner de relieve la concepción de la Historia como un modo de conocimiento que utiliza unas formas de razonar y operar. La reflexión y consciencia acerca de este proceso de elaboración de conocimiento forma parte del mismo. Es necesario, pues, establecer como contenidos básicos aquellas acciones metodológicas que permitan al alumnado construir un conocimiento significativo: el planteamiento y resolución de problemas, la identificación y corrección de esquemas conceptuales o en su caso de estereotipos, la elaboración y comprobación de hipótesis y diseños de trabajo, la obtención de información desde fuentes diversas y su análisis crítico hasta llegar a explicaciones coherentes. Para desarrollar estos contenidos metodológicos son necesarias determinadas técnicas de trabajo: comentario de textos, lectura e interpretación de fuentes gráficas y datos estadísticos, etc.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición de un problema referente a un proceso histórico y formulación de hipótesis de trabajo.
  
- Análisis de elementos y factores históricos, y elaboración de síntesis integrando información de distinto tipo.
  
- Utilización crítica de fuentes y material historiográfico diverso, así como de los medios técnicos aportados por las tecnologías de la información y de la comunicación. Contraste de interpretaciones historiográficas.
  
2. Las raíces históricas de España.
  
La finalidad básica de este núcleo es abordar el estudio de los precedentes del sistema denominado Antiguo Régimen. La selección de los contenidos de este núcleo deberá establecerse en función de su valor explicativo a las raíces históricas de la contemporaneidad. Por tanto, tales contenidos seleccionados adquieren sentido y pleno significado en relación con el núcleo siguiente.
  
Este núcleo tiene, fundamentalmente, un carácter introductorio. Esta consideración habrá de tenerse en cuenta tanto en el tratamiento de los contenidos como a la hora de delimitar y precisar el campo de estudio que se pretende abordar. Los rasgos característicos y el ámbito temporal al que hay que remontarse deberán ser concretados, necesariamente, en los diferentes proyectos y programaciones.
  
Los contenidos de este núcleo permiten, también, el acercamiento empático a sociedades y culturas con diferencias notables respecto de la actual; ello favorece, a su vez, los ejercicios de conceptualización.
  
Los contenidos que constituyen este núcleo son los siguientes:
  
- Las raíces. La Hispania romana:
  
\*El proceso de hominización en la Península Ibérica: nuevos hallazgos.
  
\*Pueblos prerromanos. La cultura ibérica y las influencias mediterráneas en el territorio actual de la Comunidad Valenciana. El proceso de la romanización.
  
\*La monarquía visigoda.
  
- La Península Ibérica en la Edad Media: Al-Ándalus:
  
\*Evolución política y organización económica y social.
  
\*Cultura y arte.
  
- La Península Ibérica en la Edad Media: los reinos cristianos:
  
\*Etapas de la reconquista y modelos de repoblación.
  
\*Una cultura plural. Manifestaciones artísticas.
  
- La Baja Edad Media. La crisis de los siglos XIV y XV:
  
\*La organización política. Las instituciones.
  
\*La expansión marítima en el Mediterráneo y en el Atlántico. Las islas Canarias.
  
- Los Reyes Católicos: La construcción del Estado moderno:
  
\*Unión dinástica. Conquista del Reino Nazarí e incorporación del Reino de Navarra.
  
\*La proyección exterior. El Descubrimiento de América.
  
- La España del siglo XVI:
  
\*El Imperio de Carlos V y la Monarquía hispánica de Felipe II.
  
\*El modelo político de los Austrias. El gobierno y la administración de América.
  
- La España del Barroco:
  
\*El sistema de Westfalia-Pirineos: ocaso de la hegemonía de los Habsburgo. Crisis interna.
  
\*Mentalidad, cultura y arte en el Siglo de Oro.
  
3. El Antiguo Régimen y el proceso de construcción del Estado Liberal.
  
Conviene que el alumnado llegue a comprender que la legitimación del poder, las instancias que concretan y ordenan ese poder son distintas en el Antiguo y en el Nuevo Régimen. Por todo ello, en este núcleo habrá que destacar los principios doctrinales básicos que conforman la realidad del poder de la Monarquía Absoluta, y resaltar lo sustantivo de la economía y sociedad del sistema, su derrumbe y crisis final. Su análisis facilitará la comprensión del alcance y significado del proceso de ruptura de la Revolución liberal.
  
La construcción del estado liberal es un proceso global de cambio en el que surge un modelo de sociedad que perdura en lo esencial hasta nuestros días. Tal proceso supone por un lado un cambio político en el que se configura el marco institucional, administrativo y legal del Estado Liberal, con unas contradicciones y limitaciones que generan nuevas tensiones y nuevos antagonismos sociales y políticos. Por otro lado supone un cambio social y desarrollos económicos en un proceso con avances y retrocesos, con ritmos diferentes, dependiendo de situaciones históricas anteriores. Ello implica, por tanto, el análisis de los elementos que explican los problemas surgidos de forma que se interrelacione la creación y distribución de riqueza y la creación y distribución de poder.
  
Los contenidos de este núcleo, primera aproximación a las claves explicativas de la España actual, requieren el uso constante de la diacronía y la utilización de todos los mecanismos propios del análisis histórico. Para comprender las diferentes facetas implícitas en el proceso complejo de transformación, el análisis multifactorial es aquí prioritario, así como la relación entre acontecimientos y estructuras, y la comprensión de los ritmos históricos. Además, para facilitar el estudio de este proceso de cambio será necesario establecer relaciones puntuales con el presente, y reflexionar sobre la misma concepción de desarrollo.
  
Constituyen este núcleo los contenidos siguientes:
  
- El siglo XVIII: los primeros Borbones:
  
\*Cambio dinástico: la guerra de Sucesión y su repercusión en la Comunidad Valenciana; las reformas internas. La práctica del despotismo ilustrado: Carlos III.
  
\*Política exterior. América.
  
- Crisis del Antiguo régimen:
  
\*Los problemas económicos y sociales del Antiguo Régimen.
  
\*Las contradicciones de la Monarquía Absoluta. La crítica de los ilustrados y el impacto de la Revolución francesa. Las cortes de Cádiz y la Constitución de 1812.
  
\*Revolución liberal y la reacción absolutista. El reinado de Fernando VII. La emancipación de la América española.
  
- El proceso de construcción del Estado Liberal:
  
\*El desmantelamiento del Antiguo Régimen: os cambios jurídico-políticos y la reforma agraria liberal. La industrialización y los cambios sociales.
  
\*El funcionamiento del sistema. Corona, Parlamento y partidos políticos durante el reinado de Isabel II.
  
\*El nuevo papel de la Educación, el Ejército y la Iglesia.
  
\*Los límites de los cambios. El carlismo y las opciones democráticas.
  
\*La crisis del moderantismo y la experiencia del Sexenio democrático.
  
4. La Restauración y el primer tercio del siglo XX.
  
Se trata de hacer un análisis con detenimiento de los diferentes elementos que confluyen en una coyuntura especialmente conflictiva a causa de las tensiones y desplazamientos provocados por las peculiaridades del desarrollo económico y por el proceso de consolidación del Estado Liberal.
  
Esto supone, por una parte, el estudio del sistema político de la Restauración, sus contradicciones internas y las razones de su crisis, con atención especial a las diferentes manifestaciones de los problemas derivados de la modernización que se concretan en situaciones críticas como la de 1909, 1917 ó 1921.
  
Por otra parte, supone el estudio de la Dictadura de Primo de Rivera y la Segunda República como dos intentos diferentes de resolución de la crisis del Estado, que desembocan en la Guerra Civil. Dicho estudio debe tener en cuenta necesariamente el análisis de la incidencia de los factores externos que constituyen una coyuntura internacional marcada por la quiebra de los principios inspiradores del liberalismo económico y político, por la crisis económica desencadenada en EEUU y por el ascenso de movimientos autoritarios y fascistas. Tales factores son indispensables para una comprensión global del significado profundo de la España de entreguerras.
  
Se centrará la atención en el análisis de las medidas de resolución de los problemas del Estado y de las situaciones conflictivas que desencadenaron las acciones emprendidas. Desde esta perspectiva, será necesario establecer las relaciones adecuadas entre las soluciones adoptadas y los problemas planteados favoreciendo por tanto la comprensión de los cambios y las permanencias. Por otro lado, relacionar correctamente las medidas adoptadas con los hechos derivados ayudará al alumno a entender las razones del proceso y su trágico final, objetivo prioritario del aprendizaje de los contenidos de este núcleo.
  
Los contenidos que configuran este núcleo son:
  
- La España de la Restauración:
  
\*Los fundamentos, el funcionamiento y las contradicciones del sistema político. La crisis del Estado.
  
\*La formación de la clase obrera.
  
\*Los nacionalismos y el problema de la ordenación territorial del Estado.
  
\*El progresivo protagonismo de los militares. España ante la remodelación colonial: la crisis del 98.
  
- Regeneracionismo y revisionismo político:
  
\*La Dictadura de Primo de Rivera, intento de solución autoritaria a la crisis del Estado Liberal. El desarrollo de la oposición al régimen y el hundimiento de la Monarquía.
  
- La Segunda República:
  
\*La Segunda República, intento de solución democrática. La articulación de un nuevo sistema político.
  
\*Condicionamientos, conflictos y etapas de la República. Logros y decepciones.
  
\*La cultura española desde los inicios de la Edad de Plata hasta 1936.
  
- La guerra Civil:
  
\*Sublevación y Guerra Civil. Dimensión interna e internacional del conflicto.
  
5. El franquismo y la recuperación democrática.
  
A fin de explicar el sentido global del régimen franquista, los contenidos de este núcleo atienden, inicialmente, al análisis de cómo este período reformula los antiguos problemas y cómo aparecen otros nuevos derivados de las modificaciones introducidas en la sociedad durante la dictadura. Para entender el significado de este período es necesario confrontar las intenciones declaradas del Régimen con las acciones, analizar constantes como su carácter represivo, y los cambios que tienen lugar en su larga existencia, relacionados con un importante crecimiento económico y un profundo cambio social.
  
Este estudio centra también su atención en la explicación de los comportamientos e intereses de los grupos sociales dominantes. Para ello es necesario analizar los diversos mecanismos de dominación que utilizó el régimen para perpetuarse, desde la represión a la desmovilización política y la acomodación de amplios sectores de la población a la situación. En este sentido, el proceso de institucionalización del Régimen ?en el que la Iglesia desempeñó un papel capital- revela los intentos de obtener un apoyo popular.
  
La explicación de la existencia del Régimen debe tener también en cuenta la coyuntura exterior que va a condicionar ciertos cambios internos con el fin de adaptarse a las presiones y circunstancias externas, pero manteniendo lo sustancial del régimen. Por ello es importante diferenciar las etapas y las coyunturas exteriores que inciden en el devenir de éste y que afectan a todos los ámbitos de la sociedad, desde la economía a la dinámica política.
  
La conjunción de todos estos niveles del análisis permitirá comprender la naturaleza del franquismo y explicar su longevidad, así como los factores que desencadenaron su crisis final y que condicionaron la transición hacia un régimen democrático.
  
Finalmente se plantea el análisis del proceso reciente de transición a un régimen democrático. El estudio de los factores de la crisis del régimen franquista, del contexto interno e internacional en el que el cambio acaece y de la formación y estructura del sistema de partidos políticos permitirá comprender la naturaleza y las condiciones en que la transición democrática se produce, así como los propios limites del cambio.
  
El estudio complejo de esta dinámica deberá ser abordado desde todos los puntos de vista: sociológico, político, jurídico, económico, etc. para obtener una visión global del proceso histórico. Así mismo, los contenidos de este apartado permiten comprender y reconocer el alcance y límite de las intenciones y acciones individuales o de grupos particulares en los procesos globales de cambio social.
  
Además, los contenidos de este núcleo presentan diferencias con respecto a los anteriores ya que tratan situaciones muy cercanas, con dificultades en el análisis propias de la contemporaneidad. Las explicaciones, más que nunca, tendrán un carácter aproximativo y provisional, evitando dogmatismos y planteamientos emocionales.
  
Por último, el análisis de los problemas más recientes supone una reflexión final, que trata de recoger todo lo aprendido y volver la mirada al presente, pero ahora cargada del conocimiento que proporciona el análisis histórico.
  
Configuran este núcleo los contenidos siguientes:
  
- El franquismo:
  
\*Inmovilismo y adaptación política del régimen franquista. Aislamiento y alineación internacional.
  
\*Autarquía y acumulación. Crecimiento y desequilibrios económicos, cambios y desigualdades sociales.
  
- El proceso de transición a la democracia:
  
\*La oposición democrática a la Dictadura.
  
\*La transición política. La Constitución de l978 y el desarrollo legislativo. La formación de un sistema de partidos. El Estado de las Autonomías. El estatuto de autonomía de la Comunidad Valenciana.
  
\*Los gobiernos democráticos y la integración en Europa.
  
\*Dificultades en la articulación de una sociedad democrática.
  
\*Retos y problemas del presente.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Conocer y analizar los cambios y permanencias más importantes de la Historia de España, situándolos cronológicamente dentro de los distintos ritmos de cambio y de permanencia para comprender la Historia como un proceso.
  
Se trata de evaluar la capacidad para establecer relaciones entre los distintos factores o variables de los procesos de cambio más importantes de los dos últimos siglos en España, para analizar las transformaciones interrelacionando los elementos en una explicación multifactorial y para considerar la importancia de las intenciones de los sujetos históricos y comprender los motivos de las acciones, individuales o colectivas, en una explicación intencional. Finalmente, se pretende comprobar si conjugan la intencionalidad y multicausalidad en la explicación histórica de los cambios.
  
Por otro lado se pretende saber si los estudiantes comprenden e identifican las transformaciones profundas de la organización productiva, social y política, del pensamiento y de la cultura de la España contemporánea y si son capaces de diferenciar los elementos más dinámicos, aquellos que sufren una mayor aceleración, de aquellos elementos persistentes o resistentes al cambio, en procesos de larga o corta duración. Así mismo se trata de comprobar si los estudiantes son capaces de reconocer las influencias y repercusiones de los elementos cambiantes con respecto a otras variables, con el fin de explicar que los factores históricos interactúan con diferente intensidad, modificándose y creando una nueva situación histórica. En un último grado de consecución del objetivo a que el criterio hace referencia, se trata de valorar si los estudiantes constatan que en la nueva situación, los elementos nuevos y viejos constituyen nuevas combinaciones portadoras de nuevos cambios. En definitiva, se trata de saber si identifican la dinámica histórica como un proceso complejo, conflictivo y dialéctico.
  
2. Identificar y explicar la pluralidad y diversidad de realidades de la España actual analizando los desequilibrios y los diferentes desarrollos históricos con una actitud solidaria.
  
Se trata de poner atención en el análisis del desarrollo histórico, en la comprensión de la simultaneidad de los hechos y en los diferentes ritmos de los cambios en un tiempo largo o corto.
  
Por último con este criterio se quiere evaluar si los estudiantes comprenden las dificultades y limitaciones de los procesos de integración y articulación económica, social y política, los avances y retrocesos de los procesos de modernización de la España de los siglos XIX y XX. Se pretende comprobar si son capaces de explicar los elementos y factores que contribuyen al desarrollo, estableciendo relaciones entre las variables y señalando los desfases y las características esenciales de las etapas. Se trata de saber si entienden que el desarrollo, según las zonas, sigue ritmos propios y direcciones distintas.
  
Igualmente se pretende comprobar si los estudiantes son capaces de entender las diferentes propuestas de organización del Estado que surgen desde las distintas regiones y nacionalidades: Estado centralista, federal, unitario, autonómico. Para ello deben establecer relaciones entre los proyectos políticos y los desiguales desarrollos por un lado, y entre estas propuestas y las especificidades propias de las nacionalidades y regiones por otro.
  
Con este criterio se trata de evaluar si los alumnos entienden la realidad española actual como una pluralidad de nacionalidades y regiones con diversos niveles de desarrollo y si analizan críticamente los proyectos políticos del momento, teniendo en cuenta las contradicciones de la España presente.
  
3. Caracterizar cada una de las grandes etapas de nuestro pasado, destacando sus aportaciones básicas y señalando sus aspectos comunes y diversos.
  
4. Identificar los problemas básicos de la sociedad española actual. Explicar los períodos de crisis y los diferentes proyectos de resolución de los problemas históricos y su repercusión.
  
Con este criterio se trata de evaluar si los estudiantes comprenden los diferentes problemas que confluyen en situaciones conflictivas en un proceso de crisis, si establecen relaciones pertinentes entre los diferentes factores de un problema y si son capaces de identificar las contradicciones que explican una situación de crisis. En un segundo grado de consecución del objetivo a que el criterio hace referencia, se trata de valorar si los estudiantes diferencian la incidencia de los acontecimientos inmediatos y la de los elementos estructurales, y como consecuencia de ello, las consecuencias de las crisis a corto y largo plazo. El criterio también permite constatar si los alumnos explican y valoran críticamente los proyectos de resolución de las crisis, en relación con los intereses y supuestos ideológicos de las alternativas, si son capaces de establecer relaciones entre los problemas existentes y las medidas tomadas para solucionarlos, así como entre las acciones emprendidas y los hechos acontecidos.
  
5. Situar los procesos y acontecimientos históricos y su especificidad en ámbitos espaciales más amplios. Explicar las repercusiones e implicaciones internas del contexto histórico internacional.
  
Mediante el criterio se trata de evaluar la capacidad de relacionar los procesos históricos de la España contemporánea con procesos o acontecimientos a escala superior, como por ejemplo: las revoluciones burguesas, la crisis del Estado Liberal y el ascenso de los fascismos, la crisis de los setenta, etc.; se trata de comprobar si los alumnos diferencian los rasgos comunes y específicos y si son capaces de identificar las implicaciones y repercusiones internas de dichos procesos como elementos que permiten enriquecer la explicación histórica. El criterio pretende servir de guía para saber si el alumnado comprende el papel de España en el mundo, si es capaz de diferenciar las fases de intervención y aislamiento estableciendo relaciones pertinentes entre los motivos y las razones de la política exterior y la situación y los problemas históricos concretos de cada período, (por ejemplo, la relación entre la política autárquica y el aislamiento internacional, la pérdida de las colonias y la crisis de la monarquía absoluta, la emigración y el crecimiento económico europeo). En suma, se trata de constatar si los estudiantes relacionan factores exógenos y endógenos de un proceso concreto.
  
6. Explicar los conflictos sociales, valorando críticamente los intereses de los grupos y su incidencia en los hechos estudiados. Reconocer los rasgos más destacados de los procesos y manifestaciones culturales.
  
Con este criterio se pretende evaluar si los alumnos comprenden que España se ha desarrollado en función de una serie de antagonismos sociales, de bloques más o menos circunstanciales de poder, configurando una serie de valores culturales y morales. Se trata de comprobar si los alumnos identifican, en las diferentes etapas de la España contemporánea, las desigualdades económicas y culturales, y las consiguientes divisiones sociales. Hay que saber si explican los distintos intereses y aspiraciones de los grupos sociales, si establecen relaciones pertinentes, por un lado, entre las reivindicaciones planteadas con respecto a la situación histórica y, por otro lado, entre las acciones y proyectos de los grupos sociales con respecto a los conflictos surgidos. Todo ello con el fin de comprender un factor explicativo básico en la Historia. Igualmente se pretende comprobar si el alumnado analiza las manifestaciones culturales desde coordenadas amplias estableciendo relaciones entre distintos factores, y constatar si aprecia las diferencias culturales de las distintas formaciones sociales y las discriminaciones que pueden generarse en aspectos puntuales como la educación, la creación artística, y el acceso en general a la cultura.
  
7. Identificar y describir las principales formas históricas de organización y ejercicio del poder, así como de reconomiento de los derechos individuales y de consideración de la igualdad social, valorando su relación con las distintas ideologías políticas y con el ordenamiento constitucional actual.
  
Los alumnos serán capaces de hacer un análisis comparativo de las instituciones representativas, de la formulación de los derechos y deberes fundamentales y de los niveles de igualdad social existentes en distintas etapas de la Historia contemporánea de España. Así mismo, relacionarán coherentemente tales realidades con las distintas ideologías e intereses sociales, y valorarán su presencia en la Constitución vigente.
  
Este criterio servirá de guía para saber si los estudiantes entienden las diferencias en las articulaciones del poder político y por tanto los rasgos constitutivos que caracterizan a la Monarquía Absoluta, al Estado liberal y al Estado democrático; para comprobar si son capaces de establecer relaciones estrechas entre el entramado social, económico, jurídico y cultural por un lado, y la organización del poder y su concreción en instituciones políticas por otro. Se trata de saber si los estudiantes entienden el ordenamiento constitucional en relación con el funcionamiento de la sociedad y con los organismos e instituciones empleados para ordenar las relaciones entre individuos o grupos.
  
8. Utilizar los conceptos básicos de la Historia de España, comprendiendo y asumiendo las especiales características de la conceptualización histórica.
  
Se trata de saber si el alumnado utiliza los conceptos históricos con propiedad, si es capaz de aplicarlos en tiempos diferentes y de constatar la variabilidad de sus características. Es decir, si es capaz de definir el concepto en presencia del acontecimiento o hecho histórico. La utilización de los conceptos se valorará en el contexto de una explicación. En un primer grado, se evaluará si los estudiantes utilizan datos, informaciones o hechos relevantes en su exposición, si diferencian una opinión de una explicación fundamentada. En un segundo grado, si aplican los conceptos históricos estableciendo relaciones entre los hechos concretos y las necesarias generalizaciones. Finalmente, si reconocen que un concepto cambia de significado al describir o explicar hechos en procesos históricos diferentes.
  
9. Reconocer la posibilidad de diferentes interpretaciones sobre un mismo hecho y la necesidad de someterlas a un análisis crítico.
  
Con este criterio se pretende comprobar si el alumnado reconoce que son posibles diferentes interpretaciones de un mismo hecho histórico y que estas interpretaciones deben someterse al análisis crítico. Para ello, en primer lugar, el alumnado diferenciará entre la información acerca de un hecho histórico y su interpretación. En un segundo grado, se comprobará si el alumnado verifica la congruencia de una interpretación de un hecho con otras informaciones relativas a él. Finalmente, si el alumnado es capaz de contrastar diversas interpretaciones sobre hechos y procesos históricos razonando el grado de validez y elabora una interpretación personal a partir de elementos de otras interpretaciones.
  
10. Reconocer que la información de las fuentes sólo resulta fructífera ante preguntas o problemas previamente planteados. Utilizar fuentes diversas para elaborar explicaciones históricas.
  
Este criterio alude a la comprensión de la especial relación entre el historiador y las fuentes en el proceso de construcción del conocimiento histórico. En un primer grado, el alumnado reconocerá la importancia de las fuentes para poder obtener información sobre el pasado, citándolas en sus argumentaciones. En un segundo grado, valorará la relevancia de la información en función de las preguntas planteadas. Finalmente, contrastará la información obtenida a partir de diversas fuentes para fundamentar una explicación válida.
  
10. Identificar y utilizar los procedimientos y técnicas básicas de aprendizaje comprendiendo y valorando el análisis histórico como un proceso en constante reelaboración.
  
Con este criterio se trata de evaluar la capacidad para definir y analizar problemas, formular hipótesis y realizar diseños para contrastarlas; para elaborar síntesis e informes coherentes de los estudios e investigaciones trazados, defendiendo razonadamente y contrastando sus conocimientos.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes constatan el camino seguido en el aprendizaje, si saben cómo han llegado a su propio conocimiento, valorando el proceso seguido. Hay que saber si son capaces de someter sus propios conocimientos a la reflexión, aceptando la crítica y superando estereotipos. Y por último, se trata de constatar si se valora la necesidad de investigar antes de emitir un juicio sobre actuaciones, personajes o problemas actuales.
  
11. Analizar los diversos rasgos que conforman la España democrática, incidiendo en la trascendencia de la Constitución de 1978 y en la importancia de la construcción del Estado de las Autonomías.
  
DIBUJO ARTÍSTICO I y II
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
El dibujo se asocia comúnmente con la imagen gráfica, generalmente de carácter representativo, mediante el lenguaje gráfico-plástico. El ser humano puede canalizar y transmitir mensajes de muy diversa naturaleza y contenido: informar de hechos, expresar su modo de ver y describir formas y estructuras, ilustrar historias, visualizar aspectos científicos, etc.; son estos algunos de los cauces por los que discurre esta manifestación que es, al mismo tiempo, soporte de la cultura y medio para la indagación sobre la propia personalidad.
  
Atendiendo al carácter icónico y a su específica función comunicativa, cabe distinguir dos amplias vertientes de imágenes gráfico-plásticas: una la componen imágenes de intención predominantemente analítica, en las que se interpretan los elementos según un pensamiento racional, lógico y objetivo, otra la forman imágenes que expresan las realidades formales bajo criterios y modos de ver subjetivos, transmitiendo emociones o suscitando sentimientos.
  
Los contenidos de la materia de Dibujo Artístico se nutren de ambos modos de ver, desarrollando los aspectos lingüísticos propios de la representación gráfico-plástica de la forma (vocabulario y sintaxis) y prestando especial atención al entendimiento de las realidades formales en el contexto espacial, cuyas variables continuamente condicionan su perfección.
  
Esta materia organiza sus contenidos agrupándolos en cinco subconjuntos conceptuales y temáticos que se refieren a la forma y a su estructura u organización interna y a su caracterización plana o espacial, uniendo sus especificaciones cromáticas a las posibilidades de los procedimientos y técnicas que le son propios.
  
Estos focos de interés requieren diferentes intenciones perceptivas, así como reflexiones a la luz de criterios y conceptos formales esclarecedores, cuyas consecuencias serán un conjunto de representaciones de marcado carácter analítico y racional, o de interpretaciones expresivas de los aspectos de la forma relativos a la apariencia.
  
Así pues, a la comprensión de las organizaciones estructurales, compositivas o dinámicas, sucederá la plasmación expresiva de su realidad apariencial, pudiéndose establecer criterios para plasmar también aquellas organizaciones.
  
El valor formativo de esta materia de Bachillerato reside en el cultivo de la capacidad de comprensión de los estudiantes de las realidades del entorno, así como en el aprendizaje de los conocimientos necesarios sobre materiales, procedimientos y técnicas que se contemplan a través de un núcleo de contenidos procedimentales, común a todos los demás.
  
El estudio de esta materia cumple, paralelamente a su función de aprendizaje lingüístico, otra de carácter orientador y propedeútico, al desarrollar las singularidades e intereses de la personalidad de los estudiantes.
  
La aproximación al hecho plástico, propiciada anteriormente en la etapa educativa de la Educación Secundaria Obligatoria, se encauza a través del estudio de esta materia, hacia un cultivo más riguroso de la agudeza perceptiva, suscitando en los estudiantes un mayor interés y aprecio por la riqueza formal del entorno, potenciándoles con recursos procedimentales más sólidos y específicos.
  
A la potenciación de las capacidades de observación y comprensión, se une el cultivo consecuente de destrezas en el uso racional de los materiales, instrumentos y técnicas de representación gráfico-plástica, que permitan a los estudiantes la expresión de sus pensamientos visuales y de sus propias sensibilidades.
  
Paralelamente se fomenta el discurso lógico del razonamiento en términos visuales, mediante la indagación constante de la naturaleza de las realidades formales y de las imágenes gráfico-plásticas. De modo especial, la materia promoverá el desarrollo de una sensibilidad estética más afinada y de una capacidad para formarse criterios de valoración propios dentro del ámbito de la plástica en general.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que los alumnos y alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y distinguir los elementos básicos de configuración de la forma, empleándolos correctamente en la representación analítica de objetos del entorno.
  
2. Entender la forma de los objetos a representar como consecuencia de su estructura y saberla representar gráficamente.
  
3. Comprender los distintos datos visuales de las formas como partes relacionadas de un conjunto, prestando especial interés a la relación de proporción entre ellos.
  
4. Comprender la distinta importancia de los datos visuales que forman el conjunto de las formas, representándolos prioritariamente según su importancia en el conjunto e ignorando detalles superfluos.
  
5. Conocer la terminología básica de la materia, así como los materiales y procedimientos adecuados al fin pretendido. Adquirir el dominio de las técnicas al servicio de las ideas y proceder de una manera racional y ordenada en el trabajo.
  
6. Conocer bases teóricas sobre el color que permitan su aplicación plástica de una manera razonada y directa.
  
7. Representar una forma según diversas intenciones expresivas, técnicas distintas, y realizando modificaciones combinatorias.
  
8. Emplear de modo eficaz los mecanismos de la percepción relacionados con las imágenes plásticas, ya sean procedentes del exterior o del interior de sí mismos, desarrollando la memoria visual y retentiva.
  
9. Analizar y valorar las manifestaciones gráfico-plásticas que se han ido produciendo a través de la historia, utilizando la observación, estudio y comparación de las mismas.
  
10. Saber interpretar una forma desde diversas intenciones comunicativas con técnicas distintas y realizar además modificaciones creativas que propicien la creación de formas nuevas.
  
11. Comprender y valorar la importancia del estudio al natural de formas orgánicas.
  
12. Comprender las variables en la composición, experimentando con las relaciones entre los elementos grafico-plásticos de ésta.
  
13. Desarrollar la memoria visual y la retentiva, mediante ejercicios que potencien los mecanismos perceptivos y expresivos al servicio de la representación de formas e imágenes procedentes del exterior o del interior de sí mismos.
  
14. Conocer, apreciar y adecuar las posibilidades expresivas de las distintas técnicas y materiales, aplicándolas de una manera ordenada.
  
15. Desarrollar la sensibilidad artística. Concienciarse del equilibrio emoción-razón necesario en el aprendizaje del Dibujo artístico.
  
16. Utilizar conscientemente los conocimientos adquiridos como instrumentos de control y autocorrección de las producciones propias y como recurso para comprender mejor las ajenas.
  
DIBUJO ARTÍSTICO I
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. La Forma.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Introducción a la terminología, materiales y procedimientos propios del contenido.
  
- Gradaciones iconográficas: apunte, esquema, diagrama, boceto, estudio, imagen final.
  
- Elementos básicos en la configuración de la forma. La línea como elemento configurador de formas planas de estructura geométrica sencilla. La línea como elemento configurador de formas volumétricas de estructura sencilla. Partes vistas y partes ocultas.
  
- Transformaciones de la forma tridimensional. Secciones y cortes.
  
- Proporción entre las partes de una misma forma tridimensional.
  
- Curiosidad e interés por conocer las múltiples imágenes que pueden ofrecer los objetos.
  
2. Las formas asociadas. La composición, sintaxis estructural.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Proporción entre distintas formas en el plano.
  
- Forma y percepción visual. Psicología de la forma: leyes visuales asociativas.
  
- La perspectiva: punto de vista, encuadre, encaje.
  
- Significantes espaciales: superposición, relatividad del tamaño.
  
- Fuerzas perceptuales en un conjunto formal: luz, color, textura.
  
- Organizaciones compositivas. Simetrías-contrastes-tensiones.
  
- Descripción gráfica del entorno, distinguiendo líneas y superficies, textura, claroscuro y color.
  
3. El Claroscuro.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Introducción a la terminología, materiales y procedimientos básicos propios del contenido.
  
- La luz. Tipos de iluminación. Las sombras en función de la iluminación. La mancha como elemento configurador de la forma. Importancia del claroscuro para la expresión del volumen.
  
- Valoración tonal. Posibilidades expresivas, descriptivas, estructurales y constructivas del claroscuro.
  
4. El Color.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Introducción a la terminología, materiales y procedimientos básicos.
  
- Síntesis aditiva y síntesis sustractiva. Color luz-color pigmento.
  
- Modificación del color. Conceptos de saturación-tono-valor.
  
- Colores complementarios.
  
- Colores cálidos y fríos
  
- Escala luminosa. Valor. Luminosidad. Claridad. Saturación-intensidad. Armonías.
  
- Fenómenos ópticos producidos por el color.
  
- Valoración del color como elemento fundamental de la vida cotidiana, en la obra de arte y en el diseño.
  
- Semántica del color. Funciones y aplicaciones.
  
- Relaciones armónicas e interacción del color.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Representar gráficamente formas naturales, definiendo con claridad sus organizaciones estructurales (la disposición de las partes, su articulación o ensamblaje), realzando las similitudes que los conjuntos presentan con respecto a los conceptos geométricos de relación y ordenamiento conocidos (simetrías y crecimientos pautados), proporcionando los distintos componentes formales e interpretando su carácter material (flexibilidad, rigidez) y sus cualidades superficiales.
  
Se vincula este criterio a las formas de la naturaleza, orientándose a la valoración del grado de perspicacia en el entendimiento de los aspectos configurativos, reflejado en las imágenes correspondientes no sólo por la coherencia del conjunto, sino también mediante el énfasis gráfico de datos significativos: peculiaridades, perfiles y signos; de modo inseparable debe apreciarse la sensibilidad y destreza técnica en la realización, y, en cualquier caso, la expresividad visual.
  
2. Describir gráficamente objetos del entorno, distinguiendo en ellos los elementos conceptuales básicos de la configuración (líneas y superficies: planos planos y planos curvos) y abstrayendo en la representación factores exclusivamente expresivos (textura, claroscuro y color) así como la utilización de la línea en función explicativa de la forma (sin limitar su empleo al contorno).
  
Este criterio pretende comprobar en los estudiantes el grado de desarrollo de la capacidad de observación, análisis y expresión del aspecto formal del objeto; se valorarán los recursos descriptivos lineales: subrayados de intersecciones, límites de planos, volúmenes parciales, transparencias de partes ocultas y cualquier indicación en este sentido que evidencie la comprensión formal del conjunto.
  
3. Expresar mediante apuntes gráficos lineales el carácter peculiar de formas del entorno pertenecientes al diseño urbano, destacando prioritariamente los aspectos singulares de sus configuraciones (líneas, perfiles, signos, ritmos), eliminando la información superflua o anecdótica.
  
Se persigue con este criterio valorar la selección de aquellos datos formales que confieren un particular interés visual a los objetos singulares elegidos; se valorará más la expresión intencionada y selectiva que la exactitud rigurosa de la ejecución.
  
4. Realizar interpretaciones plásticas (mediante procedimientos y técnicas cromáticas) de formas artificiales de carácter geométrico, cuyo colorido local se diversifique (en intensidades, matices y valores tonales) a causa de la incidencia sobre ellos de la luz dirigida, aplicando a tal fin el conocimiento de mezclas de pigmentos materiales.
  
Con este criterio se pretende valorar el desarrollo de la percepción visual en la apreciación de los cambios cromáticos y lumínicos y la consiguiente capacidad para resolver tales transformaciones (sin confundir las dimensiones específicas del color).
  
5. Realizar representaciones que interpreten la apariencia que la luz origina al incidir sobre formas u objetos de carácter no geométrico (diversificándose su colorido en intensidades, matices y valores tonales), mediante procedimientos y técnicas de dibujo y pictóricas.
  
La intención del presente criterio es la de evaluar la capacidad adquirida por los estudiantes en la modulación lumínica y cromática de las superficies y en la simulación de su cualidad material y textura superficial, así como la diversidad de destrezas técnicas, y el progreso en ellas.
  
6. Utilizar el conocimiento de los fenómenos ópticos del color: contraste tonal, igualación e inducción hacia el complementario, mediante la realización de propuestas cromáticas que los pongan de manifiesto.
  
Se trata de evaluar con este criterio la comprensión de los estudiantes en lo referente a los fenómenos y sensaciones que la utilización del color en las manifestaciones plásticas puede causar, así como su capacidad tanto de propiciar sus consecuencias como de evitarlas en aquellas realizaciones de imágenes que lo precisen.
  
7. Utilizar los materiales, procedimientos y técnicas de representación, gráficos (lápiz, rotulador, estilógrafo) y plásticos (barras, gouache, acrílicos, etc.) demostrando en las realizaciones un progreso en el conocimiento de sus posibilidades expresivas, así como un uso selectivo acorde con la finalidad propuesta.
  
Se valora con este criterio la coherencia de los estudiantes en la selección y empleo de los materiales en función de los resultados pretendidos. Las referencias para la aplicación de este criterio son las explicaciones y decisiones aportadas al respecto y efectuadas a lo largo del desarrollo de las actividades.
  
8. Describir gráficamente lo esencial de las formas o sus imágenes, observadas con brevedad, mediante definiciones lineales de sus contornos externos (a modo de siluetas), atendiendo a su peculiaridad y proporciones.
  
Se orienta este criterio a valorar el progreso de los alumnos en la captación de los aspectos sustanciales de las formas y en su fijación en la memoria visual.
  
9. Representar gráficamente (por medio de línea y sombreado) objetos de marcado carácter volumétrico (suficientemente contrastados lumínicamente) atendiendo al estudio de la jerarquía de valores tonales, al carácter formal-material (regular-irregular, liso-rugoso) y a los valores del claroscuro.
  
Valora este criterio la ponderación que los estudiantes hacen de las gradaciones lumínicas, cuyos valores relativos junto con su ordenación producen la sensación volumétrica del objeto, atendiendo a la naturaleza superficial del material propio del objeto.
  
10. Demostrar el conocimiento de las leyes básicas de asociación perceptiva, enunciadas por la psicología de la forma (relativas a la igualdad, semejanza, proximidad, orientación, convergencia, cerramiento, valor tonal y color), mediante la aportación de imágenes que constaten la operatividad inductiva en nuestra visión.
  
Este criterio trata de evaluar los conocimientos de los estudiantes sobre las mencionadas vinculaciones perceptivas, a partir de su observación y del conocimiento de formas e imágenes, así como sobre las aplicaciones que se pueden realizar para el logro estético de las realizaciones gráfico-plásticas.
  
DIBUJO ARTÍSTICO II
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Análisis y modificación de la forma.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio de la forma. Apunte-esquema-boceto.
  
- Representación analítica. Representación sintética.
  
2. Análisis de formas naturales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio descriptivo.
  
- Geometría y naturaleza.
  
- Imagen objetiva y subjetiva.
  
- Elaboración de bocetos o estudios de aspectos del entorno urbano mediante línea y claroscuro.
  
3. Aproximación subjetiva a las formas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Psicología de la forma y la composición. Distintas organizaciones espaciales de las formas.
  
- Equilibrios y tensiones. La composición, conceptos y clases.
  
- El ritmo. Concepto y tipos.
  
- Variaciones de la apariencia formal respecto al punto de vista perceptivo.
  
- Valor expresivo de la luz y el color.
  
- Estudio de la composición en obras de arte de la pintura.
  
4. Forma real. Memoria visual.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Desarrollo de la capacidad de percepción espacial, así como de la memoria visual.
  
- Observación, retención y plasmación posterior de formas del entorno mediante definiciones lineales.
  
5. Análisis de la figura humana.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Relaciones de proporcionalidad.
  
- Estudio de los conceptos ergonómicos.
  
- Estudio del movimiento en la figura humana.
  
6. Análisis espaciales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Antropometría.
  
- Espacios interiores.
  
- Espacios exteriores. Espacios urbanos y naturales.
  
7. Evolución del lenguaje gráfico-plástico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- La evolución del dibujo artístico a lo largo de la historia.
  
- El estilo en el lenguaje del dibujo.
  
- La imagen gráfico-plástica y su función.
  
- Relaciones existentes entre el dibujo y las demás artes.
  
- La naturaleza como modelo en las obras de dibujo.
  
- La copia como análisis y reinterpretación de una imagen.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Representar gráficamente, en bocetos o estudios, aspectos del entorno urbano (mediante línea y claroscuro), atendiendo a la expresividad del encuadre y punto de vista elegidos, a fin de conseguir términos espaciales y efectos perspectivos de profundidad, así como a la valoración de proporciones y contrastes lumínicos.
  
Con este criterio se quiere valorar el sentido espacial expresado a través de las proporciones aparentes, la superposición de elementos y la comprensión de las distorsiones que en la forma produce la perspectiva (oblicuidad y convergencia).
  
2. Describir gráficamente lo esencial de las formas (o imágenes de las formas) observadas con anterioridad, mediante definiciones lineales de su corporeidad (no limitadas al contorno externo) e intervención de mancha que traduzca el contraste tonal (si lo hubiere).
  
Este criterio trata de comprobar el desarrollo de la capacidad de memorización visual; se refiere, especialmente, a una intención perceptiva que capte la relación forma-espacio, explicando aquélla de manera esquemática y acentuando su carácter diferenciado.
  
3. Realizar un estudio gráfico, monocromático, de una figura humana o maniquí articulado en actitud dinámica, con iluminación contrastada, atendiendo primordialmente a la relación de proporciones y a la expresividad del movimiento.
  
Se trata de evaluar con este criterio la comprensión de la figura humana en el espacio, valorando especialmente no sólo la expresión global de las formas que la componen, sino la articulación y la orientación de la estructura que la define.
  
4. Describir gráficamente la estructura esencial de objetos artificiales del entorno urbano o doméstico, bajo un concepto de síntesis geométrica y desde un punto de vista oblicuo, mediante una definición esquemática que incluya, por transparencia e inducción, las líneas ocultas significativas, evidenciando la organización del conjunto en el espacio.
  
Con este criterio se observará la comprensión global de la forma como consecuencia de la estructura que la origina, y consecuentemente, la revelación de información oculta a partir del análisis de las percepciones visibles (se entiende implícito el estudio de proporciones y contornos aparentes).
  
5. Representar gráficamente diferentes apariencias de una misma forma objetual ocasionadas por su distinta orientación respecto del punto de vista perceptivo o de la variable situación del objeto, captando las alteraciones producidas (en ángulos, contornos, longitudes y proporciones), mediante definiciones lineales.
  
Se orienta este criterio a la distinción entre «lo que sabemos» (persistencia y constancia de la forma) y «lo que vemos» (relatividad formal y perspectiva). Pretende valorar los progresos conseguidos en la captación de aspectos no habituales de las formas al ser observadas en escorzo, es decir, la impresión de la diferencia entre la forma en sí y sus cambios de apariencia.
  
6. Interpretar una misma forma u objeto en diversos niveles icónicos (apunte, esquema, boceto, estudio), utilizando procedimientos y técnicas en las que predomine el factor lineal (lápiz, rotulador, estilógrafo) o el factor boceto (pincel, rotulador, barras) en función de diversas intenciones comunicativas: descriptivas, ilustrativas, ornamentales o subjetivas.
  
Apunta este criterio a valorar la capacidad para ver a través de diferentes prismas un mismo tema, adecuando el carácter de la imagen a la finalidad pretendida, no sólo desde el punto de vista de su forma, sino por la selección y uso apropiado de los materiales.
  
7. Realizar un dibujo de carácter científico de formas naturales, mediante descripción gráfica (líneas y sombreados), ampliando y coloreando alguna parte especialmente característica y cualitativamente representativa, realizando croquis o esquemas compositivos desde diversos ángulos para explicar la estructura formal con claridad.
  
Valora este criterio el progreso en la percepción visual para distinguir los aspectos característicos de una forma, la selección de partes y encuadres y las destrezas técnicas y gráficas para proporcionar una información suficiente de la naturaleza del modelo.
  
8. Representar gráficamente un conjunto de formas de carácter geométrico (planos y sólidos) describiendo con claridad la disposición de los elementos entre sí (relaciones de contigüidad, sobreposición, penetración, macla, intersección) mediante definición lineal que refleje las proporciones y efectos espaciales (deformaciones perspectivas).
  
Pretende este criterio valorar la capacidad para comprender y explicar gráficamente las ubicaciones relativas de las formas de un conjunto en el que se producen correspondencias de orientación e interrelaciones variadas en su articulación. El criterio se orienta más al análisis lógico del espacio que a las propias formas que lo constituyen.
  
9. Utilizar con propiedad la terminología específica correspondiente a los diversos contenidos de la materia.
  
Este criterio está encaminado a evaluar el conocimiento y el uso adecuado de los términos propios de la asignatura, especialmente para la comprensión de sus contenidos conceptuales, distinguiendo ambigüedades polisémicas y falsos sinónimos.
  
10. Reconocer estilos de dibujo diferentes, relacionándolos con sus autores y épocas, e identificar los materiales y las técnicas con que fueron ejecutadas las obras.
  
Con este criterio se intenta comprobar la capacidad de diferenciar un estilo de dibujo de otro, relacionándolo con su autor y época, así como la de identificar los materiales y técnicas que fueron utilizados para la ejecución de las obras objeto de estudio.
  
DIBUJO TÉCNICO I y II
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
El dibujo es algo inherente a la humanidad por una elemental necesidad de comunicación, que es su función primaria. El Dibujo Técnico es un medio de expresión y comunicación indispensable en el desarrollo de procesos de investigación científica, de proyectos tecnológicos y de actuación científica cuyo último fin sea la creación de un producto industrial o artístico. Su función esencial consiste en formalizar o visualizar lo que se está diseñando o descubriendo, proporcionando desde una primera concreción de posibles soluciones, hasta la última fase del desarrollo, en que se presentan los resultados en planos definitivos. Es un lenguaje obligatorio para todas aquellas personas que se relacionen técnicamente a cualquier nivel y quieran convertir su trabajo en una actividad creadora. Contribuye eficazmente a comunicar las ideas en cualquier momento de su desarrollo; en fase de boceto es un instrumento ideal para desarrollar, mediante la confrontación de opiniones, trabajos de investigación o propuestas de diseños. Esta función de comunicación que caracteriza al dibujo técnico favorece las fases de creación y la posterior difusión informativa del objeto diseñado, lo que hace de él un instrumento insustituible para el desarrollo de la actividad científica, tecnológica y artística. Permite además un diálogo fluido entre proyectista, fabricante y usuario, mediante un conjunto de convenciones y normas que caracterizan el lenguaje específico del Dibujo Técnico y que le dan carácter objetivo, fiable y universal.
  
El Dibujo Técnico surge en la cultura universal como un medio de expresión y comunicación indispensable, tanto para el desarrollo de procesos de investigación sobre las formas, como para la comprensión gráfica de bocetos y proyectos tecnológicos y artísticos, cuyo último fin sea la creación de productos que puedan tener un valor utilitario, artístico, o ambos a la vez. La función esencial de estos proyectos consiste en ayudar a formalizar o visualizar lo que se está diseñando o creando y contribuye a proporcionar, desde una primera concreción de posibles soluciones, hasta la última fase del desarrollo donde se presentan los resultados en dibujos definitivamente acabados.
  
El Dibujo Técnico debe también contemplarse desde el punto de vista de la lectura y comprensión de ideas y proyectos de otros. En él se encuentran perfectamente definidas las funciones instrumentales de análisis, investigación expresión y comunicación en torno a los aspectos visuales de las ideas y de las formas. El desarrollo de las capacidades vinculadas a estas funciones constituye el objetivo educativo de esta materia. Para que la comunicación sea efectiva es necesario que los usuarios se pongan de acuerdo sobre las relaciones existentes entre los signos gráficos y los aspectos de la realidad a que se refieren. La expresión gráfica, en sus aspectos instrumental y formativo, permite representar gráficamente ideas y comunicar éstas a otros de forma concisa detallando propuestas antes de realizar soluciones finales. El dominio de las reglas y de los aspectos normativos del dibujo técnico es una garantía de que se posee la competencia adecuada en el plano de la comunicación técnica o artística.
  
Es necesario el conocimiento de un conjunto de convencionalismos que están recogidos en las normas para el Dibujo Técnico, que se establecen en un ámbito nacional e internacional.
  
La asignatura favorece la capacidad de abstracción para la comprensión de numerosos trazados y convencionalismos, lo que la convierte en una valiosa ayuda formativa de carácter general.
  
El Dibujo Técnico debe procurar el desarrollo de las capacidades de juicio y de las destrezas adecuadas para resolver las representaciones de formas pertenecientes al campo de la industria, del diseño o del arte, al tiempo que favorece el discernimiento del valor y lugar que ocupa la representación técnica en el proceso artístico del diseño y de la cultura contemporáneos.
  
Es necesario mantener contenidos tradicionalmente básicos junto a contenidos educativos nuevos reclamados por la evolución social y por los avances científico-técnicos. Las actividades de dibujo no pueden diseñarse como modelos abstractos alejados de la vida cotidiana.
  
La adquisición de habilidades, destrezas y conocimientos teóricos se logra a través de la propia acción constructiva de los estudiantes. El profesorado puede programar tareas que permitan superar estadios anteriores. Es importante que los progresos de los estudiantes se consideren más en relación con su propia situación de partida, que en función de un producto del aprendizaje inicialmente establecido.
  
Se aborda el Dibujo Técnico en dos cursos, de manera que se adquiera una visión general y completa desde el primero, profundizando y aplicando los conceptos en soluciones técnicas más usuales en el segundo.
  
Los contenidos se desarrollan de forma paralela en los dos cursos, pero en sus epígrafes se aprecia el nivel de profundización y se determinan, con mayor o menor concreción, las aplicaciones y ejercicios concretos.
  
En resumen, cada curso, al enunciar sus contenidos, tiene por objeto consolidar los conocimientos anteriores, ahondar en el nivel de profundización y buscar aplicaciones técnico-prácticas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Valorar las posibilidades del dibujo técnico como instrumento de investigación, apreciando la universalidad del lenguaje objetivo en la transmisión y comprensión de informaciones.
  
2. Desarrollar las capacidades que permitan expresar con precisión y objetividad las soluciones gráficas.
  
3. Apreciar la universalidad del Dibujo Técnico en la transmisión y comprensión de las informaciones.
  
4. Conocer y comprender los fundamentos del dibujo técnico para aplicarlos a la lectura e interpretación de diseños, planos y productos artísticos, y para elaborar soluciones razonadas ante problemas geométricos en el campo de la técnica y del arte, tanto en el plano como en el espacio.
  
5. Valorar la normalización como convencionalismo idóneo para simplificar, no sólo la producción, sino también la comunicación, dándole a ésta un carácter cada vez más universal.
  
6. Integrar las actividades del Dibujo Técnico en un campo cultural donde aparezca la relevancia de los aspectos estéticos.
  
7. Comprender y representar formas mediante croquis acotados, ateniéndose a las normas UNE e ISO.
  
8. Apreciar el enriquecimiento que la diversidad de técnicas plásticas proporciona a la concepción convencional del dibujo técnico.
  
9. Integrar los conocimientos que el Dibujo Técnico proporciona dentro de los procesos de investigación, sean éstos científicos, artísticos o tecnológicos.
  
10. Fomentar el método y el razonamiento en el dibujo, como medio de transmisión de las ideas científico-técnicas.
  
11. Desarrollar destrezas y habilidades que permitan expresar con precisión, claridad y objetividad soluciones gráficas.
  
12. Utilizar con destreza los instrumentos específicos del dibujo técnico y valorar el correcto acabado del dibujo, así como las mejoras que puedan introducir las diversas técnicas gráficas en la representación.
  
13. Potenciar el trazado de croquis y perspectivas a mano alzada, para alcanzar la destreza y rapidez imprescindibles en la expresión gráfica.
  
14. Relacionar el espacio con el plano, comprendiendo la necesidad de interpretar el volumen en el plano, mediante los sistemas de representación.
  
DIBUJO TÉCNICO I
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los contenidos de este curso deben plantearse a un nivel de formación base, que sirva de preparación y que permita asimilar los contenidos de mayor nivel en el dibujo técnico de segundo curso.
  
Con este curso se pretende también desarrollar y potenciar las habilidades manuales, así como la exactitud exigida en el trazado gráfico de los ejercicios de dibujo técnico.
  
1. Trazados fundamentales en el plano.
  
Este núcleo pretende conseguir el afianzamiento de los trazados fundamentales necesarios para poder resolver posteriormente problemas geométricos más complejos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazado de rectas perpendiculares, mediatrices, rectas paralelas, ángulos, bisectrices, división de ángulos, suma y resta de ángulos. Manejo de la escuadra y el cartabón aplicándolo a todos estos trazados.
  
- Arco capaz, cuadrilátero, inscriptible.
  
- Potencia de un punto respecto de una circunferencia, media proporcional, sección aurea.
  
2. Polígonos.
  
Este núcleo da a conocer los principios básicos necesarios para la realización de polígonos, tanto regulares como irregulares, con el estudio de los teoremas que permiten su solución.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Construcción de formas poligonales. Análisis y construcción de polígonos regulares: triángulos, puntos notables en el triángulo.
  
- Polígonos regulares. Polígonos irregulares.
  
- Polígonos inscritos en circunferencias y circunscritos a las mismas. Polígonos estrellados.
  
- Diseño de redes.
  
3. Transformaciones geométricas.
  
Este núcleo analiza la obtención de formas complejas originadas al aplicar a formas simples movimientos o desplazamientos en el plano.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Traslaciones, rotaciones y giros. Simetrías.
  
4. Homotecia.
  
Este apartado abarca todos los aspectos relacionados con la proporcionalidad. Partiendo de la homotecia se genera la relación existente entre dos magnitudes.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Conceptos fundamentales. Teorema de Tales. Proporcionalidad y semejanza.
  
- Escalas. Construcción de escalas gráficas y volantes para la resolución de problemas específicos.
  
5. Tangencias.
  
En este núcleo temático se abordan los trazados indispensables y básicos de las tangencias, tanto de rectas con circunferencias como de circunferencias entre sí. Se estudiarán aquellos casos que se aplican normalmente en los trazados de piezas industriales, mecánicas o arquitectónicas.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazados elementales. Consideraciones generales sobre tangencias. Requisitos que tienen que cumplir las tangencias.
  
- Rectas tangentes a circunferencias, ángulos y polígonos, tangentes a circunferencias.
  
- Circunferencias tangentes entre sí, tanto exterior como interiormente.
  
- Nociones básicas sobre potencia y ejes radicales.
  
- Estudio de los casos más relevantes en la práctica del Dibujo Técnico.
  
- Trazados de circunferencias tangentes a una circunferencia y a una recta condicionados a pasar por un punto o ser tangentes en un punto determinado situado en la circunferencia o en la recta.
  
6. Curvas técnicas.
  
Las tangencias son indispensables para la resolución de las curvas técnicas.
  
Las curvas cíclicas son generadas por un punto en movimiento situado sobre una circunferencia. Para el trazado de estas curvas es necesario conocer la longitud de la circunferencia. Estas curvas pueden obtenerse punto a punto o mediante circunferencias distribuidas a lo largo del recorrido de la circunferencia generatriz.
  
Estas curvas son de gran importancia en mecánica, sobre todo en los engranajes, y en los trazados de cruces y enlaces de las carreteras y autopistas.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Definiciones y trazado como aplicación de las tangencias.
  
- Trazados de óvalos, ovoides, espirales.
  
- Construcción de curvas especiales de interés en el diseño y en el arte: molduras, volutas, arcos, etc.
  
- Curvas cíclicas: cicloide, epicicloide, hipocicloide. Envolvente de la circunferencia.
  
7. Curvas cónicas. Definición y trazado.
  
Las cónicas referidas aquí son las generadas por un plano al cortar a un cono siguiendo los postulados clásicos. Conviene destacar sus elementos y valores para la obtención de las cónicas, así como los trazados más usuales y los de mayor facilidad de trazado.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Las cónicas como secciones planas de un cono.
  
- Constantes de las cónicas: ejes, focos, radios vectores, circunferencia principal, circunferencia focal.
  
- Diferentes métodos de trazado: conocidos los focos, por afinidad, por diámetros conjugados, por haces proyectivos.
  
8. Sistemas de representación.
  
El sistema diédrico hay que entenderlo en este nivel como el manejo de los elementos fundamentales, puntos rectas y planos, que posibilitan la obtención de las vistas del cuerpo. En diédrica se debe hacer más hincapié en la obtención de las vistas de una pieza, más que en el desarrollo de los métodos, dado que para su comprensión se requiere un mayor grado de abstracción. La comprensión espacial de las vistas posibilitará la obtención de su aspecto tridimensional a través de los sistemas perspectivos.
  
La intercomunicación de estos dos sistemas permite una comprensión total del espacio tanto bidimensional como tridimensionalmente.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Fundamentos de los sistemas de representación. Características fundamentales y diferencias de cada uno de ellos. Su utilización óptima de cada uno de ellos.
  
- Sistema diédrico. Aspectos básicos: Planos de proyección, proyección ortogonal, representación del punto, recta y plano, sus relaciones y transformaciones más usuales.
  
- Obtención de vistas de cuerpos regulares e irregulares.
  
- Obtención de vistas de cuerpos modulares en planta, alzado y perfil. Partes vistas y ocultas. Su representación en este sistema.
  
- Sistemas axonométricos. Ortogonal (Isométrica, Dimétrica) y Oblicua (Perspectiva caballera). Obtención de los ejes coordenados y el cálculo de sus coeficientes de reducción. Representación de sólidos.
  
- Ejercicios del paso de un sistema a otro: obtener las vistas en diédrica a partir de una pieza realizada en axonométrica y realizar la imagen axonométrica de la pieza partiendo de las vistas realizadas en el sistema diédrico.
  
9. Normalización y croquización.
  
Cabe destacar en este apartado la importancia de la normalización para la unificación de criterios con la finalidad de obtener una mayor objetividad en la realización del dibujo técnico industrial.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Concepto de normalización, la normalización como factor que favorece el carácter universal del lenguaje gráfico. Normas fundamentales UNE e ISO.
  
- Principales aspectos que la norma impone en el dibujo técnico industrial.
  
- La croquización, el croquis a mano alzada. La croquización normalizada.
  
- El boceto y su gestación creativa.
  
- La acotación, normas generales, tipos de cotas, sistemas de acotación. Manejo de instrumentos de medida.
  
10. Instrumentos materiales y técnicas.
  
En este núcleo se abordan todos aquellos aspectos relativos a los instrumentos, materiales y técnicas de dibujo que se pueden utilizar en el dibujo técnico, formando un amplio y rico repertorio que permita el correcto acabado y la mejor representación de los proyectos, adecuándose en cada caso al trabajo que se va a realizar y al espectador a quien se dirige.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- El material fundamental y sus usos. Lápices, plantillas, reglas, compases y bigoteras, estilógrafos.
  
- Conocimiento y utilización de los soportes. Papeles. Vegetales y acetatos. Cartulinas especiales.
  
- Técnicas de borrado y de restauración. Eliminación de errores.
  
- Uso del material transferible. Letras, líneas, tramas. Texturas y color.
  
- Aplicaciones de las nuevas tecnologías al dibujo técnico.
  
- Calidad en el acabado y en la presentación de todo el trabajo.
  
- Empleo correcto, cuidado y conservación de todo el material que se utiliza en el dibujo técnico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Resolver problemas geométricos, valorando el método y el razonamiento de las construcciones, así como su acabado y presentación.
  
2. Resolver problemas de configuración de formas con trazados poligonales y con aplicación de recursos de transformaciones geométricas sobre el plano: Giros, traslaciones, simetrías u homotecia.
  
Con este criterio se pretende averiguar si los estudiantes han comprendido la naturaleza y alcance de las transformaciones en el plano, copiando formas dadas, introduciendo modificaciones, o creando formas inéditas.
  
3. Utilizar escalas para la interpretación de planos y elaboración de dibujos.
  
4. Ejecutar dibujos técnicos a distinta escala, utilizando la escala gráfica establecida previamente y las escalas normalizadas.
  
5. Aplicar el concepto de tangencia a la solución de problemas técnicos y al correcto acabado del dibujo en la resolución de enlaces y puntos de contacto.
  
6. Diseñar objetos de uso común y no excesivamente complejos, en los que intervengan problemas de tangencia.
  
Se intenta conocer, de esta forma, si los estudiantes utilizan con fundamento la teoría básica sobre tangencias, siendo capaces de representar formas concretas en las que se den problemas del tipo mencionado, logrando un nivel aceptable en la calidad del acabado en la resolución de los enlaces. A la hora de manejar este criterio debe tenerse en cuenta el dibujo realizado a partir de un objeto real en el que haya habido que calcular radios, deducir centros y determinar puntos de tangencia. Los estudiantes indicarán el proceso seguido para la resolución del problema, incluyendo la ubicación de los diversos puntos de tangencia que hubiesen resultado del mismo.
  
7. Aplicar las curvas cónicas a la resolución de problemas técnicos en los que intervenga su definición, las tangencias o las intersecciones con una recta. Trazar curvas técnicas a partir de su definición.
  
8. Obtener la definición gráfica de una cónica a partir del conocimiento de sus ejes, que, en el caso de la elipse, pueden ser reales o conjugados.
  
La principal intención de este criterio es la de valorar la capacidad para configurar gráficamente una cónica, tanto por la comprensión que de la misma se haya adquirido como por la destreza lograda en el uso de los instrumentos específicos para configurarla.
  
9. Utilizar el sistema diédrico para representar figuras planas y volúmenes sencillos.
  
10. Realizar la perspectiva de objetos simples definidos por sus vistas fundamentales y viceversa.
  
11. Definir gráficamente un objeto por sus vistas fundamentales o su perspectiva, ejecutados a mano alzada. Realizar el croquis acotado, en el sistema diédrico, de objetos comunes y sencillos, ajustándose a normas UNE o ISO.
  
Se pretende, con este criterio, comprobar si los alumnos son capaces de manejar el sistema diédrico con una finalidad utilitaria. Para ello, deberán ser capaces de resolver ejercicios para obtener vistas de objetos sencillos de uso cotidiano incluyendo los cortes, las secciones o las roturas convenientes, así como de colocar las cotas necesarias para la comprensión del objeto representado.
  
12. Obtener la representación de piezas y elementos industriales o de construcción sencillos y valorar la correcta aplicación de las normas referidas a vistas, acotación y simplificaciones indicadas en éstas.
  
13. Culminar los trabajos de Dibujo Técnico, utilizando los diferentes recursos gráficos, de forma que éste sea claro, limpio y responda al objetivo para el que ha sido realizado.
  
DIBUJO TÉCNICO II
  
III. Núcleos de contenidos
  
En este curso, a diferencia del curso anterior, se abordarán los contenidos con un rigor científico y técnico que permita la resolución de determinados trazados de las Tangencias, las Curvas Cónicas y las transformaciones en la Homología.
  
Los Sistemas de Representación deberán plantearse a un nivel que permita la resolución de problemas específicos en cada sistema; así por ejemplo, en Diédrica tendrán que desarrollarse los Problemas, los Métodos, y Mínimas Distancias, el conocimiento de todos ellos permitirá operar en este sistema. De igual modo, en los sistemas perspectivos deberán conocerse los procedimientos que permiten calcular los puntos de fuga y los puntos métricos en la Cónica, así como la obtención de los ejes coordenados y sus coeficientes de reducción en la Axonometría ortogonal y oblicua.
  
1. Arte y Dibujo Técnico.
  
Este núcleo se refiere a las relaciones existentes entre la estética y el dibujo técnico. Por un lado, se deben tratar las relaciones entre la geometría y el arte a lo largo de la historia y, por otro, las relaciones matemáticas que propician logros de alcance estético. Además en este núcleo se incluyen los aspectos que son determinantes en el acabado de cualquier dibujo y/o proyecto y en la representación de los mismos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Principales hitos históricos del Dibujo Técnico y su contextualización en la cultura general de cada época.
  
- La geometría en el arte: relaciones matemáticas y geométricas de uso más frecuente por los artistas a lo largo de la historia.
  
- Búsqueda de relaciones geométricas en productos del diseño y en obras de arte que las contengan.
  
- Apreciación de la estética del Dibujo Técnico.
  
2. Geometría.
  
En este núcleo se recogen los trazados geométricos necesarios para la representación de las formas en el plano, es decir, todo lo relativo a las cuestiones esenciales sobre trazados poligonales, estudios de tangencias y de aquellas transformaciones más usuales que convengan para los objetivos propuestos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazados fundamentales en el plano. Angulos en la circunferencia. Arco capaz.
  
- Polígonos. Construcción de formas poligonales, aplicando el arco capaz y la sección áurea.
  
- Proporcionalidad y semejanza. Homotecia. Teorema de Tales. Cuarta proporcional, medias proporcionales. Aplicación del teorema del cateto y el teorema de la altura. Figuras semejantes. Escalas. Construcción de escalas gráficas.
  
- Potencia. Eje radical. Centro radical. Secciones áureas. Medias proporcionales. Inversión (potencia de inversión).
  
- Tangencias. Tangencias como aplicación de la potencia e inversión. Sistematización de los problemas de tangencias.
  
- Curvas técnicas. Las cicloides: Casos particulares; cordioide, nefroide, lumaca de Pascal.
  
- Transformaciones geométricas: Proyectividad y homografía. Homología y afinidad. Determinación de una homología. Recta límite en homología.
  
- Curvas cónicas. Constantes de las cónicas. Tangentes a las cónicas. Obtención de las cónicas por rectas tangentes. Las cónicas como transformaciones homológicas de la circunferencia.
  
3. Sistemas de representación.
  
Este núcleo se refiere al conjunto más significativo de los sistemas de representación propios de la geometría descriptiva, que persiguen, sobre todo, la exposición formal de los objetos. También se contempla la evolución de la representación del espacio a lo largo de la historia.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Fundamentos de los sistemas de representación. Características diferenciales. Utilización óptima de cada uno de ellos.
  
- Sistema diédrico. Métodos: abatimiento, giro y cambio de plano. Paralelismo y perpendicularidad. Intersecciones y distancias. Verdaderas magnitudes. Representación de sólidos (cuerpos poliedricos y de revolución). Representación de poliedros regulares. Intersección con rectas y planos (secciones). Verdaderas magnitudes. Desarrollos.
  
- Vistas, según la norma UNE 1032. Vistas de sólidos modulares.
  
- Sistema axonométrico ortogonal. Escalas axonométricas. Verdaderas magnitudes. Representación de figuras poliédricas y de revolución. Intersección con rectas y planos. Secciones. Relación del sistema axonométrico con el diédrico. Representación de sólidos modulares.
  
- Sistema axonométrico oblicuo. (Perspectiva caballera) Fundamentos del sistema. Coeficiente de reducción. Verdaderas magnitudes. Representación de figuras poliédricas y de revolución. Intersección con rectas y planos. Secciones.
  
- Sistema cónico de perspectiva lineal. Fundamentos y elementos del sistema. Perspectiva central (frontal) y oblicua con dos puntos de fuga. Representación de sólidos, poliedros y de revolución. Intersección con recta y plano. Trazado de perspectivas de exteriores e interiores. Estructuras volumétricas de aplicación en arquitectura o en ingeniería.
  
4. Normalización.
  
Este núcleo se refiere al conjunto más significativo de los sistemas de representación propios de la geometría descriptiva, que persiguen, sobre todo, la exposición formal de los objetos. También se contempla la evolución de la representación del espacio a lo largo de la historia.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- La normalización como factor que favorece el carácter universal del lenguaje gráfico. Normas ISO, DIN, UNE y ASA. Empleo de las fundamentales UNE, ISO.
  
- Dibujo industrial. Principales aspectos que la norma impone en el dibujo técnico. El croquis a mano alzada. La croquización normalizada. El boceto y su gestación creativa. La acotación. Normas generales. Tipos de cotas. Sistemas de acotación. Manejo de instrumentos de medidas.
  
- Dibujo de arquitectura y construcción. Secciones. Acotación.
  
5. Instrumentos materiales y técnicas.
  
En este núcleo se abordan todos aquellos aspectos relativos a los instrumentos, materiales y técnicas de dibujo que se pueden utilizar en el dibujo técnico, formando un amplio y rico repertorio que permita el correcto acabado y la mejor representación de los proyectos, adecuándose en cada caso al trabajo que se va a realizar y al espectador a quien se dirige.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- El material fundamental y sus usos. Lápices, plantillas, reglas, compases y bigoteras, estilógrafos.
  
- Conocimiento y utilización de los soportes. Papeles. Vegetales y acetatos. Cartulinas especiales.
  
- Técnicas de borrado y de restauración. Eliminación de errores.
  
- Uso del material transferible. Letras, líneas, tramas. Texturas y color.
  
- Aplicaciones de las nuevas tecnologías al dibujo técnico.
  
- Calidad en el acabado y en la presentación de todo el trabajo.
  
- Empleo correcto, cuidado y conservación de todo el material que se utiliza en el dibujo técnico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar en obras de arte elementos del dibujo técnico, pudiendo así establecer unos niveles elementales de integración que faciliten la comprensión de los aspectos artísticos y técnicos del dibujo.
  
Se intenta conocer con este criterio la capacidad para asumir el concepto de Dibujo Técnico en su totalidad, y especialmente en lo que respecta a su implicación en el arte (no sólo actual, sino de todos los tiempos) así como la aportación de la geometría y las matemáticas al arte, y también del arte al Dibujo Técnico.
  
2. Resolver problemas de configuración de formas con trazados poligonales y con aplicación de recursos de transformaciones geométricas sobre el plano: giros, traslaciones, simetrías u homotecia.
  
Con este criterio se pretende averiguar si los estudiantes han comprendido la naturaleza y alcance de las transformaciones en el plano, copiando formas dadas, introduciendo modificaciones o creando formas inéditas.
  
3. Construir escalas y utilizarlas en la ejecución de ejercicios concretos y en la lectura e interpretación de medidas reales sobre planos ya dibujados.
  
Con ello se trata de valorar en qué medida los alumnos han comprendido el fundamento de las escalas, sobre todo en la aplicación a la configuración de sus propios dibujos resueltos a distinto tamaño de la realidad, y a la comprensión de los planos técnicos, mapas, diagramas, etc., y en general a la lectura de medidas de información visual proporcionada a distintas escalas. Es importante evaluar la construcción y uso de escalas volantes para dibujar a escala un objeto dado y para leer las medidas de un dibujo hecho a escala.
  
4. Diseñar objetos de uso común en los que intervengan problemas de tangencias entre circunferencias, arcos y rectas indistintamente.
  
Se intenta conocer, de esta forma, si los estudiantes utilizan con fundamento la teoría básica sobre tangencias, siendo capaces de representar formas concretas en las que se den problemas del tipo mencionado, logrando un nivel aceptable en la calidad del acabado en la resolución de los enlaces. A la hora de manejar este criterio debe tenerse en cuenta el dibujo realizado a partir de un objeto real en el que haya habido que calcular radios, deducir centros y determinar puntos de tangencia. Los estudiantes indicarán el proceso seguido para la resolución del problema, incluyendo la ubicación de los diversos puntos de tangencia que hubiesen resultado del mismo.
  
5. Aplicar tangencias a curvas mediante procedimientos geométricos o con ayuda de instrumentos adecuados de trazado: Plantillas. Aplicar las curvas cónicas a la resolución de problemas técnicos en los que intervenga su definición.
  
La propuesta de este criterio se debe a la conveniencia de juzgar las destrezas alcanzadas en el manejo del material específico para los trazados a la hora de configurar curvas de apariencia compleja. Debe valorarse no sólo como instrumento para medir la habilidad alcanzada en la resolución de curvas propuestas, sino también en la del diseño de curvas creadas por los alumnos.
  
6. Utilizar el sistema diédrico para la representación de formas poliédricas o de revolución. Hallar la verdadera forma y magnitud y obtener sus desarrollos y secciones.
  
7. Aplicar el sistema diédrico y la normalización para la representación de planos técnicos necesarios para describir y poder fabricar objetos con caras oblicuas a los planos de proyección.
  
Con este criterio se quiere valorar el nivel alcanzado en el conocimiento del sistema diédrico aplicado, intencionadamente, a la normalización, referida a las cuestiones esenciales sobre acotación, cortes, roturas, etc. En la realidad, el sistema diédrico sirve para realizar planos técnicos, y éstos no tienen sentido si no van provistos de cotas y no recurren a ciertos convencionalismos que simplifican la representación y facilitan la lectura. Ante este criterio resulta imprescindible recurrir a objetos reales.
  
8. A partir de su representación diédrica, desarrollar y construir un sólido, poliédrico o de revolución, practicándole un corte oblicuo a los planos fundamentales y representándolo axonometricamente.
  
La intención es evaluar la capacidad de comprensión del espacio y de análisis de la forma, al tiempo que valorar el grado de comprensión alcanzado en la relación y correspondencia entre los diversos sistemas de representación estudiados. Indudablemente el criterio incorpora una cierta destreza necesaria para la materialización visual del sólido, que si es de revolución aún resulta de más acusado nivel.
  
9. Realizar la perspectiva de un objeto definido por sus vistas o secciones y viceversa.
  
10. Analizar el montaje de objetos compuestos utilizando el dibujo isométrico y las normas sobre acotación ajustadas a este sistema.
  
Se propone este criterio como medio insustituible para medir el nivel alcanzado en la expresión y comprensión del sistema en su vertiente de visión espacial, sobre todo en el uso de la perspectiva de explosión o expansión, en la que los componentes del conjunto se mantienen relacionados axialmente entre sí, pero lo suficientemente separados como para que la representación de unos no entorpezca la lectura de los otros, quedando patente el orden de montaje y ensamblaje. El nivel de dificultad no debe ser muy alto ya que el trabajo es arduo. En general será suficiente un conjunto con cuatro o cinco componentes.
  
11. Dibujar en perspectiva cónica y, preferentemente, a mano alzada formas del entorno con distintos puntos de vista, tanto de sus aspectos externos como, si procede, de los internos.
  
El empleo de este criterio permite averiguar el nivel desarrollado en cuanto a capacidad para comprender el espacio, así como valorar la destreza lograda en cuanto a facilidad de trazo y calidad gráfica del mismo. Por otra parte, el presente criterio facilita, mejor que ningún otro, el conocimiento de las habilidades conseguidas por los estudiantes en el uso de las distintas técnicas gráficas que pueden ir desde las puramente lineales hasta las que requieran un gran contenido de texturas o de color.
  
12. Diferenciar las posibilidades de comunicación y de análisis de los principales sistemas de representación (diédrico, axonométrico y cónico) en relación con el receptor o espectador.
  
A través de este criterio se pretende medir el nivel de entendimiento con respecto a las finalidades prácticas que persiguen los distintos sistemas de representación, en dos direcciones. La primera contempla la comprensión de cada sistema por el usuario (el emisor) y la segunda, la comprensión del sistema utilizado por quien lo lee (el receptor). Igualmente podrá valorarse la capacidad de los estudiantes para realizar la elección correcta de un sistema u otro, adecuando sus conocimientos a la mejor expresión y comprensión de sus proyectos.
  
13. Utilizar recursos gráficos como el color, las texturas, letras, signos o símbolos transferibles, tramas, etc., para exponer con mayor evidencia los datos y la información que el dibujo técnico propicia tanto técnica como científicamente.
  
La finalidad de este criterio es juzgar si se ha comprendido el aporte que en el campo de la comunicación y de la estética supone el recurrir a las técnicas gráficas indicadas. La cuestión es tanto más importante cuanto que, tradicionalmente, estos aspectos gráficos se han descuidado en el Dibujo Técnico. En otro orden, sirve para medir el nivel de destrezas alcanzadas y el interés por la buena calidad en el acabado y presentación de los trabajos.
  
14. Definir gráficamente un objeto por sus vistas fundamentales o su perspectiva, ejecutadas a mano alzada.
  
15. Obtener la representación de piezas y elementos industriales o de construcción y valorar la correcta aplicación de las normas referidas a vistas, cortes, secciones, acotación y simplificación, indicadas en ellas.
  
16. Culminar los trabajos de Dibujo Técnico, utilizando los diferentes recursos gráficos, de forma que éste sea claro, limpio y responda al objetivo para el que ha sido realizado.
  
VOLUMEN
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
La asignatura de Volumen debe introducir al alumnado en el estudio y análisis de las formas y manifestaciones de carácter tridimensional, para completar su visión plástica y contribuir al desarrollo de su formación.
  
A partir de los aspectos básicos que configuran los contenidos, debe poner a los estudiantes en contacto con las formas modulares que conllevan la formación de estructuras, los elementos constructivos, los materiales, las técnicas, etc., con el fin de enseñarles a ver, conocer y disfrutar de las formas volumétricas que existen a su alrededor.
  
Al ser el mundo que nos rodea tridimensional, es necesario que los estudiantes tomen conciencia de los problemas del espacio y el tiempo, y que comprendan sus particularidades, de manera que les resulte más grata su relación con el entorno físico y social.
  
El conjunto de la asignatura de Volumen contribuye a la preparación de los estudiantes, desarrolla sus habilidades y capacidades creativas, les dota de conceptos técnicos y experiencias suficientes para poder ser conscientes de las múltiples facetas que encierra el arte y fomenta sus actitudes críticas ante ellas.
  
La materia de Volumen contribuye a enriquecer la formación del alumnado, al hacer ejercitar los mecanismos de percepción de las formas volumétricas, por medio del análisis de los elementos formales, y del conocimiento del lenguaje icónico, que facilita pautas para la comunicación con el medio.
  
En definitiva, es competencia de esta materia promover el desarrollo de la capacidad creadora, al potenciar la producción divergente, lo que permite al individuo aportar soluciones propias nuevas y originales.
  
La actividad artística desempeña un papel primordial en el desarrollo de la asignatura y en la formación armónica del individuo, fomentando una postura activa ante la sociedad y la naturaleza y promoviendo a su vez actividades receptivas respecto de la información que le llega del entorno, desarrollando así la sensibilidad.
  
La existencia de la luz es una condición imprescindible en la percepción y configuración de los objetos. Hay que promover su estudio para poder contemplar las cosas y disfrutar de ellas, sobre todo de los volúmenes escultóricos, desde los ángulos más adecuados y con diferentes tipos de iluminación, capaces de hacer visualizar de forma cambiante los volúmenes, factores que en la mayoría de los casos el artista tuvo presente.
  
El conocimiento de la concepción del espacio escultórico, sobre todo del siglo XIX y del siglo XX, ayudará a entender el cambio radical experimentado en estas últimas décadas.
  
La investigación del movimiento virtual, generador, junto con la luz, del volumen, contribuye a la realización de volúmenes a partir de superficies planas «desplazadas», y muestra al alumnado las posibilidades del modelado fluctuante y la distribución de volúmenes en las manifestaciones escultóricas. Es necesario el conocimiento y uso de los materiales más variados (barro, madera, piedra, mármol, bronce, hierro, escayola, plásticos, hormigón, etc.), al igual que de las técnicas de la terracota, cera perdida, bronce fundido, talla directa, estofado, forja, técnica mixta y de los útiles o herramientas adecuados para cada caso.
  
Las soluciones prácticas que históricamente pueden estudiarse, se reducen básicamente al bulto redondo o escultura exenta y relieve. En la actualidad asistimos al uso de técnicas revolucionarias: «esculturas hinchables con aire caliente», «movimiento real en la escultura», «objetos encontrados», «demostraciones con el propio cuerpo y con acciones propias», «simulación de volúmenes generada por ordenador», etc. El conocimiento de estas técnicas es muy importante para los estudiantes.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que los alumnos y alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y comprender el lenguaje tridimensional, asimilando los procedimientos artísticos básicos aplicados a la creación de obras y objetos de carácter volumétrico. Se trata de que el alumnado sin llegar a un grado de profundización propio de un nivel de especialización logre cierto dominio y agilidad en el manejo de los medios básicos de expresión del lenguaje tridimensional, conociendo las técnicas y los materiales más comunes.
  
2. Emplear de modo eficaz los mecanismos de percepción en relación con las manifestaciones tridimensionales, ya sean éstas producto del medio natural o de la actividad humana, artística o industrial.
  
3. Armonizar las experiencias cognoscitivas y sensoriales que conforman la capacidad para emitir valoraciones constructivas y la capacidad de autocrítica a fin de desarrollar el sentido estético.
  
4. Aplicar con lógica la visión analítica y sintética al enfrentarse con el estudio de objetos y obras de arte de carácter tridimensional. El individuo no sólo debe «saber ver» sino razonar con espíritu analítico, profundizando en las estructuras del objeto y en su lógica interna y, mediante un proceso de síntesis y abstracción, llegar a la representación del mismo.
  
5. Mantener una postura activa de exploración del entorno, buscando todas aquellas manifestaciones susceptibles de ser tratadas o entendidas como mensajes de carácter tridimensional dentro del sistema icónico de su medio cultural.
  
6. Desarrollar una actitud reflexiva y creativa en relación con las cuestiones formales y conceptuales de la cultura visual en la que se desenvuelve.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Génesis del volumen a partir de una estructura bidimensional.
  
Quedan encuadrados aquí aquellos temas que acerquen al alumno a la realidad tridimensional, tomando como punto de origen una superficie bidimensional que sirve de apoyo al estudio individualizado de los conceptos y mecanismos más primarios y elementales tales como la textura, el claroscuro, el hueco, pliegues y deformaciones, etc., aplicados en la elaboración de formas volumétricas. Con ello se estimulará el desarrollo de una actitud de exploración del entorno cotidiano, actitud que ha de estar presidida por un espíritu reflexivo y creativo.
  
2. Valoración expresiva y creativa de la forma tridimensional.
  
En este núcleo se articulan diversos contenidos que permiten al alumno aproximarse a la realidad tridimensional, tomando como punto de origen una superficie bidimensional que sirva de apoyo al estudio individualizado de los conceptos y mecanismos más primarios y elementales que se aplican en la elaboración de formas tridimensionales. Con ello se estimulará el desarrollo de una actitud de exploración del entorno cotidiano, actitud que ha de estar presidida por un espíritu reflexivo y creativo.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Percepción visual del espacio y de la forma.
  
- Leyes Físico-Matemáticas.
  
- Diferencias entre geometría en el plano y generación del volumen.
  
- Superposición de planos. Modulaciones espaciales rítmicas. Construcción de figuras geométricas a partir de sus desarrollos planos.
  
- Deformaciones de superficies planas como génesis de la tercera dimensión.
  
- Obtención de formas volumétricas a partir del plano.
  
3. El volumen exento. Aproximación a la racionalización de la forma tridimensional.
  
La temática agrupada bajo este núcleo tiene como fin específico el aislamiento de la forma volumétrica y su análisis tanto desde el punto de vista formal (racionalización de las coordenadas espaciales, modulación del espacio, las formas abiertas y las formas cerradas, la relación espacio-masa, etc.) como desde el punto de vista constructivo que capacitará al alumno para aportar soluciones conceptuales, técnicas y materiales a los distintos problemas formales que se le planteen.
  
4. Valoración expresiva y creativa de la forma tridimensional.
  
Los aspectos técnicos y conceptuales han de entenderse como manifestaciones de una misma realidad. La trama temática que enlace técnica, concepto y expresión deberá estar estrechamente relacionada con el entorno espacio-temporal y los intereses del alumno y ha de fomentar la búsqueda y experimentación desde la creatividad.
  
5. Estudio constructivo. Estudio de elementos estructurales.
  
Los contenidos que en este núcleo se recogen van encaminados fundamentalmente al estudio, valoración y utilización de los materiales e instrumentos de uso escultórico, así como de los sistemas de construcción y los sistemas de reproducción; el conocimiento de todo ello permitirá además al estudiante aportar soluciones técnicas y materiales a los diferentes problemas formales que se le planteen.
  
Son contenidos de este núcleo los siguientes:
  
- Elementos constructivos: el punto, la línea y el plano.
  
- Materiales e instrumentos de uso escultórico.
  
- El tacto. Valoración de la calidad expresiva de los materiales: textura.
  
- Valoración y utilización de las posibilidades expresivas de las texturas, acabados y tratamientos cromáticos en la elaboración de obras volumétricas.
  
6. El volumen exento. Aproximación a la racionalización de la forma tridimensional:
  
La temática agrupada bajo este núcleo tiene como fin específico el aislamiento de la forma volumétrica y su análisis tanto desde el punto de vista formal (racionalización de las coordenadas espaciales, modulación del espacio, las formas abiertas y las formas cerradas, la relación espacio-masa, etc.) como desde el punto de vista constructivo que capacitará al alumno para aportar soluciones conceptuales, técnicas y materiales a los distintos problemas formales que se le planteen.
  
Son contenidos de este núcleo los siguientes:
  
- Diseño y construcción de módulos tridimensionales.
  
- Sistema de construcción de relieves y de formas exentas: por adición, por sustracción.
  
- Técnicas de reproducción: sistemas de moldes.
  
- Elaboración de obras utilizando el modelado en relieve, en bulto redondo, y el vaciado a molde perdido.
  
- La forma volumétrica. Formas abiertas y cerradas, cóncavas y convexas, huecas, rectilíneas y de revolución.
  
- Forma y espacio: positivo y negativo. El vacío como elemento expresivo de la forma y su manipulación.
  
7. Principios de diseño y proyección de elementos tridimensionales.
  
Este núcleo de contenidos está orientado hacia el estudio de los objetos del mundo cotidiano que nos rodea, apreciándolos como organizaciones de carácter tridimensional. Aquí los problemas formales y técnicos están íntimamente ligados a un nuevo concepto: la función. Relacionar técnica, forma y función será el objetivo específico de las propuestas de trabajo que desarrollen este núcleo.
  
Son contenidos de este núcleo los siguientes:
  
- Análisis de objetos del entorno, teniendo en cuenta los aspectos más notables de su configuración tridimensional.
  
- La creación y el diseño de objetos. El objeto: sus características y función. El proyecto: su desarrollo.
  
- Búsqueda y elaboración de alternativas a la configuración tridimensional de un objeto o pieza de carácter escultórico.
  
- Relación de la función y la técnica en los elementos tridimensionales.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar los medios elementales (modelado en relieve y en bulto redondo con estructuras sencillas y vaciado a molde perdido de composiciones en relieve) y los materiales básicos (arcilla, escayola, porexpan, etc.) en la elaboración de composiciones tridimensionales de escasa complejidad.
  
Con este criterio se trata de evaluar si los estudiantes son capaces de organizar coherentemente la elaboración de composiciones volumétricas y de seleccionar y aplicar adecuadamente los instrumentos, materiales y técnicas, valorando sus posibilidades expresivas e identificando el léxico de sus elementos constitutivos.
  
2. Analizar desde el punto de vista formal y funcional objetos presentes en la vida cotidiana, identificando y valorando los aspectos más notables de su configuración tridimensional y la relación que se establece entre su forma y su función.
  
Con este criterio se trata de comprobar si los estudiantes conocen y relacionan los elementos que intervienen en la configuración formal de los objetos y en su funcionalidad, y si son capaces de descubrir la lógica que guía la realización de su diseño.
  
3. Valorar y utilizar, de forma creativa y acorde con las intenciones plásticas, las posibilidades expresivas de las texturas, acabados y tratamientos cromáticos en la elaboración de composiciones tridimensionales simples.
  
Con este criterio se trata de evaluar la capacidad para lograr acabados plásticamente coherentes en sus realizaciones volumétricas, utilizando para sensibilizar las superficies las distintas texturas y tratamientos cromáticos presentes en la realidad cotidiana, como elementos expresivos capaces de potenciar los valores plásticos de la forma; a la vez, se trata de evaluar la capacidad de detectarlos éstos en cualquier mensaje propuesto.
  
4. Producir tridimensionalmente objetos del entorno cotidiano aplicando una visión sintética que evidencie su estructura formal básica.
  
Este criterio trata de valorar la capacidad de representar mensajes visuales de carácter tridimensional a partir de la síntesis de configuraciones volumétricas dadas y de las características estructurales esenciales, prescindiendo de los aspectos accidentales, para llegar a la interpretación de la realidad.
  
5. Buscar y elaborar alternativas a la configuración tridimensional de un objeto o pieza de carácter escultórico, descomponiéndolo en unidades elementales y reorganizando dichas unidades hasta conseguir composiciones plásticamente expresivas, equilibradas y originales.
  
Con este criterio se trata de comprobar la capacidad de los estudiantes para aportar soluciones múltiples y originales ante un problema compositivo de carácter tridimensional, buscando alternativas en la organización de formas volumétricas; se evalúa así el desarrollo alcanzado en sus modos de pensamiento divergentes y su creatividad para encontrar nuevas soluciones.
  
6. Saber valorar las diferencias existentes entre las configuraciones tridimensionales de carácter figurativo y las de carácter abstracto.
  
Con este criterio se pretende comprobar si se comprenden y desarrollan los mecanismos básicos que actúan en los procesos de representación y si se conocen y valoran los distintos niveles de abstracción que se pueden producir en los mismos, así como su aplicación en ejercicios a partir de características esenciales.
  
7. Diseñar y construir módulos tridimensionales que permitan estructurar de forma lógica, racional y variable el espacio volumétrico, tomando dichos módulos como unidades elementales de ritmo y organización.
  
Con este criterio se pretende conocer si los estudiantes dominan el concepto de módulo tridimensional, si lo identifican en producciones naturales o creadas por el hombre y si son capaces de utilizarlo como medio expresivo básico dentro del lenguaje tridimensional, resolviendo problemas de configuración espacial desde una perspectiva lógica y racional creando unidades elementales cuya combinación (repetición, alternancia, cambio de dirección y simetría) genere estructuras tridimensionales rítmicas y versátiles.
  
8. Crear configuraciones tridimensionales dotadas de significado en las que se establezca una relación entre la imagen y su contenido.
  
Con este criterio se evalúa la capacidad del alumnado para generar mensajes visuales de carácter tridimensional equilibrados en cuanto a la forma (selección y utilización de medios expresivos, su organización sintáctica, las técnicas y los materiales empleados) y al significado de dichos mensajes. Se evalúa también la capacidad de analizar una imagen teniendo en cuenta los elementos básicos de la sintaxis visual, estableciendo la relación entre imagen y contenido.
  
HISTORIA DEL ARTE
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
Comprender el esfuerzo creador del ser humano en el tiempo constituye la meta esencial de la Historia del Arte. El estudio de los procesos creativos y experiencias artísticas, su dimensión social y temporal, contribuye a enriquecer y consolidar la formación intelectual. Al proporcionar un conocimiento y una valoración crítica del patrimonio artístico, memoria del pasado y del presente, la Historia del Arte prepara para su disfrute y preservación desarrollando la sensibilidad por el entorno cultural, convirtiéndose por tanto en un poderoso vehículo de entendimiento del mundo actual.
  
La Historia del Arte es una forma de conocimiento de cómo, en un tiempo y un espacio determinados, las obras de arte han sido producidas y conservadas o destruidas como documentos de una cultura. Como disciplina histórica, explica las relaciones entre ciertas formas y obras que llamamos arte y la realidad sociocultural. Es precisamente esa relación entre la actividad artística y el conjunto de la sociedad la que convierte el arte en cultura artística, en patrimonio común y compartido.
  
El objeto de estudio de esta materia, el hecho artístico, abarca la totalidad de fenómenos y procesos de creación, recepción, crítica y difusión de las obras de arte en su propio contexto. Todo hecho artístico se inscribe en una determinada organización cultural y una concreta organización social, por lo que recoge, los efectos de la colectividad que le circunda y, por otro lado, genera a la vez su propia dinámica. Estas cualidades otorgan a los hechos artísticos propiedades específicas.
  
Aunque participa de la concepción y la lógica de la Historia, la peculiar naturaleza y dinámica de los hechos artísticos confieren a la Historia del Arte unos rasgos que la caracterizan y distinguen.
  
Por un lado, las múltiples relaciones y asociaciones que establecen los hechos artísticos con los diversos elementos de la realidad histórica precisan de los conocimientos que proporcionan otros campos del saber, estableciéndose un diálogo permanente con otras disciplinas humanísticas. Esta constante presencia de otros saberes otorga a la Historia del Arte una riqueza y una complejidad que no permiten que su estudio pueda abordarse desde un único y excluyente punto de vista.
  
Por otra parte, la obra de arte, materia principal del fenómeno artístico, no es solamente un documento o testigo histórico que transmite a nuestro presente mensajes polivalentes sobre los hechos y las ideas del pasado. Por encima de los contenidos o funciones para los que fue concebida en su origen, la obra de arte puede asumir una infinita pluralidad de significados según las circunstancias y el momento histórico en que se interpreta. En este sentido, se entiende la obra de arte como algo dotado de vida propia, independientemente de su contexto de creación y de su intencionalidad estética. Esta esencial característica del objeto artístico viene a destacar precisamente el sentido histórico del arte en la medida que es constantemente actualizado.
  
A la amplitud y diversidad del objeto de estudio hay que añadir un nuevo componente que subraya la complejidad de la disciplina. La Historia del Arte, en la actualidad, se replantea su propia concepción como explicación del proceso artístico en un proceso cerrado donde la sucesión de períodos estilísticos es presentada como una suma de experiencias hacia la culminación ideal, y cuya meta es dar cuenta de toda la producción del arte de todos los tiempos y todos los lugares; en esta concepción de Historia del Arte difícilmente encaja el arte actual que, obviamente, ha dejado de someterse a la idea de progreso, acentuando el problema de su desorden histórico. Así pues, la imperiosa necesidad de la disciplina de mantener una viva relación con el arte que le es contemporáneo modifica sustancialmente la perspectiva de desarrollo lineal de la Historia del Arte, y de la propia naturaleza del arte como lenguaje en evolución.
  
Precisamente, la ampliación de su objeto de estudio supone una transformación de la Historia del Arte actual. Este cambio, que está en la base de nuestra cultura contemporánea, pone de relieve la insuficiencia de las teorías que han guiado a la Historia del Arte y el derrumbe de los valores tradicionales académicos. Se impone, por tanto, una renovación conceptual y metodológica así como una reflexión sobre los valores que deben orientar la Historia del Arte de nuestro tiempo para que ésta no quede arrinconada como un vestigio académico de una cultura periclitada y mantenga su contacto con las nuevas formas y medios que ha asumido la creatividad actual. La Historia del Arte debe responder, hoy como ayer, a la necesidad de situar históricamente los objetos artísticos, de someterlos a la crítica cultural y de comprender y explicar su sentido.
  
Además, en la interpretación contemporánea de la obra de arte se pone también el énfasis en la recepción y en los valores que para el observador tiene la obra de arte en cuanto representación. El receptor de la obra de arte en cuanto sujeto virtual de la imagen artística establece una relación propia con el objeto mediante la configuración de la obra de arte y de los mecanismos de representación, es decir, los procesos artísticos. Así pues, la Historia del Arte como forma de conocimiento renueva la sensibilidad intersubjetiva ya establecida, permite mirar con otros ojos objetos y figuras conocidas, y por tanto reconocidas, en la representación.
  
Tener en cuenta estos rasgos y problemas específicos permite delimitar el objeto de aprendizaje de una Historia del Arte que asuma la explicación del arte contemporáneo y destaque el papel del arte en el mundo actual; que considere los hechos artísticos desde la óptica de los fenómenos culturales; y que priorice como ámbito el configurado por la tradición cultural occidental en general, y por las artes visuales en particular. Una Historia del Arte que centre su atención en el estudio de dimensiones específicas de la realidad artística con la conciencia de que sólo en su conjunto se atiende a la complejidad general del arte.
  
Las dimensiones esenciales del arte contemplado en su historicidad se corresponden con los modos de comunicación, creación y recepción de la obra de arte, de forma que las posibilidades de significación del objeto artístico como algo vivo y sustancialmente válido en su variable apreciación a lo largo del tiempo no se agoten en el conocimiento del artista y de su papel como individuo creador, ni en las referencias culturales de su sociedad. A ello es necesario añadir el conocimiento del arte como sistema de comunicación, como lenguaje de una época y como sistema de representación del mundo; y también la necesidad de conocer los distintos criterios de restauración e intervención, en cuanto han incidido de forma directa en la propia vida de los objetos y son un elemento básico para su comprensión.
  
Las dificultades en el aprendizaje de la Historia del Arte residen en las complicaciones para establecer las complejas conexiones entre los numerosos elementos que inciden en el hecho artístico que, al igual que en la Historia, varían en su combinación a lo largo del tiempo, y en cada objeto en particular.
  
Para resolver estas dificultades habrá que aprovechar los aprendizajes de la etapa educativa anterior, tanto los mecanismos de análisis de explicación histórica y el bagaje conceptual adquiridos, como el conocimiento del lenguaje visual y la capacidad de apreciación estética.
  
Desde esta óptica, la función educativa prioritaria de la Historia del Arte consiste en hacer entender al alumnado que el esfuerzo por conservar el patrimonio artístico del pasado es algo de lo que depende la vitalidad de nuestro propio entorno cultural. Así pues, su aprendizaje desarrollará capacidades relacionadas con la comprensión creativa y la interpretación crítica.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Entender las obras de arte como exponentes de la creatividad humana, susceptibles de ser disfrutadas por sí mismas y de ser valoradas como documento testimonial de una época y una cultura.
  
2. Comprender y valorar la variabilidad de las funciones sociales y de las concepciones diferentes del arte a lo largo de la historia.
  
3. Apreciar y reconocer la diversidad de interpretaciones y valores de la obra de arte en los diferentes contextos históricos.
  
4. Explicar, situándolos adecuadamente en el tiempo y en el espacio, los hechos artísticos más relevantes de los principales estilos del arte occidental, valorando su significación en el proceso histórico-artístico.
  
5. Analizar la dimensión social de la creación artística, y reconocer la incidencia de lo social e individual en el proceso de producción y difusión de las obras de arte.
  
6. Comprender y utilizar los conceptos específicos de la Historia del Arte y apreciar positivamente las posibilidades de un análisis histórico-artístico en constante reconstrucción.
  
7. Utilizar un método de análisis e interpretación de las obras de arte que desarrolle la sensibilidad y la imaginación.
  
8. Realizar actividades de documentación e indagación, de análisis y de crítica de fuentes y material historiográfico diverso.
  
9. Conocer, disfrutar y valorar el patrimonio artístico, desde posiciones críticas y creativas.
  
10. Conocer, disfrutar y valorar el patrimonio artístico en general, y el de la Comunidad Valenciana en particular desde posiciones críticas y creativas, como exponente de nuestra identidad cultural.
  
11. Desarrollar el gusto personal, el sentido crítico y la capacidad de goce estético.
  
12. Valorar la ciudad, en su dimensión espacial y temporal, como objeto de la Historia del Arte y marco privilegiado de sus manifestaciones y proyectar esta conciencia hacia su evolución futura.
  
III. Núcleos de contenidos
  
En coherencia con la definición del objeto de enseñanza y con las capacidades que se pretende desarrollar se concretan los contenidos de la Historia del Arte en cinco núcleos. Su selección se ha establecido de acuerdo con los rasgos específicos de esta forma de conocimiento, con las dificultades de su aprendizaje y con las metas educativas asignadas. En estos contenidos confluyen los conceptos fundamentales de la disciplina, las informaciones y datos significativos, los procedimientos y estrategias de aprendizaje, y las actitudes y los valores.
  
Los núcleos de contenidos propuestos son otros tantos núcleos conceptuales organizados en torno a los ejes de la obra, el autor y el público, y su continua interacción. Son susceptibles de sistematizaciones y tratamientos didácticos diversos, indican lo que hay que tratar, pero no prejuzgan cómo se han de articular dichos contenidos.
  
La Historia del Arte queda así constituida por los siguientes núcleos:
  
1. El Arte como expresión humana en el espacio y en el tiempo y el objeto artístico: interpretación y análisis de la obra de arte.
  
Los artistas desarrollan en sus obras un discurso cultural que hay que recomponer y descifrar. Para una apreciación correcta de los objetos artísticos será necesario analizarlos como un conjunto de relaciones de factores interactivos.
  
Como primera y fundamental aproximación al estudio de los objetos artísticos, debe tenerse en cuenta que las obras de arte no pueden ser analizadas sin tener presente que viven, existen, tienen significado, gracias tanto al creador como al observador. La obra de arte es el resultado de una serie de factores individuales y colectivos muy complejos que el alumnado deberá comprender y explicar. Como forma de acercamiento al objeto artístico conviene utilizar métodos flexibles, evitando la aplicación de esquemas rígidos. Además, se debe partir del punto de vista crítico del alumnado ante el objeto artístico, potenciando su libertad imaginativa y conseguir que diferencie los diversos aspectos que deberá destacar ante cada tipo de obra de arte.
  
En el análisis de las obras de arte deberá tenerse en cuenta que éstas son un producto de la actividad creativa de un artista condicionado por los convencionalismos de la época y el ambiente. Por ello, en el análisis del objeto, de sus elementos constitutivos, de su técnica y sus materiales, es muy importante que el alumnado comprenda su papel en la sociedad y bajo qué formas se presenta. Así, por ejemplo, las imágenes se han empleado tanto para el control ideológico, como para cumplir una función didáctica o bien han sido subvertidas por la cultura dominante. Tales usos de la imagen se canalizan a través de una serie de códigos, fórmulas y esquemas muy definidos que constituyen la forma de representación de una sociedad. Habrá que considerar el factor tiempo que, unido al gusto, condiciona y determina el calificativo de obra maestra al objeto artístico.
  
Es importante tener en cuenta que la idea del objeto artístico, y del arte en general, es eminentemente variable: es distinta según las épocas, las culturas, los grupos sociales y los individuos. Así pues, resulta pertinente hablar de la multiplicidad de las interpretaciones del arte como una característica esencial y que sustenta su permanencia como elemento vivo en una cultura. Se trata de que el alumnado comprenda que la obra vive sólo en las interpretaciones que de ella se hacen, que pueden ser diversas y que son legítimas en tanto que permiten establecer una conexión entre el significado pasado y el significado actual tras un proceso reflexivo y consciente.
  
Para estimar el valor de algunas obras será necesario atender puntualmente al conocimiento de unos códigos, de unos sistemas de representación, presentes en la vida y en el arte de los artistas, cuyos referentes se encuentran en la historia bíblica y clásica. Por ello, resulta imprescindible para una apreciación completa de los objetos artísticos acercar al alumnado a las fuentes clásicas, así como a una mejor comprensión de la iconografía cristiana, pues el arte occidental se sustenta principalmente sobre estas dos sólidas bases.
  
Por todo ello, para abordar los contenidos de este núcleo habrá que fijar la atención en el estudio de los elementos que conforman las obras de arte, de los caracteres que las distinguen o las aproximan a otras, a un tiempo o a un lugar. De ello se deriva el análisis de los aspectos morfológicos, de los materiales y técnicas, de las imágenes, el examen de los códigos de representación. Atención especial merece el estudio de los valores iconográficos e iconológicos de la obra, así como el reconocimiento de la múltiple interpretación de sus mensajes.
  
Asimismo, los contenidos de este núcleo facilitan la comprensión de la simultaneidad del carácter estético e histórico de la obra de arte, y permiten entender la percepción de la obra y la indagación sobre ella como procesos inseparables: ver, mirar y contemplar es siempre buscar algo, comparar, sondear y descartar.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son los siguientes:
  
- El lenguaje visual y su terminología.
  
- Iconografía e iconología.
  
- Funciones sociales y valor de la obra de arte en la historia.
  
- Definición, clasificación y naturaleza del arte a lo largo del tiempo. Distintas conceptualizaciones del arte.
  
- Percepción y análisis de la obra de arte.
  
2. Cambio artístico y transformación cultural.
  
El objeto de este núcleo lo constituye el análisis de los procesos de cambio artístico y transformación cultural más trascendentes del arte occidental. Un estudio riguroso y cabal de los procesos de innovación requiere una visión diacrónica de los movimientos y manifestaciones artísticas, de sus formas de representación, de la relación entre el arte y la naturaleza o la función de las imágenes. En este sentido, es necesario señalar que la explicación de los cambios y las diversas nociones relacionadas con los procesos artísticos exige establecer las diferentes y oportunas conexiones entre todos sus elementos; pero a la vez, es imprescindible determinar el diferente peso de cada uno de ellos en la configuración de los objetos artísticos en el tiempo, para así comprender los desarrollos, las influencias y las rupturas.
  
Precisamente para abordar la explicación de los cambios, el contenido de cada uno de los apartados centra la atención en torno a las cuestiones fundamentales planteadas por las diversas manifestaciones artísticas. Se trata, en suma, de analizar aquellos elementos más significativos que permiten, por su fuerza explicativa, comprender las manifestaciones artísticas que configuran nuestra cultura.
  
En primer lugar, habrá que destacar la trascendencia histórica del arte clásico como configurador de una tradición que recorre toda la historia del arte occidental, constituyendo un sustrato esencial. En segundo lugar, el lenguaje de las imágenes cristianas constituye una vía de tratamiento de las relaciones entre arte y cultura y el desarrollo de nuevas significaciones en las que el ajuste comunicativo y la intensidad expresiva se fusionan en un nuevo valor de las imágenes. En cuanto al análisis del arte musulmán, éste debe servir para plantear el problema de su formación como resultado de la síntesis de elementos procedentes de otras culturas y de los propios planteamientos islámicos dando lugar a una concepción artística particular y variada.
  
En el análisis con detenimiento de los elementos fundamentales señalados será necesario resaltar los vínculos existentes entre la producción artística de cada momento y las ideas estéticas de la época estudiada y su conexión con los procesos históricos concretos. Poner el acento en los procesos de innovación estilística, de cambio en los aspectos de la naturaleza representados y en los métodos utilizados para representarlos, permite construir los conceptos de estilo y representación y, a su vez, abordar con cierta amplitud el análisis de los fenómenos más destacados de difusión y aculturación.
  
En este núcleo confluyen conceptos y procedimientos tratados en otros núcleos y sólo así podrá abordarse la elaboración de nociones complejas, pero básicas, para la disciplina. Se trata de reflexionar sobre el arte como sistema histórico de comunicación y entender la influencia de la obra de arte en la vida.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son:
  
- Los inicios del arte: El legado de la Prehistoria: la pintura rupestre, manifestaciones pictóricas en el enclave de la actual Comunidad Valenciana; y la arquitectura megalítica. Aportaciones artísticas de Egipto y Mesopotamia: arquitectura y artes figurativas.
  
- El arte clásico: Grecia: La arquitectura griega. Los órdenes. El templo y el teatro. La Acrópolis de Atenas. La evolución de la escultura griega.
  
- El arte clásico: Roma: La arquitectura: caracteres generales. La ciudad romana. La escultura: El retrato. El relieve histórico. El arte en la Hispania romana.
  
- Arte cristiano medieval: Aportaciones del primer arte cristiano: la basílica. La nueva iconografía. Arte bizantino. La época de Justiniano. Santa Sofía de Constantinopla y San Vital de Rávena.
  
- El arte prerrománico: El contexto europeo. Época visigoda. Arte asturiano y Arte mozárabe.
  
- Arte islámico: Orígenes y características del arte islámico. La mezquita y el palacio en el arte hispano-musulmán.
  
- El arte románico como primera definición de Occidente: La arquitectura: el monasterio y la iglesia de peregrinación. La portada románica. La pintura mural. El arte románico en el Camino de Santiago.
  
- El arte gótico como expresión de la cultura urbana: La arquitectura: catedrales, lonjas y ayuntamientos. La arquitectura gótica española. La portada gótica. La pintura: Giotto, los primitivos flamencos y la pintura valenciana.
  
3. Cambio artístico y proceso creativo: el artista y la sociedad.
  
Además de seguir centrándose en los cambios artísticos, los contenidos de este núcleo centran su atención en el análisis de los factores de la creación y la recepción de la obra de arte, en el estudio de las relaciones entre el artista y la sociedad. Se trata de que el alumnado considere las influencias que en forma de aceptación, rechazo o, más frecuentemente, diálogo, establece el artista con la sociedad de su tiempo.
  
La formación social del artista, las condiciones del encargo, el papel del mecenas, las expectativas del público y del mercado de las obras de arte, el estatus profesional y el marco institucional que rodea a la producción artística y su recepción en el medio social son factores a los que se reconoce una influencia en el proceso de creación y producción de la obra de arte. Se trata, por tanto, de explicar el juego de relaciones, de influencias, en las diferentes situaciones y etapas históricas, rehuyendo simplificaciones y generalizaciones abusivas.
  
La creación artística es un proceso conformado, por la capacidad del artista, por sus condiciones materiales de vida y por su consideración social del artista dentro de la sociedad de su tiempo. Al abordar el análisis de la consideración social, entendida como la estima de la que goza el artista según las convenciones sociales vigentes en su tiempo, habrá que atender a las dos facetas que presenta: por un lado, habrá que destacar cómo el proceso creativo puede implicar la fama, el prestigio, la desconfianza o el descrédito hasta llevar al artista al triunfo social, la marginación o su instrumentalización por parte de intereses privados o públicos; y por otro lado, se habrá de señalar cómo la consideración de la que goza su trabajo pesa sobre la labor del artista y sus posibilidades expresivas. Este estudio permitirá comprender la variable y múltiple función que atribuye al arte una sociedad, y su relación con la posición social y las condiciones de vida de los artistas.
  
En el análisis del proceso creativo habrá que atender asimismo a los destinatarios del producto social. Así, el primer receptor por excelencia de la obra de arte es el cliente, ya aparezca como el comprador que concurre a un mercado artístico o como el patrono que la encarga para sí mismo. En el estudio de la influencia de clientes y mecenas en la obra será necesario poner énfasis en los mecanismos de distribución y recepción de la obra de arte, de tal manera que se ofrezca un cuadro más completo del proceso creativo y su influencia en el medio social. En este campo actúan diferentes instancias con grados de influencia variables en cada época y en cada formación social: clientes, artistas, marchantes, galerías, críticos, coleccionistas, academias, museos, procesos de formación de los artistas, canales de reproducción y difusión de la obra de arte en la sociedad de masas y, sobre todo, la función social del arte en cada época y el influjo del público en general con sus expectativas y preferencias. Todos ellos son elementos presentes en el proceso creativo, cuya interacción configura diferentes situaciones características que el alumnado deberá explicar. Finalmente, se deberá estudiar cómo en el Renacimiento y el Barroco, desde el siglo XV al XVII, se reelaboran las tradiciones clásica y cristiana para originar nuevas formas de representación artística, en una nueva dirección que permitió conformar nuevos códigos con la búsqueda de la armonía y el orden espacial.
  
En suma, lo importante de este núcleo es establecer interrelaciones diversas entre los diferentes elementos del proceso creativo en una situación dada.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son:
  
- El arte del Renacimiento: Arte italiano del Quattrocento. La arquitectura: Brunelleschi y Alberti. La escultura. Donatello. La pintura. Masaccio, Fra Angelico, Piero della Francesca y Botticelli. El Cinquecento. De Bramante a Palladio: el templo, el palacio y la villa. La escultura. Miguel Ángel. La pintura: escuela romana y escuela veneciana. El Renacimiento en España. Arquitectura, Escultura y Pintura: El Greco.
  
- El arte barroco: Urbanismo y arquitectura. Bernini y Borromini. El palacio del poder: Versalles. España: De la plaza mayor al palacio borbónico. La escultura barroca. Bernini. La imaginería española. La pintura barroca: italiana, flamenca y holandesa: Rubens y Rembrandt. La pintura española: Ribalta, Ribera, Zurbarán y Murillo. Velázquez.
  
- Las artes europeas a finales del siglo XVIII y comienzos del XIX: El Neoclasicismo. Urbanismo y arquitectura. Escultura: Canova. Pintura: David y Goya. El Romanticismo. La pintura romántica. Delacroix.
  
4. El arte contemporáneo.
  
Se trata de estudiar los procesos artísticos de nuestro tiempo, configuradores de la cultura visual que nos envuelve. Se incidirá en el análisis del arte moderno sin separar los hechos culturales de los científicos y destacando la simultaneidad de las rupturas, el derrumbe o el auge de muchas concepciones y teorías, incluso en la propia historia del arte.
  
Desde los primeros intentos por romper con la tradición y la búsqueda de un nuevo lenguaje estético hasta la creación de una cultura se abre un proceso de sucesivas sacudidas y rupturas de los sistemas tradicionales de representación, de presupuestos estéticos y creativos. El estudio de las vanguardias exige detenerse en sus propuestas e intenciones, analizar no sólo las obras sino los programas en los que se apuesta por una ruptura radical y se replantea la práctica de los artistas. Es decir, para acceder al discurso de las vanguardias habrá que entenderlas como proyectos, como movimientos programáticos.
  
En el análisis del arte contemporáneo destaca como algo esencial para su comprensión la nueva relación suscitada por las vanguardias entre la obra y el público, el papel del espectador para completar la obra y, fundamentalmente, la incidencia del arte en la vida cotidiana, en la producción material: estética de la cotidianeidad, del diseño y la moda, comunicación visual y nuevos medios.
  
En este núcleo culminan todos los aprendizajes anteriores, y por tanto, podrán estimarse en él los aprendizajes alcanzados en esta asignatura, añadiendo elementos que vinculan el papel de los clientes y mecenas con el mercado y consumo del arte.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son los siguientes:
  
- Hacia la arquitectura moderna: Urbanismo y arquitectura en la segunda mitad del siglo XIX. Las grandes transformaciones urbanas. El eclecticismo. La arquitectura de los nuevos materiales. La escuela de Chicago. El modernismo.
  
- El camino de la modernidad: Las artes figurativas en la segunda mitad del siglo XIX. La pintura realista. Courbet. La pintura impresionista: Sorolla. El neoimpresionismo. La escultura. Rodin.
  
- Las vanguardias históricas: las artes plásticas en la primera mitad del siglo XX. Fauvismo y expresionismo. Cubismo y futurismo. Los inicios de la abstracción. Dadá y surrealismo. Dalí. Picasso.
  
- Arquitectura y urbanismo del siglo XX. El movimiento moderno: El funcionalismo. La Bauhaus. Le Corbusier. El organicismo. Wright. La arquitectura postmoderna. Últimas tendencias.
  
- De la abstracción a las últimas tendencias: las artes plásticas en la segunda mitad del siglo XX. El expresionismo abstracto y el informalismo. La abstracción postpictórica y el minimal art. La nueva figuración. El pop art. El hiperrealismo. Últimas tendencias.
  
- El arte y la cultura visual de masas: Arte y sociedad de consumo. La fotografía. El cine. El cartel y el diseño gráfico. El cómic. Las nuevas tecnologías.
  
5. El patrimonio histórico. Persistencia y conservación.
  
Este núcleo centra la atención en aquellos contenidos referentes al público que, como activo receptor, es quien concreta la propia creación de la obra de arte. Las creaciones artísticas se muestran ante toda la sociedad, temporal o permanentemente, a través de exhibiciones y museos. Desde el punto de vista de la recepción de la obra de arte, el museo cumple una misión fundamental, los objetos que se exhiben en sus salas adquieren el rango de auténtica obra de arte y pasan a ser elementos influyentes en la formación del gusto social.
  
Es necesario que el alumnado pondere la importancia y la relevancia del concepto y de la denominación de patrimonio histórico-artístico y cómo ha variado de manera significativa la consideración general de la obra de arte como bien social y cultural. En este sentido es muy significativo conocer la propia evolución del concepto de patrimonio, desde la concepción más arcaica a la que entiende el patrimonio como un enriquecimiento del conocimiento del ser humano y de su historia. Se pueden así establecer las pertinentes relaciones con el proceso de formación de las colecciones y las concepciones subyacentes. Su estudio es especialmente importante para que el alumnado valore el concepto del «gusto», su evolución y sus oscilaciones que implica en nuestra cultura.
  
En la formación de este patrimonio deberán considerarse dos aspectos. Primeramente, cómo la agrupación de objetos en colecciones ha dado lugar a la configuración de los museos, que han evolucionado desde su concepción como espacios de depósito, conservación y exposición a las propuestas más modernas que hacen del museo un centro desde el que se impulsan actividades culturales y como espacio que se abre a nuevas formas de creación artística. En segundo lugar, se deberá considerar la formación del patrimonio arquitectónico y el establecimiento del concepto de monumento en relación con determinadas concepciones.
  
Atención especial requiere el problema de la conservación de los bienes culturales, los criterios o escuelas que rigen las intervenciones, los diferentes procedimientos, a veces contradictorios, que hoy en día subyacen en las políticas de actuación. El alumnado deberá comprender los principales métodos y problemas que plantea la intervención de restauración sobre los bienes culturales. En este sentido, habrá que destacar los distintos criterios de restauración o intervención a lo largo de la historia y su incidencia en la propia vida de las obras de arte, condicionando su percepción en el presente.
  
Los conceptos tratados en este núcleo permiten desarrollar actitudes y valores positivos, y a su vez críticos, ante la conservación de las obras de arte, los monumentos y los conjuntos monumentales que forman el patrimonio histórico-artístico.
  
A este núcleo corresponden los siguientes contenidos:
  
- La obra de arte en el museo. Gestión de los bienes culturales: conservación, restauración y ordenación del patrimonio histórico-artístico. La Ley Valenciana del Patrimonio.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Analizar y comparar los cambios producidos en la concepción del arte y sus funciones, en distintos momentos históricos y en diversas culturas.
  
Con este criterio se trata de comprobar, por un lado, si el alumnado reconoce la complejidad de estos conceptos y, por tanto, entiende la dificultad de una definición general del arte; y por otro lado, si identifica su variabilidad en el tiempo y el espacio, es decir, si constata su carácter eminentemente histórico. En un segundo grado, el criterio pretende comprobar si el alumnado comprende las razones de la diversidad de funciones sociales del arte en la historia, y, en consecuencia, si relaciona estos cambios con las sociedades que las conforman.
  
2. Reconocer y utilizar adecuadamente un método de análisis, y sus procedimientos y técnicas correspondientes, que permita interpretar y valorar las diversas dimensiones de la obra de arte.
  
Mediante este criterio se pretende evaluar en qué medida el alumnado se enfrenta a las obras de arte con un método y unas técnicas de análisis coherentes y razonadas, así como comprobar si tiene en cuenta todos los elementos que configuran las obras de arte y los interrelaciona correctamente. En un primer grado, el criterio pretende comprobar si el alumnado es capaz de formular hipótesis (apoyándose en una percepción visual) sobre los aspectos morfológicos, iconográficos e iconológicos de los objetos artísticos. En un segundo grado se trata de valorar si es capaz de analizar las obras utilizando fuentes documentales referidas a la intencionalidad del artista, las características del encargo del cliente, la influencia del mecenas o los gustos del público para desvelar el significado de las obras. Finalmente, si el alumnado puede elaborar una síntesis interpretativa que integre y valore los diferentes elementos citados.
  
3. Reconocer y analizar los elementos que configuran la producción artística, considerando las influencias y las relaciones entre el artista y la sociedad, cambiantes en el tiempo.
  
Con este criterio se pretende saber si los estudiantes consideran que el artista como ser social es quien en su obra realiza el encuentro con la historia y sus condicionamientos específicos. Se trata de evaluar la capacidad de los estudiantes para reconocer y analizar los elementos configuradores de la producción artística a través del tiempo, determinar algunas mediaciones sociales como, por ejemplo, los vínculos de patronazgo en la creación artística, los convencionalismos sociales o el gusto del público receptor, entre otras. En un primer grado, el alumnado deberá reconocer aquellos factores que influyen en la producción artística, distinguiendo entre aquéllos que proceden del medio social en el que se realiza la obra y aquéllos que se derivan de la capacidad del artista. En un segundo nivel, establecerá relaciones entre la posición social y las condiciones de vida de los artistas y la función social del arte. Finalmente, el alumnado deberá explicar cómo la interacción de estos elementos configura situaciones históricas características.
  
4. Identificar y valorar el protagonismo de los artistas en el proceso creativo, constatar en sus obras más relevantes los nuevos planteamientos o vías abiertas en unas determinadas circunstancias históricas.
  
Con este criterio se pretende evaluar si los estudiantes comprenden la tensión que se produce en el proceso creativo entre la individualidad imaginativa del artista y las mediaciones sociales que configuran el significado de la obra artística. Para ello será necesario centrar el análisis en la obra de algunos artistas significativos. En un primer grado, el alumnado constatará la intención creativa del artista, el margen de libertad que le permiten su pensamiento, su formación y sus medios expresivos. En un segundo grado, confrontará la voluntad creativa del artista con las limitaciones que impone la producción, difusión y recepción de su obra en un contexto social concreto, para, en un tercer nivel, poder valorar lo que hay de original en su obra y aquello que participa de los convencionalismos estéticos y culturales, explicando el papel que han desempeñado y desempeñan las diversas mediaciones sociales en la configuración de la obra artística.
  
5. Identificar y situar en el tiempo las obras de arte más representativas, en relación con los momentos más significativos de la Historia del Arte.
  
A través de este criterio se pretende evaluar la capacidad para situar en el tiempo la producción artística. En un primer grado, se comprobará si el alumnado es capaz de reconocer las diversas conexiones que en las obras de arte presentan la forma, el contenido y el material en un momento histórico determinado, para deducir los rasgos estilísticos. En un segundo momento, se puede comprobar si es capaz de comprender y valorar los rasgos de semejanza y diversidad que presentan las creaciones artísticas de una época dada al comparar unas con otras. Finalmente, se valorará si el alumnado es capaz de hacer un análisis diacrónico de un conjunto significativo de obras de arte, si reconoce su dimensión histórica y su capacidad de sugestión como valor constantemente actualizado.
  
6. Explicar las permanencias y los cambios en los procesos artísticos al constatar y comparar concepciones estéticas y rasgos estilísticos.
  
Con este criterio se trata de evaluar si los estudiantes comprenden los procesos de cambio artístico. Si, en primer lugar, constatan la diferente concepción de los elementos configuradores, los nuevos problemas y la incidencia de los nuevos usos y funciones asociadas a las obras de arte de un determinado momento. En segundo lugar, si establecen relaciones entre los distintos factores de los procesos de cambio, y constatan que dichos elementos varían en su combinación a lo largo del tiempo y en cada obra. En último lugar, este criterio permite comprobar si el alumnado es capaz de diferenciar los elementos más dinámicos de los persistentes y si reconoce los diferentes ritmos de los cambios en un tiempo largo o corto.
  
7. Comprender y explicar la presencia del arte en la vida cotidiana y en los medios de comunicación social, y valorar su utilización como objeto de consumo.
  
Se trata de evaluar en qué medida el alumnado aplica los aprendizajes desarrollados al enjuiciar el papel del arte y las manifestaciones artísticas del mundo actual. El criterio permite comprobar si los estudiantes se enfrentan al complejo mundo del arte de manera que todo el bagaje conceptual y metodológico aprendido en la materia les permita entenderlo y valorarlo; en este sentido, se trata de saber si comprenden que las obras de arte también revelan los mecanismos y valores básicos que rigen el funcionamiento de la sociedad actual. Además, este criterio permite evaluar si el alumnado analiza críticamente los medios de comunicación social y, en relación con esto, si diferencia el valor artístico de una obra de arte de su valor económico, y por tanto, si reconoce diversos criterios para establecer el valor y la función del arte actual.
  
8. Reconocer y valorar la diversidad y riqueza de nuestro patrimonio artístico mediante el análisis de algunas obras de arte.
  
Con este criterio se acentúa la importancia del estudio del entorno cultural. Se trata de evaluar la capacidad del alumnado para movilizar todos los aprendizajes desarrollados y aplicarlos al análisis artístico de obras cercanas. Por tanto, este criterio pretende evaluar capacidades ya expresadas anteriormente, pero aplicándolas a la historia propia.
  
9. Analizar monumentos artísticos y obras de arte en museos y exposiciones. Reflexionar acerca de su función social.
  
Se trata de comprobar la capacidad del alumnado para apreciar la calidad estética de las obras de arte objeto de contemplación y análisis. Este criterio permite saber si los estudiantes tienen en cuenta los factores que condicionan la producción y los problemas que el artista tuvo que resolver. Es decir, si el alumnado, antes de emitir un juicio sobre una obra de arte, es capaz de formularse preguntas dialogando con el objeto. Y en un segundo grado, si es capaz de diferenciar opiniones e interpretaciones razonadas, reconociendo que en la experiencia estética las emociones también pueden funcionar cognoscitivamente.
  
Finalmente, se comprobará si el alumnado puede iniciar una reflexión acerca de la mediación que ejercen los espacios museísticos y de exposiciones en la recepción y apropiación social e individual de la obra de arte como conformadores del gusto y como expresión de los valores estéticos de una sociedad dada.
  
10. Utilizar, con precisión y rigor, la terminología específica de las artes visuales.
  
11. Realizar actividades de documentación e indagación a partir de fuentes de información diversas (textos, imágenes, plantas, alzados, planos,.), sobre determinados aspectos de la creación artística.
  
TÉCNICAS DE EXPRESIÓN GRÁFICO-PLÁSTICA
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
El objeto de conocimiento de esta materia se refiere a los recursos, técnicas, métodos y aplicaciones instrumentales que hacen posible el hecho artístico, concretamente en el campo de la expresión plástica, gráfica y visual.
  
Su finalidad es la adquisición y conocimiento de las técnicas y procedimientos para expresarse con libertad, eficacia y adecuación a través del lenguaje de las formas visuales gráfico-plásticas bidimensionales.
  
Su sentido reside en cómo manejar formas y colores, materias y texturas cuando se trata de expresar algo estéticamente. Del mismo modo que imaginación y creatividad se encaminan al goce estético mediante la sensibilidad, las maneras de llevar a cabo cualquier tipo de expresión plástica, gráfica o visual, y sus procedimientos materiales, han de ser las vías que faciliten o verifiquen este hecho artístico y expresivo.
  
Dado que todo lenguaje responde a unas necesidades individuales y de interrelación personal y colectiva, sea en el ámbito psico-afectivo o en el funcional-comunicativo, la adquisición de los rudimentos básicos para hacerlo posible y la profundización y ampliación de éstos, justifican plenamente y dan consistencia a esta materia.
  
Los contenidos de la asignatura responden a una triple función:
  
a) de desarrollo de unas habilidades de tipo creativo, mediante técnicas o instrumentos de expresión,
  
b) de aplicación a la comunicación con sus diversos modos de lenguaje y
  
c) de sensibilización estética, ya que el estudio y práctica de esta materia alcanza un máximo grado de expresión en el terreno del arte.
  
Dentro de la modalidad de Artes esta materia facilita el proceso creativo operativa e instrumentalmente, al aportar recursos nuevos al lenguaje bidimensional, por su funcionalidad. Sus procedimientos son aplicables tanto a la comunicación como a lo estético y lo práctico.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer los materiales y las técnicas de expresión gráfico-plásticas, analizando sus fundamentos y el comportamiento de los materiales en sus respectivos soportes.
  
2. Conocer y diferenciar los recursos expresivos y comunicativos que proporcionan las diversas técnicas.
  
3. Identificar unas técnicas determinadas, relacionándolas con unos estilos situados en un momento o en una cultura determinada.
  
4. Manejar los materiales oportunos en el proceso de elaboración de una obra, experimentando distintas posibilidades y combinaciones.
  
5. Desarrollar la capacidad creativa y de expresión formal y plástica, seleccionando los procedimientos más adecuados a su representación.
  
6. Analizar una obra de arte, observando características y diferencias inferidas de las técnicas y modos de expresión empleados.
  
7. Interesarse por los nuevos medios de expresión y los valores plásticos en las tecnologías, disfrutando con su utilización y valorando sus posibilidades con vistas al futuro.
  
8. Valorar el proceso creativo como un medio de expresión personal y social, actuando de acuerdo con las posibilidades de interrelación que aporta el trabajo en equipo.
  
9. Sensibilizarse ante el hecho estético en la cultura, apreciando y respetando el valor de las técnicas tradicionales y el sentido de nuevas técnicas en las diferentes tendencias y manifestaciones artísticas.
  
10. Analizar las posibilidades descriptivas del color en el campo de la representación bidimensional.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Fundamentos del lenguaje gráfico-plástico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Recursos y aplicaciones.
  
- Estudio analítico de los agentes morfológicos del lenguaje visual gráfico-plástico que lo definen: forma, color, textura y composición.
  
- Estudio sistemático de las relaciones estructurales de estos agentes morfológicos entre sí, y en su campo visual.
  
2. Incidencia de las técnicas en el proceso artístico-cultural.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas y estilos. Las técnicas en la historia.
  
- Nuevos materiales y técnicas de expresión artística: fotografía, reprografía, aerografía, ordenador, electrografía e infografía.
  
- Selección y utilización de diferentes materiales, soportes e instrumentos en función de la obra que se vaya a realizar, experimentando resultados plásticos y visuales.
  
- Incorporación de nuevos materiales al arte actual. Su incidencia en la comunicación de masas. El arte para el consumo.
  
3. Técnicas de dibujo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas secas: grafitos, carboncillos, pasteles, lápices compuestos de colores y grasos. Soportes.
  
- Técnicas húmedas y mixtas. La tinta. Rotuladores, estilógrafos, plumas y pinceles. Soportes.
  
4. Técnicas de pintura.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Soportes, pigmentos, aglutinantes y disolventes.
  
- Técnicas al agua. Acuarela, témpera y temples. La aerografía.
  
- Técnicas sólidas, oleosas y mixtas. Pastel, encaustos óleos y acrílicos.
  
5. Técnicas de grabado y estampación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Monotipia, litografía, serigrafía, xilografía, calcografía y nuevas calcografías y estampaciones.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar las técnicas y materiales específicos que habitualmente se emplean en la comunicación artística y visual, analizando su composición y observando su comportamiento sobre un soporte bidimensional.
  
Este criterio permitirá comprobar si los estudiantes conocen los medios y recursos básicos de que pueden disponer para expresarse artística y adecuadamente sobre una superficie plana. Mediante este criterio se evaluará el estudio analítico de los materiales gráficos, plásticos y visuales más comunes, los pigmentos y aglutinantes, sus modos de adaptarse a los distintos soportes y también la naturaleza y cualidades de éstos.
  
2. Aplicar un tipo de técnica específica a la resolución gráfico-plástica de un tema concreto, seleccionando los materiales oportunos.
  
Mediante este criterio se evaluará el empleo de los conocimientos teóricos y técnicos adquiridos en la práctica artística, la adecuación de los materiales a la intención expresiva, y la destreza en la utilización de procedimientos, formas, color, formatos y tamaños, así como de distintos materiales en una misma obra.
  
3. Situar unas técnicas concretas en un contexto histórico, identificando materiales y procesos con estilos y épocas y explicando su evolución e influencias.
  
Se evaluará el conocimiento sobre el tipo de material y procedimientos empleados en una obra, dentro de unas coordenadas espacio-temporales, las posibles motivaciones de su génesis, su repercusión en otros ámbitos y en el propio, aplicando un análisis objetivo e infiriendo a qué cultura o sociedad concreta corresponde dicha técnica y comprobando en qué otras culturas o momentos históricos se manifiesta a su vez.
  
4. Manejar diferentes materiales en la ejecución de un dibujo, pintura, obra gráfica o de diseño, experimentando distintos resultados plásticos y visuales.
  
Mediante este criterio se evaluará la capacidad de análisis, experimentación e investigación frente a una gama de recursos adquiridos como medios de expresión ante un trabajo concreto, original o sugerido. También se evaluará la selección del material conveniente, resolviendo los posibles problemas derivados de su comportamiento y su manipulación.
  
5. Planificar un proyecto visual artístico, indicando desde los materiales y procedimientos hasta su finalidad y organizando las fases en su realización.
  
Con este criterio se evaluará la capacidad para prever lo que se necesita para desarrollar un proyecto gráfico-plástico y llevarlo a buen término, anticipando datos sobre el tipo de material necesario y su utilización, con arreglo a una intención creativa, demostrando destreza para aplicar los conocimientos adquiridos a unos fines determinados.
  
6. Construir y organizar su propio «banco de datos» basándose en imágenes y materiales específicos, manipulando formas y procedimientos en función de unos resultados expresivos concretos.
  
Los estudiantes deberán saber cómo llevar a cabo un proyecto artístico, con un mínimo criterio selectivo, acerca de la procedencia y aplicaciones de sus imágenes, tratando de combinarlas con una cierta estética y estilo, revelando en su manejo los conocimientos que posee sobre éstas.
  
7. Integrar en un mismo proceso diversos lenguajes visuales (gráficos, plásticos y visuales), utilizando las posibilidades de cooperación y trabajo en equipo que ello supone.
  
Se evaluará con este criterio la capacidad de relacionar técnicas y lenguajes visuales (esquemas, dibujos, fotografías, diseños gráficos, pinturas, etc.) sintetizados en un montaje con una finalidad y en el cual puedan colaborar distintas personas de un equipo, especializándose cada una de ellas en un cometido, a fin de conseguir el máximo rendimiento en el trabajo.
  
8. Comparar las técnicas, reconociendo los modos de hacer tradicionales junto a los actuales, como vías expresivas del arte y la comunicación.
  
Se tratará de evaluar con este criterio la asimilación que han realizado los alumnos acerca del sentido de las manifestaciones artísticas, según el procedimiento y el material con que han sido tratadas a lo largo de la historia y en la actualidad.
  
FUNDAMENTOS DEL DISEÑO
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
Nuestro entorno cotidiano está configurado por infinidad de objetos que han sido el producto de una acción de diseño. Incluso el mismo espacio que habitamos, de uso público o privado, es el resultado de una planificación, de un proceso de diseño.
  
El Diseño, en su concepción moderna, aparece con la Revolución Industrial y la producción en serie, que origina la necesidad de planificar, de antemano, las características funcionales y formales de los objetos fabricados por medios mecánicos. Es un proceso en el que se plantean, de forma racional, la creación, fabricación, distribución y consumo de los objetos que configuran el entorno humano, tratando de resolver y conciliar las necesidades de los usuarios y los intereses económicos de la industria. No se trata de un puro añadido estético que aumenta el valor de cambio de los objetos, sino de un proceso de optimación de los mecanismos productivos y de un factor que contribuye a aumentar la calidad de vida.
  
Por otra parte, el diseño se aplica también a los mensajes visuales que se generan en el proceso de comunicación propio de las actividades humanas, ya sea con fin utilitario, cultural o simbólico, por lo que, a sus aspectos funcionales y estéticos se les añade un factor semántico, que los convierte en un elemento capaz de reafirmar la identidad de un grupo o sociedad determinada.
  
El Diseño es, pues, un proceso complejo, interdisciplinar y, muchas veces, de trabajo en equipo, en el que intervienen factores funcionales, tecnológicos, estéticos y semánticos que deben adecuarse a las características de cada objeto, entorno y grupo al que va dirigido.
  
En la Comunidad Valenciana, son múltiples y variados los sectores productivos (mueble, cerámica, textil, calzado, juguete, etc.) en los que el diseño debe ser una herramienta para mejorar la calidad e identidad de sus productos y servicios, al tiempo que satisfacen las necesidades de uso y estéticas de los consumidores, contribuyendo a mejorar su calidad de vida y el entorno.
  
Así pues, resulta necesario la capacitación de futuros profesionales que cubran estas nuevas necesidades sociales. A ello tiende la materia Fundamentos del Diseño, al pretender proveer a los estudiantes de fundamentos y destrezas necesarios para un nivel de iniciación adecuado, estableciendo las bases para desarrollar estudios superiores dentro de este ámbito. Por tanto, los estudiantes se han de ejercitar en la identificación y utilización de los métodos proyectuales, las técnicas y los sistemas habituales de representación, en el conocimiento y experimentación de materiales con los que se constituyen los modelos y prototipos, al tiempo que toman conciencia del problema que supone acomodar a las necesidades humanas la forma, función y dimensión estética de los objetos que configuran el entorno.
  
Para el alumnado de Bachillerato, esta disciplina debe tener un carácter empírico, experimental y generalizador, por lo que los contenidos se refieren a los dos ámbitos del diseño: diseño en el plano y diseño en el espacio, los cuales pretenden dotar al alumnado de los fundamentos y destrezas suficientes para un nivel de iniciación, sin pretender profundizar en métodos y procesos proyectuales más complejos y propios de futuras especializaciones.
  
II.Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que los alumnos y alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Fomentar en el alumnado la capacidad de investigación e imaginación suficientes para desarrollar la creación de formas nuevas, funcionales y bellas que puedan conectar con una sociedad a la que deberá aportar con sus ideas la renovación necesaria para la comunicación intercultural.
  
2. Desarrollar la capacidad de percepción en el alumnado, tanto en el campo de la publicidad, como sobre cualquier objeto tridimensional que deba cumplir una función.
  
3. Dominar los elementos básicos del diseño gráfico, tanto plásticos: composición, color, técnica y expresión, como los semióticos: simbología del signo, claridad en los mensajes, psicología del espectador.
  
4. Adquirir un amplio conocimiento de los sistemas de representación, tanto del sistema diédrico, como de los diferentes tipos de perspectiva para poder representar en un plano diseños tridimensionales.
  
5. Dominar las técnicas de expresión necesarias para el desarrollo de los diferentes fines.
  
6. Fomentar y desarrollar la visión espacial del alumnado.
  
7. Analizar, interpretar y modificar los diferentes tipos de diseño presentes en el entorno del alumnado.
  
8. Ser capaces de crear espacios habitables, transformarlos y diseñarlos en un plano.
  
9. Comprender el papel que el diseño tiene en la cultura contemporánea como referente de las corrientes estéticas más relevantes y valorar la aportación que supone el desarrollo del diseño para la economía e independencia creativa de cada país y de la Comunidad Valenciana.
  
10. Apreciar la importancia que tiene para la actividad del diseño el trabajo en equipo.
  
11. Iniciarse en la realización de modelos y prototipos estableciendo el vínculo entre la representación abstracta de la idea y su realidad espacial.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Diseño gráfico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Elementos básicos de la forma: punto, línea y plano. Investigación sobre dichas formas. Contraste visual para su mejor percepción.
  
- Estudios genéricos para su posterior aplicación: tangencias, enlaces, óvalos, elipses, etc. Tipografía.
  
- Tipografía. Clasificación y aplicaciones.
  
- La textura como elemento de comunicación. Clasificación y aplicaciones.
  
- Estudios del color, tanto desde un punto de vista plástico, como psicológico.
  
- La señalética, la semiología, la psicología: conocimientos necesarios de los mismos para que el alumno sea capaz de elaborar mensajes claros con gran contenido en su intención.
  
- Aplicaciones del Diseño bidimensional a campos profesionales específicos de la Comunidad Valenciana: publicidad, cerámica, textil. Procesos y técnicas específicas.
  
- Importancia del diseño gráfico en la cultura contemporánea. Valoración crítica.
  
2. Diseño tridimensional.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio de los sistemas de representación: sistema diédrico, axonometrías.
  
- Acotación. Escalas. Secciones.
  
- Estudio de los principales hitos de la historia del Diseño.
  
- Nociones de antropometría, ergonomía, biónica.
  
- Ordenación y composición modular sobre redes espaciales.
  
- Aplicación del color y las texturas para conseguir los efectos expresivos adecuados.
  
3. Diseño de interiores.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Perspectiva cónica (métodos y técnicas específicas de elaboración).
  
- Distribución de espacios, itinerarios y recorridos.
  
- Organización del espacio habitable público y privado.
  
- Estudio del color, de la luz, ambientación.
  
- Factores ambientales en el diseño de espacios habitables.
  
- Realización de maquetas de espacios habitables.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Explicar los elementos gráficos que son fundamentales en el diseño bidimensional (punto, línea, plano y textura), caracterizando las propiedades semánticas de los mismos y su valor sintáctico en el conjunto.
  
Con este criterio se intenta evaluar si se manejan los elementos formales básicos de la expresión plástica con evidente función comunicativa, diferenciando el alcance de cada una de las opciones que puedan presentarse en trabajos sencillos, tanto en el campo del diseño bidimensional como tridimensional. Debe considerarse que los elementos gráficos básicos tienen que suponerse enriquecidos por todos los medios de producción y reproducción gráfica, tanto los clásicos como los más recientes, la fotografía, la fotocopia y los medios informáticos.
  
2. Emplear el color con un sentido funcional, intentando establecer sensaciones o niveles de comunicación claramente definidos, particularmente en el campo de la simbología y de la señalética.
  
El uso de este criterio permite valorar el nivel alcanzado en la comprensión de las posibilidades semióticas del color en el campo de la normalización, ya codificado, y en el de las señales o indicadores visuales, que, aunque no suelen estar normalizados, sí se prestan a establecer ciertos códigos de carácter general.
  
3. Determinar las principales familias tipográficas, estableciendo sus ventajas e inconvenientes desde el punto de vista de la comunicación y aplicándolas en ejemplos muy concretos del diseño gráfico (prensa, revistas, libros, folletos y carteles).
  
Con este criterio se pretende evaluar el nivel de conocimientos y las actitudes desarrollados para el uso de la tipografía como elemento característico y expresivo de primer orden, dentro del diseño gráfico. No se trata de conocer todos los elementos que configuran y diferencian cada tipo, ni todas las variables que las principales familias originan, sino tener claros conceptos como «cuerpo», «remate», «alineación», etc., así como la adecuación de la morfología tipográfica y su sintaxis a las intenciones comunicativas y/o expresivas. Por otro lado, podrá valorarse la utilización de la rotulación caligráfica, la tipografía impresa o por medio de transferibles, pero manipulada de forma creativa y de acuerdo con las necesidades expresivas de los alumnos.
  
4. Aplicar, en actividades propias del diseño de objetos, los recursos fundamentales para sugerir la tridimensionalidad, tales como el claroscuro y la perspectiva, valorando las ventajas e inconvenientes que la imitación de la tercera dimensión tiene frente al plano, e integrando dichos recursos en proyectos concretos.
  
La propuesta de este criterio se hace para la evaluación de los conocimientos sobre perspectiva, axonométrica y cónica, y sobre destrezas de sombreado que han adquirido los estudiantes. Esto no quiere decir que se deba exigir el exacto cumplimiento de las leyes de la perspectiva y del claoroscuro, sino la consecución de un acertado efecto de relieve, lo cual, a veces, requiere una deliberada transgresión de esas leyes.
  
5. Describir mediante el sistema diédrico, el axonométrico y/o la perspectiva cónica, objetos o interiores arquitectónicos que no ofrezcan especial dificultad, relacionando las distintas descripciones y obteniendo conclusiones sobre las posibilidades de cada uno de los sistemas citados.
  
Con este criterio se alcanza a determinar, no sólo el nivel logrado por cada estudiante en cuanto al conocimiento teórico, sino, lo que es más importante, el acertado uso de dichos sistemas de representación para cada circunstancia, es decir, la capacidad de identificar y utilizar el sistema o sistemas necesarios, suficientes y adecuados en cada caso.
  
6. Diseñar redes (poligonales en el plano y poliédricas en el espacio), mediante perspectivas o maquetas a partir de un elemento modular para, con él y mediante repetición, constituir una forma real o perteneciente al diseño experimental.
  
Este criterio se propone para juzgar el nivel de comprensión espacial alcanzado, así como la capacidad para manipular los fundamentos de la geometría plana y de la geometría descriptiva, que son imprescindibles en la acción de diseñar. Se trata de valorar la capacidad de utilizar, de forma creativa, las manipulaciones o transformaciones que con las formas pudieran hacerse, tales como giros, traslaciones y simetrías.
  
7. Realizar maquetas de espacios habitables (lo que es propio del interiorismo) preferentemente de temas sencillos, considerando el espacio habitable como un espacio en negativo que ha de tener una concepción especial en la que la luz, el color y los circuitos de tránsito han de ser los condicionantes principales para el diseño.
  
Con este criterio se intenta medir también la capacidad de percibir el espacio pero, en este caso, se trata de un espacio distinto, ya que es el interior, el hueco, es decir, el verdadero espacio arquitectónico, lo que es objeto de atención. Este espacio, en lo que tiene de habitable, deberá distribuirse funcionalmente según las necesidades que del mismo vayan a exigirse, siendo este aspecto funcional el que deberá primar sobre otros, como la pura estética o la mera buena presentación del proyecto.
  
8. Aplicar un método de trabajo, con carácter general, que pueda ser válido para cualquier actividad de realización de proyectos dentro del campo del diseño, explicando la validez y la oportunidad de cada una de las fases ante una propuesta concreta.
  
Este criterio permite evaluar la capacidad adquirida para la comprensión de todo el proceso de diseño, que va desde la concepción de una idea o detección de una necesidad hasta que el producto está en manos del usuario, pasando por la fabricación y distribución. Con este criterio se puede valorar, además, en qué medida se comprende la presencia e incidencia del diseño en la elaboración o producción de objetos.
  
9. Aplicar con claridad los fundamentos, así como las características diferenciales de las principales técnicas gráficas que son pertinentes para la realización del diseño, particularmente las referidas al color y a los medios transferibles, utilizándolos en ejercicios concretos de diseño gráfico (diseño de carteles, folletos y señales).
  
Con este criterio se valoran las destrezas conseguidas en el empleo de las técnicas gráficas citadas y, especialmente, el acertado uso que de las mismas puede hacerse. Esto quiere decir que los estudiantes deberán seleccionar los materiales, técnicas y procedimientos más adecuados en cada caso, justificando tal elección.
  
IMAGEN
  
(Modalidad de Artes)
  
I. Introducción
  
Los estudiantes que cursen esta materia dispondrán de las capacidades que aparecen como objetivos del área de Educación Plástica y Visual, de la Educación Secundaria Obligatoria, en la que solamente se ha realizado una experiencia inicial y una primera aproximación a la lectura y producción de imágenes. La materia de Imagen tiene especial interés en el currículo de Artes, puesto que es una materia interdisciplinar. Con la enseñanza y el aprendizaje que se desarrollen en esta materia se habrá de alcanzar la capacidad de expresarse a través de imágenes, utilizando recursos varios como la cámara fotográfica, la de vídeo, el magnetoscopio, la fotocopiadora y el ordenador (en lo referente a las técnicas informáticas aplicadas al dibujo), sin olvidar las técnicas tradicionales de expresión, interviniendo de manera activa en el montaje de imágenes y sonidos, y generando mensajes propios.
  
El carácter específico de la materia Imagen se encuentra fundamentalmente en su identificación con la actual producción y manipulación de imágenes, en su adaptación a la realidad actual y a la modernidad. De ahí que su valor formativo reside, no sólo en que potencia de modo especial la creatividad, sino en el hecho de que, para cursarla con provecho, hay que poseer conocimientos de Dibujo Artístico y Técnico y resulta muy conveniente tener un dominio razonable de las Técnicas de Expresión Gráfico-Plástica, de la teoría del Diseño y de Volumen.
  
Además, en Imagen, los estudiantes van a adquirir un repertorio de nociones y de procedimientos que antes no han tenido ocasión de aprender, lo que hace que esta materia sea especialmente atractiva.
  
Pero este atractivo lleva aparejada una considerable dificultad, puesto que es una materia extensa y compleja, que por su propia naturaleza abarca muy distintos campos. Ello hace que sea muy complicado proporcionar una información exhaustiva de todos ellos, y que deba abordarse con una razonable dosis de realismo.
  
Atendiendo a las anteriores consideraciones, se ha creído conveniente otorgarle unidad, incluyendo en ella reflexiones de carácter estético y semiótico, que permitan tanto establecer las diferencias entre los medios que en ella se estudian como las similitudes que proporciona la unidad buscada en la materia, similitudes que radican en la imagen como medio de expresión estética.
  
Si en el estudio de cualquier lenguaje la relación con la realidad se presenta problemática, en el caso de la imagen lo es mucho más. La facilidad de representar el movimiento, el espacio, el tiempo y el sonido que caracteriza a estos medios, laborioso logro de la historia de las artes tradicionales, junto al carácter mecánico para representar/construir la realidad de la mayor parte de los medios que nos ocupan (fotografía, cine, televisión, vídeo) hace a estos lenguajes idóneos para la manipulación del receptor.
  
Se trata pues de aportar a los estudiantes, tanto un bagaje de conocimientos, destrezas y actitudes que les permitan expresarse mediante los medios aquí estudiados y que les serán útiles para estudios universitarios o para su posible inserción en el mundo profesional, como un conjunto de criterios que en cuanto receptor le permitan analizar críticamente los mensajes recibidos por los medios citados.
  
El currículo que se presenta se basa en un enfoque más práctico que teórico. Se ha procurado aligerar los fundamentos conceptuales reduciéndolos a los imprescindibles, a la vez que se ha hecho mayor hincapié en los contenidos procedimentales. Es cierto que, en Bachillerato, se debe proporcionar a los estudiantes una base conceptual suficiente, pero sin olvidar, en ningún momento, que esta primera aproximación al complejo mundo de la imagen debe aportar una información elemental sobre cada uno de los núcleos temáticos que se desarrollan. No se debe, por lo tanto, incurrir en la pretensión de impartir unas bases teóricas fundamentales, ya que esto es algo que debe reservarse para estudios especializados posteriores.
  
Un enfoque práctico, mediante el que los estudiantes se expresen a través de la imagen, aplicando con rigor conocimientos y técnicas que ya han adquirido, tiene la ventaja de resultar especialmente motivador. Por otra parte, la experiencia cognitiva lograda a través de distintas realizaciones creativas mediante la imagen (ya sea con fotografías, cómics, vídeos, etc.), constituye la base para que, en un momento posterior, puedan construir sus propios conceptos.
  
Por consiguiente, tanto los objetivos, como los criterios de evaluación se han formulado de modo realista, atendiendo a las posibilidades de los centros y a las de los estudiantes. Se han obviado formulaciones excesivamente ambiciosas tratando, en todo momento, de proporcionar al profesorado unos instrumentos que faciliten un enfoque didáctico preciso, tanto para impartir las enseñanzas como para evaluar el grado en que se han alcanzado los objetivos.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer los principios generales que informan el mundo de la imagen como medio cognoscitivo y expresivo. Expresarse y comunicarse utilizando los elementos conceptuales y técnicos de los medios visuales más apropiados para generar un mensaje propio.
  
2. Comprender el léxico propio del mundo de la imagen, la interrelación que existe entre la imagen y las distintas técnicas expresivas, conociendo su conceptualización para ser precisos en el momento de trasladar una actividad de la teoría a la práctica.
  
3. Analizar críticamente mensajes visuales, propios o ajenos así como valorar la importancia de dominar el dibujo artístico y técnico, la teoría del color y su capacidad expresiva, así como las diversas técnicas de expresión gráfico-plástica, para saber extraer de ellos los elementos estructurales, técnicos y artísticos.
  
4. Analizar los distintos lenguajes visuales para facilitar la integración de los conocimientos propios en ellos con el fin de consolidar un modo y un sistema personal de expresión y comunicación.
  
5. Interesarse en la adquisición de una visión multidisciplinar a la hora de producir, emitir y captar un mensaje visual.
  
6. Conocer los principios en los que se basa la fotografía y las principales técnicas de realización y revelado.
  
7. Elaborar cómics utilizando diversas técnicas (pluma, pincel, aguada, etc.).
  
8. Conocer las distintas posibilidades que ofrece la informática para generar imágenes estáticas y en movimiento.
  
9. Entender los principios en los que se basa el cine como medio expresivo, así como su terminología fundamental.
  
10. Conocer y practicar las técnicas básicas de la animación (dibujos animados en 2D y 3D, plastilina, recortables, etc.).
  
11. Analizar y crear mensajes publicitarios con diversas técnicas y estilos.
  
12. Conocer las técnicas de la ilustración y crear ilustraciones para diversos textos (literarios, científicos, etc.).
  
13. Crear mensajes audiovisuales dentro de los medios actuales de comunicación.
  
14. Discernir y valorar la importancia que cumplen los medios visuales en el campo de la comunicación y en las manifestaciones artísticas de la sociedad actual.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Conceptos y teorías de la imagen.
  
La teoría de la imagen ha de fundamentar el resto de los contenidos, que se refieren al estudio de alguno de sus aspectos. Es preciso que aparezca aquí la complejidad del fenómeno «imagen», identificando sus límites, a la vez amplios y precisos. Se propone para ello el estudio de la naturaleza y el concepto de la imagen por medio de su análisis, que puede expresarse por la percepción y su relación con la memoria visual y la memoria icónica transitoria, así como por la representación y el estudio de los elementos dinámicos y escalares de la imagen, su orden y composición.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Naturaleza y concepto de la imagen. Imagen e iconicidad. Imagen y realidad.
  
- La percepción: percepción y conocimiento. Teorías de la percepción.
  
- La forma: simplicidad estructural, elección del medio de representación.
  
- Elementos escalares y dinámicos de la imagen. Imagen y narración.
  
- Análisis de la imagen. La polisemia de la imagen. Denotación y connotación. La imagen creativa como medio expresivo.
  
- Rasgos comunes y particulares de los diferentes lenguajes visuales. Valoración de estos lenguajes como valiosos medios de expresión.
  
- Papel que desempeñan los medios de comunicación de masas en el grado de aceptación y rechazo de las nuevas manifestaciones artísticas y culturales. Valoración crítica.
  
- Actitud crítica y de rechazo ante todo tipo de discriminación sexual, social, racial o de creencias que pueda aparecer en producciones visuales o audiovisuales.
  
2. Imagen fija y lenguajes integrados.
  
Se contemplan aquí distintos modos de la imagen fija, tanto visuales como audiovisuales, casi todos ellos vinculados a modernas tecnologías de la imagen, entre ellas las técnicas de proyección luminosa directa de la imagen, transparencias y diaporamas. Se incluyen también en este núcleo las imágenes producidas por técnicas mecánicas, bien sean fotográficas en sus diversas especialidades o imágenes producidas por ordenador y sus aplicaciones gráficas. También se recogen en este núcleo manifestaciones de la imagen gráfica estática como el cómic, la publicidad gráfica, el cartel y la ilustración.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- La fotografía. principios generales:
  
\*El lenguaje fotográfico: fundamentos. Lectura de la imagen fotográfica.
  
\*Manejo de la cámara fotográfica. Elaboración de imágenes fotográficas con distintas intenciones comunicativas.
  
\*Manipulación de imágenes fotográficas: Fotomontaje y Copy Art.
  
- La imagen secuenciada. El cómic y el story board: técnicas y estilos:
  
\*El lenguaje del cómic. Convenciones sobre el movimiento y el tiempo. La viñeta: contenido icónico y verbal. El montaje en el cómic.
  
\*Análisis del cómic teniendo en cuenta su lenguaje, contenido ideológico y valores estéticos.
  
\*Elaboración de historietas empleando el lenguaje del cómic.
  
- Diseño gráfico:
  
\*La publicidad gráfica. Imagen y palabra. Objetivos y medios.
  
\*El cartel. Mensajes semántico y estético. Sus códigos y funciones. Materiales y técnicas para su elaboración.
  
\*La ilustración. Interacción de dos lenguajes. Técnicas de ilustración. Su elaboración.
  
- Imágenes generadas por ordenador:
  
\*Captación y transformación de imágenes. Elaboración de imágenes a través de programas específicos. Intercambio de imágenes vídeo-ordenador.
  
\*Aplicaciones gráficas del ordenador.
  
- Diaporama:
  
\*Diapositivas a mano y con cámara. Procesos de elaboración de diaporamas. Utilización del proyector.
  
3. Imagen en movimiento.
  
Se consideran aquí los diferentes modos, tanto visuales como audiovisuales, de la imagen en movimiento, concretamente el cine en sus dos vertientes, la artística y cultural, y la publicitaria y comercial. Esta última, a su vez, puede ser cinematográfica o para su difusión exclusiva por televisión. En ambos casos se incluyen la producción de guiones literarios y técnicos, las unidades de narración y los diferentes tipos de planos. También se ocupa este núcleo del vídeo y sus técnicas, de la realización de guiones literarios y del manejo de la cámara. Se introduce aquí el lenguaje de los dibujos animados y su realización, bien sea con cámara de vídeo o por ordenador. Por otro lado, se hace referencia a diferentes mensajes adicionales a la imagen en los montajes escénicos de teatro, conciertos y happenings.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- El cine de imagen real y el vídeo: principios generales y terminología específica:
  
\*El lenguaje del cine y del vídeo. Guión literario y guión técnico. Elaboración del story board. Unidades de narración. Planificación y angulación. El movimiento en el cuadro y de la cámara. El espacio. La profundidad de campo. El fuera de campo. El montaje; elipsis temporales, continuidad y ritmo.
  
\*Elaboración de guiones y su realización. Utilización de la cámara de vídeo.
  
\*El cine de animación. Leyes de la animación. Los dibujos animados.
  
\*El lenguaje de la animación. Técnicas de animación. Animación por ordenador y/o con cámara de vídeo.
  
- Otros modos de expresión:
  
\*Multimedia. El spot publicitario. El vídeo-clip. Multimedia. Montajes escénicos.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Exponer los conceptos fundamentales y las principales teorías sobre la imagen. Diferenciar las distintas percepciones de una misma imagen, a partir de situaciones y receptores diferentes.
  
Este criterio evalúa si se conocen los principios de la percepción, visual y sonora, y de la comunicación, así como y la diferencia entre los diferentes medios (televisión, cine, publicidad, fotografía, etc.) en ambos procesos.
  
2. Elegir la técnica y el estilo gráfico para expresar, mediante imágenes, un mensaje. Buscar distintas alternativas en la comunicación con imágenes, teniendo en cuenta la importancia del tipo de mensaje y de receptor al que va dirigida.
  
Se trata de comprobar si se relaciona la diferente iconicidad de los medios con el mensaje que se expresa y el efecto de mayor o menor distanciamiento que sobre el receptor se quiere conseguir.
  
3. Utilizar la fotografía como medio expresivo, tanto en blanco y negro como en color. Producir imágenes en las que intervengan los conceptos, fases, elementos y técnicas que constituyen un proceso de realización audiovisual.
  
Este criterio evalúa la importancia del trabajo en equipo en la producción audiovisual así como la aplicación de los conceptos de expresión, creación, comunicación, análisis y apreciación.
  
4. Identificar paisajes, urbanos o rurales, con diferentes diagramas en sus líneas directrices de configuración.
  
Con este criterio se evalúa la capacidad de aplicar los conocimientos sobre el valor estático y dinámico de las líneas y sus direcciones vertical, horizontal, quebrada y curva para solucionar problemas de composición previamente planteados.
  
5. Distinguir los distintos enfoques y planificaciones que se utilizan en el lenguaje cinematográfico. Aplicar el conocimiento sobre el uso de la luz para acentuar el mensaje plástico en diversos sentidos.
  
Con este criterio se evalúa si los estudiantes relacionan realidad o sentimiento con los diferentes valores plásticos expresivos del color, así como si conocen el valor de la luz como creadora de volumen.
  
6. Elegir entre los diferentes tipos de medios de producción audiovisual (fija y móvil), considerando lo que en ellos hay de común y diferente, para de esta forma decidir, en cada caso, cuál sería el medio más adecuado de aplicación.
  
Este criterio evalúa la adecuación del medio que se utiliza al efecto estético que se quiere expresar: iconicidad, temporalidad, dinamismo.
  
7. Experimentar con el aspecto cromático de las imágenes, interponiendo filtros entre el objeto y la luz, alterando fotografías o diapositivas y utilizando medios aditivos o sustractivos para conseguir efectos determinados.
  
Con este criterio se evalúa si los estudiantes conocen o utilizan las características específicas del color-luz y el color-materia, y sus mezclas aditiva y sustractiva.
  
8. Diseñar y realizar diferentes planificaciones de una misma imagen, buscando con ello múltiples enfoques y resultados.
  
Este criterio evalúa el conocimiento del significado estético que otorgan a las realizaciones artísticas los diferentes encuadres, ángulos de visión y duración de los planos, así como la expresión del espacio y el ritmo como variables de la composición y el montaje.
  
9. Describir, en una imagen en movimiento, los diferentes desplazamientos de la cámara y el tratamiento temporal de la acción.
  
Se trata de evaluar si se conocen los tipos de movimiento de cámara, y si se distinguen las funciones de seguimiento y de relación, así como la fuerte carga enunciativa de esta última. También si se conocen las convenciones que expresan el transcurso temporal.
  
10. Diseñar y realizar secuenciaciones de una historia, por medio de diferentes procedimientos de imagen fija.
  
Con este criterio se evalúa si los alumnos conocen las convenciones que expresan el espacio, el tiempo, el movimiento, el ruido y el texto en dichos medios.
  
11. Registrar tipos de sonido diferentes en cuanto a origen, intensidad, tono y timbre, con el fin de incorporarlos como banda sonora de una historia secuenciada.
  
Evalúa si los alumnos distinguen las funciones, objetiva y subjetiva, que cumplen música, ruidos, diálogos y voz en off, así como el silencio, en las diferentes realizaciones audiovisuales.
  
12. Exponer las leyes de la animación y ponerlas en práctica mediante la planificación y diseño de dibujos animados en 2D.
  
13. Exponer los principios básicos de la publicidad y crear mensajes publicitarios.
  
14. Diseñar y realizar carteles.
  
15. Ilustrar distintos textos utilizando técnicas y estilos gráficos diversos.
  
16. Planificar diseños multimedia.
  
BIOLOGÍA Y GEOLOGÍA
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
La sociedad actual se caracteriza por estar intensamente influida por la ciencia. Nuestra vida cotidiana está llena de actividades y de hechos que exigen ser entendidos desde un punto de vista informado, racional y científico, un punto de vista ilustrado por las ciencias de la naturaleza. Los conceptos y los instrumentos básicos, necesarios para la interpretación de muchos fenómenos de la vida cotidiana en la actualidad proceden de las ciencias naturales, concretamente de la Biología y la Geología. Las finalidades propedéutica y orientadora del Bachillerato reclaman mejorar y ampliar la base científica de los alumnos y las alumnas en cuanto a conceptos, principios, leyes, teorías y procedimientos difíciles de abordar en la etapa anterior.
  
El objetivo de esta disciplina es comprender la naturaleza, poner orden y significado en el amplio campo de fenómenos que se presentan como un caos ante la observación humana, coordinando, organizando y explicando el mundo de la experiencia en un sistema coherente.
  
La materia de Biología y Geología profundiza y completa conocimientos del área de Ciencias de la Naturaleza de la etapa Secundaria Obligatoria, con la cual debe tener un buen enlace. En el Bachillerato, las principales disciplinas que integraban el área de Ciencias de la Naturaleza adquieren entidad curricular plena y desarrollo educativo propio: Biología, Geología, Física, Química. Son materias que comparten algunas características comunes, relativas a su espacio epistemológico, a sus métodos, a algunos de sus núcleos temáticos, a su valor funcional y educativo, y a las conexiones con estudios superiores. Todas ellas han conocido importantes cambios en nuestro tiempo, y junto a adquisiciones científicas de otras épocas, que se configuraron en las teorías «clásicas» de las respectivas disciplinas, en los últimos años o decenios se han producido progresos científicos revolucionarios, que, a menudo, sin alterar los principios de la «ciencia clásica», han modificado del todo nuestra visión del mundo, sobre todo en una percepción más clara de la complejidad de los fenómenos de la naturaleza.
  
Esta materia incorpora, todavía a nivel general, algunos de los conocimientos de la Biología y Geología actuales, conocimientos que reúnen la triple característica de ser básicos, de corresponderse con el estado actual de esas ciencias y de poseer gran poder explicativo.
  
Los núcleos de contenidos proceden de las dos ciencias que se reúnen en esta asignatura. En este curso se pretende realizar una aproximación al conocimiento de la estructura de nuestro planeta y de los métodos que emplean los geólogos para su investigación. Se dedica especial interés a los procesos formadores de rocas. Se destacan aquellos aspectos unificadores de la Teoría de la Tectónica Global, que inciden de forma especial en la dinámica litosférica y en los procesos petrogenéticos.
  
En lo que concierne a la Biología, los contenidos seleccionados, atienden a las formas de organización de los seres vivos, partiendo del principio unificador de la constitución celular universal de la materia viva para estudiar a continuación la biodiversidad que nos muestran los cinco reinos y las respuestas que dan los organismos a las funciones básicas de la vida. Es una Biología del organismo como sistema, un enfoque globalizador que considera en su conjunto al ser vivo, sus estructuras, sus funciones y las interacciones internas y externas que caracterizan su funcionamiento.
  
Por otro lado, no se abordan con detalle las explicaciones físico-químicas de los procesos vitales, ni se tratan con profundidad el nivel celular y subcelular, que son objeto de estudio del curso siguiente.
  
Superpuesto a esta visión se sugiere un enfoque evolucionista, puesto que el estudio de la taxonomía de los seres vivos requiere del análisis de una serie de criterios evolutivos que den coherencia y sentido a muchas de las estructuras y funciones que serán analizadas.
  
Además de los núcleos conceptuales centrales desarrollados se pueden articular diversos contenidos relativos a procedimientos y actitudes, que permiten mostrar estas ciencias como proceso de construcción de conocimientos en continua interacción con la tecnología y con otras actividades humanas y sociales.
  
El papel formativo de la asignatura implica la ampliación y profundización de los conocimientos biológicos y geológicos de la etapa anterior, lo que permitirá abordar con mayor complejidad el estudio del organismo vivo con un punto de vista globalizador y unitario, así como el de una imagen más avanzada de la Tierra como planeta activo.
  
Para los estudiantes de Bachillerato estas ciencias han de aparecer con su carácter experimental, a la vez que como construcción teórica y de modelos. Han de favorecer la familiarización con las características de la investigación científica y su aplicación a la resolución de problemas concretos, la forma de avance de las ciencias, el papel desempeñado por las diferentes teorías y la importancia de los modelos teóricos como representaciones interpretativas de la realidad. También conviene que su desarrollo muestre las aplicaciones de estas ciencias y sus implicaciones tecnológicas y sociológicas. Por todo ello, se proponen dos núcleos de contenidos transversales y comunes a todas las materias en ambos cursos. Son núcleos principalmente de procedimientos y actitudes que se refieren a una aproximación, ya iniciada en la etapa anterior, más formalizada al trabajo científico y a la naturaleza de la ciencia, en sí misma y en sus relaciones con la sociedad y con la tecnología.
  
En fin, ha de hacerse explícito el aspecto tanto formativo como orientador y propedéutico, respecto de estudios superiores, sean carreras universitarias o ciclos formativos profesionales.
  
Por otro lado, se ha de tener en cuenta que los estudiantes presentan concepciones previas sobre muchas de las cuestiones que se propone trabajar, así como un desarrollo psicológico superior al que presentaban en la Educación Secundaria Obligatoria, e intereses y necesidades personales diferentes. En esta etapa, los estudiantes pueden llegar a conocimientos más abstractos que en la etapa anterior y profundizar en la realización de tareas intelectuales, tales como manejo de símbolos, razonamiento lógico, capacidad de generalización etc.; para que ello se produzca realmente, habrá que partir de conceptos o representaciones más concretos, como en cualquier edad, para establecer un puente entre los conceptos previos y los nuevos, de manera que pueda producirse un verdadero aprendizaje significativo, una auténtica construcción de conocimientos, lo que facilitará el desarrollo del pensamiento formal. Es importante también que los estudiantes tengan oportunidad de aplicar los nuevos conocimientos adquiridos a nuevas situaciones teóricas o prácticas, para potenciar la transferencia de su aprendizaje.
  
Finalmente, los proyectos curriculares que se realicen, deberán tener en cuenta los intereses y necesidades arriba mencionados, según el medio de los estudiantes, de manera que intenten satisfacer al máximo sus expectativas profesionales futuras y sus inquietudes personales, dentro del triple carácter formativo, orientador y propedéutico que debe tener el Bachillerato.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los conceptos, las leyes, las teorías y los modelos más importantes y generales de la Biología y la Geología que les permitan tener una visión global y una formación científica básica y desarrollar estudios posteriores más específicos.
  
2. Aplicar los conceptos, las leyes, las teorías y los modelos aprendidos a situaciones reales y cotidianas.
  
3. Analizar críticamente hipótesis y teorías contrapuestas que permitan desarrollar el pensamiento crítico y valorar sus aportaciones al desarrollo de la Biología y la Geología.
  
4. Utilizar con cierta autonomía destrezas investigativas, tanto documentales como experimentales (plantear problemas, formular y contrastar hipótesis, realizar experiencias, interpretar y comunicar resultados, y utilizar fuentes de información), reconociendo el carácter de la ciencia como proceso cambiante y dinámico.
  
5. Desarrollar actitudes que suelen asociarse al trabajo científico tales como la búsqueda de información exhaustiva, la capacidad crítica, la observación inteligente la necesidad de verificación de los hechos, el cuestionamiento de lo obvio y la apertura ante nuevas ideas y la comunicación fidedigna de los resultados experimentales.
  
6. Integrar la dimensión social y tecnológica de la Biología y la Geología, interesándose por las realizaciones científicas y tecnológicas y comprendiendo las ventajas y los problemas que su evolución plantea a la naturaleza, al ser humano, a la sociedad y a la comunidad internacional.
  
7. Comprender el sentido de las teorías y modelos biológicos y geológicos como interpretación de los fenómenos naturales, valorando su aportación al desarrollo de estas disciplinas.
  
8. Explicar expresiones «científicas» del lenguaje cotidiano según los conocimientos biológicos y geológicos adquiridos, relacionando la experiencia diaria con la científica.
  
9. Interpretar globalmente los fenómenos de la geodinámica interna a la luz de la tectónica de placas.
  
10. Comprender el funcionamiento de los seres vivos como diferentes estrategias adaptativas al medio ambiente.
  
III. Núcleos de contenidos
  
En Biología y Geología los dos primeros núcleos presentan contenidos transversales que deben estar presentes e impregnar los demás núcleos, cuyos contenidos se refieren al ámbito específico de la disciplina. No se tratarán por tanto aisladamente, sino que adquirirán significado al concretarlos en los contenidos de los restantes núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los alumnos y las alumnas deben ir avanzando en la comprensión y utilización de los aspectos intelectuales y prácticos que les permitan abordar los problemas desde un punto de vista científico y aumentar su comprensión del modo en que se producen y cambian los conocimientos científicos.
  
Este núcleo y el siguiente deben promover el desarrollo de actitudes como: curiosidad, perseverancia, disposición al análisis reflexivo, precisión, disposición a la consideración y valoración de argumentos distintos a los propios, auto-confianza, imaginación, creatividad, respeto y sensibilidad hacia el medio ambiente, disposición a cooperar con los demás; estas actitudes contribuyen a la formación integral del alumnado a la vez que generan actitudes positivas hacia la ciencia y su aprendizaje.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo una investigación.
  
- Actitudes propias del trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Naturaleza de la ciencia y sus relaciones con la tecnología y con la sociedad.
  
Se abordará el estudio de la naturaleza de la ciencia, sus logros y sus limitaciones. Ello supone la modificación de la imagen tradicional de ciencia exacta, lógica, de soluciones únicas, libre de ambigüedades, absoluta, inmutable; es decir, avanzar en la comprensión de cómo se elaboran las ideas científicas, cómo evolucionan y cambian con el tiempo (naturaleza temporal y provisional de las teorías y modelos científicos), así como de las interrelaciones de la ciencia con la técnica y la sociedad, tanto en el ámbito público como en el privado.
  
Para ello es necesario que en los núcleos de contenidos específicos el alumnado realice actividades que:
  
\*Muestren el carácter de invención y de tentativa de las teorías y modelos científicos.
  
\*Presenten algunas teorías y modelos que se mantuvieron en determinadas épocas, las causas de su mantenimiento y abandono y de las teorías y modelos que los sustituyeron, poniendo de manifiesto el carácter evolutivo de los conceptos.
  
\*Muestren las mutuas relaciones entre ciencia y técnica, analizando situaciones o procesos técnicos basados en ideas científicas, así como la incidencia en el desarrollo científico de algunos avances técnicos.
  
\*Presenten las consecuencias de los avances científico-técnicos en la modificación del medio, así como las propuestas que intentan corregir algunos problemas planteados.
  
\*Muestren las implicaciones de la ciencia y de la técnica en distintos aspectos de la vida social: economía, política, ideologías, ética.
  
\*Aborden las profundas influencias de la sociedad en el desarrollo científico: elección de temas de investigación, asignación de presupuestos, etc.
  
\*Permitan la valoración de que el aspecto científico es sólo uno de los múltiples factores que hay que tener en cuenta en la solución de problemas que se plantea la sociedad actual y de que en la toma de decisiones hay que considerar implicaciones diversas.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Análisis de la naturaleza de la ciencia: sus logros y limitaciones, su carácter de continua búsqueda y de tentativa, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la ciencia con la tecnología y las implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias de la sociedad en el desarrollo de la ciencia y la tecnología. Valoración crítica.
  
3. Métodos de investigación geológica.
  
En este núcleo se abordan las técnicas de investigación que han utilizado y utilizan los geólogos para investigar la estructura de nuestro planeta, tanto los tradicionales de campo y laboratorio, como aquellos que derivados de la aplicación de nuevas tecnologías han contribuido poderosamente al avance de nuestros conocimientos geológicos.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Métodos tradicionales aplicados a la investigación de la estructura de nuestro planeta. El trabajo de campo: reconocimiento in situ, recolección de muestras; precauciones. El trabajo en el laboratorio: análisis químicos, físicos y petrológicos.
  
- Las nuevas tecnologías en la investigación geológica: satélites, GPS y teledetección.
  
- Las Ciencias Geológicas y el conocimiento de la Tierra.
  
4. Estructura interna de la Tierra.
  
En este núcleo se propone realizar un análisis de las teorías actuales sobre la estructura interna de nuestro planeta partiendo de aquellas que intentan explicar su origen y el de los demás componentes del sistema solar. Para ello se tratarán algunas de las propiedades y características físicas, de la Tierra, su estructura y composición química, y se avanzará en la comprensión de que la evolución de dichos conocimientos está en relación con el avance de los métodos utilizados en Geología, tales como la refracción sísmica, el magnetismo, los métodos térmicos o el estudio de los meteoritos.
  
También se analizaran aquellos aspectos esenciales de la Teoría de la Tectónica de Placas que explican de una manera unificada los procesos endógenos de nuestro planeta.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Origen de la Tierra y del Sistema Solar.
  
- Hipótesis sobre la estructura y la naturaleza físico-química del interior de la Tierra. Diferentes métodos de estudio. Diferenciación en capas.
  
- Interpretación de datos proporcionados por los diferentes métodos, para la reconstrucción de modelos de la estructura de la Tierra.
  
- Las placas litosféricas: estructura y dinámica. La máquina térmica del interior terrestre. Conducción y convección del calor interno.
  
- Aspectos esenciales y unificadores de la Teoría de la Tectónica de Placas en la dinámica interna del planeta.
  
- Valoración de la importancia de los métodos técnicos en el avance del conocimiento sobre el interior de la Tierra.
  
5. Cristalización y ambientes petrogenéticos.
  
Se pretende que el alumnado conozca la naturaleza de los materiales que constituyen la Tierra, rocas y minerales. Para ello tiene especial interés conocer los procesos implicados en la génesis de los componentes básicos de la materia mineral, los cristales (solidificación, cristalización, recristalización, etc.) y la importancia de los diferentes factores físico- químicos que determinan su formación. Se insiste en la diferenciación conceptual entre cristal, mineral y roca.
  
En este núcleo se abordan también, como preparación para el bloque siguiente el concepto y los tipos de ambientes petrogenéticos y su relación con la Teoría de la Tectónica de Placas.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Qué es un cristal.
  
- Solidificación, cristalización y recristalización.
  
- Cristalogénesis: nucleación y crecimiento de los cristales. Estructura interna de los cristales. Aplicaciones de los cristales.
  
- Minerales y rocas: concepto y tipos.
  
- El ciclo de las rocas y los ambientes petrogenéticos: características y relación con la Tectónica de Placas.
  
6. Los procesos petrogenéticos. La destrucción de las rocas.
  
En el presente núcleo se plantean los procesos petrogenéticos y los resultados de dichos procesos. Se insiste en la explicación que a los mismos suministra la teoría de la Tectónica Global. Así mismo se hace hincapié en la génesis de yacimientos minerales como un proceso geológico singular de enorme trascendencia económica.
  
También se aborda en este núcleo el estudio de la meteorización, que supone la alteración física, química y biológica de los diferentes tipos de rocas y que es un elemento inicial en un proceso de gran transcendencia: la formación de los suelos.
  
Los contenidos que se desglosan en este bloque son los siguientes:
  
- Procesos de formación y evolución de los magmas. Yacimientos minerales asociados. Tipos de magmas y tectónica global. Las rocas magmáticas.
  
- Los factores del metamorfismo. Reacciones metamórficas. Yacimientos minerales asociados. Tipos de metamorfismo. El metamorfismo y la tectónica global. Las rocas metamórficas.
  
- Ambientes y procesos sedimentarios. La estratificación y su valor geológico. Las rocas sedimentarias. Yacimientos asociados.
  
- Las principales rocas de la Comunidad Valenciana.
  
- La alteración de las rocas superficiales. Meteorización: concepto, tipos y factores que condicionan el proceso. Formación de suelos. Los suelos en la Comunidad Valenciana.
  
7. Formas de organización de los seres vivos.
  
Este núcleo de contenidos contempla la organización básica de los seres vivos. Para ello se parte de la constitución celular universal de los organismos vivientes y se progresa hacia la complicación estructural de los metazoos y metafitas.
  
El estudio del presente núcleo requiere un tratamiento sucinto de la composición química de la materia viva y de la estructura y función celular. No obstante el tratamiento pormenorizado y profundo de tales contenidos se reserva para la asignatura Biología de segundo curso de Bachillerato.
  
Los contenidos de este núcleo temático quedan distribuidos como sigue:
  
- Unicelularidad (procariótas y eucariotas) y pluricelularidad.
  
- Diferentes niveles de organización en un ser pluricelular (sistemas, aparatos, órganos, tejidos, células) y su relación con los procesos biológicos básicos. La diferenciación celular.
  
- Histología y organografía vegetal. Conceptos básicos.
  
- Histología y organografía animal. Conceptos básicos.
  
8. Biodiversidad y clasificación de los organismos.
  
Para abordar científicamente la clasificación de los seres vivos, es conveniente partir de un marco teórico que comprenda el origen de la vida y que además dé sentido a toda una serie de conceptos tales como adaptación, homología, analogía, etc. Esta base teórica no es otra que la teoría de la evolución biológica.
  
El concepto de evolución es un principio unificador que ayuda a la comprensión de la diversidad de la vida en la Tierra, de las relaciones entre los seres vivos y de la interdependencia de la vida y el medio físico. Partiendo de este modelo explicativo se puede abordar el estudio del parentesco filogenético, de gran ayuda en las clasificaciones biológicas actuales. En el presente núcleo no se pretende desarrollar toda la teoría evolutiva sino analizar aquellos hechos que fundamentan y explican la diversidad biológica.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Distintas concepciones sobre el origen de la vida. Origen de los compuestos orgánicos. Las primeras células.
  
- La teoría de la evolución: su poder explicativo. Situación actual de los conocimientos sobre la evolución biológica. Evolución y filogenia: diversificación de la vida.
  
- El problema de las relaciones filogenéticas y la clasificación. Criterios que se utilizan en el estudio comparado entre los distintos grupos de seres vivos.
  
- Taxonomía. Criterios de clasificación.
  
- Características de los cinco reinos.
  
- Principales phyla. Su clasificación.
  
9. El mantenimiento de la vida.
  
El estudio de los organismos, su estructura y función debe partir de la idea del organismo como sistema, constituido por diversas partes relacionadas entre sí y con el medio externo, mediante transferencias de energía y materia y transferencias de información.
  
Al abordar el estudio del mantenimiento de este sistema hay que tener en cuenta que, a pesar de la gran variedad de modelos organizativos de animales y plantas, las operaciones básicas siguen pautas elementales reducibles a unos pocos casos. Por ello, se propone no un estudio morfológico detallado de los distintos grupos taxonómicos, sino el estudio de las pautas generales de nutrición y relación de los diferentes organismos, que dan un sentido más total y unificador a los procesos biológicos. No obstante, se puede plantear de manera sencilla la comparación de las funciones entre los grandes grupos de seres vivos, usando el modelo explicativo de la teoría de la evolución.
  
Este núcleo, y el siguiente, constituyen una excelente oportunidad para la utilización de procedimientos de investigación de fenómenos fisiológicos y el desarrollo de determinados valores y actitudes sobre los seres vivos.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Los seres vivos como sistemas que interaccionan con el medio. Funciones de los seres vivos. Concepto de homeostasis.
  
- Algunas relaciones entre la presencia de determinadas estructuras y las funciones.
  
- Distintas estrategias de adaptación al medio en animales y vegetales. Discusión de algunos ejemplos que las pongan de manifiesto.
  
- Los seres vivos y la energía. Los alimentos, materia y energía para las células: respiración y fermentación. La síntesis de materia orgánica: la fotosíntesis.
  
- El procesamiento de los alimentos. El intercambio de gases. La absorción y el transporte de nutrientes. La excreción.
  
- Planificación y realización de investigaciones que intenten resolver algún problema relacionado con la nutrición o con la relación. Discusión de experiencias que permitieron estudiar algunos procesos relacionados con la nutrición o la regulación, usando fuentes documentales diversas.
  
- Regulación y control de los procesos fisiológicos en animales: coordinación nerviosa y endocrina y su interdependencia. La regulación en los vegetales.
  
- Algunas técnicas que son aplicación de los conocimientos sobre nutrición y relación, en plantas y animales: el uso de hormonas en el crecimiento y engorde de los animales y la actuación de las hormonas en hortofruticultura.
  
10. La perpetuación de la vida.
  
Los organismos se caracterizan por su capacidad de producir copias de sí mismos y de este modo perpetuarse sobre la Tierra. Es objeto de este núcleo conocer los mecanismos fundamentales de la reproducción y de algunas pautas que sigue el desarrollo de los organismos. Del mismo modo que en el núcleo anterior, se puede hacer un somero estudio comparado de las características de la reproducción y los ciclos vitales en los grandes grupos de seres vivos, introduciendo el modelo evolutivo como forma explicativa de las funciones vitales. También, interpretar muchos fenómenos importantes relacionados con la intervención humana en la reproducción en animales y vegetales, que puede tener incidencia ecológica, agrícola, ganadera y médica, así como implicaciones éticas.
  
Los contenidos de este núcleo son los lo siguientes:
  
- El ciclo vital de los seres vivos. Reproducción y desarrollo.
  
- La reproducción sexual y asexual. Diferencias, ventajas e inconvenientes. Algunos modelos de ciclos reproductores. Valoración de los rasgos adaptativos de dichos modelos y su importancia en la evolución de los distintos grupos.
  
- Discusión de experiencias que permitieron resolver algunos problemas relacionados con la reproducción y el desarrollo animal o vegetal, usando fuentes documentales diversas. Planificación y realización de investigaciones para estudiar algún problema relacionado con la reproducción o el desarrollo animal o vegetal.
  
- La intervención humana en los ciclos vitales de los seres vivos: repercusiones ecológicas, sociales y económicas. Implicaciones éticas de esta intervención en el ciclo reproductor humano.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Aplicar las principales teorías sobre el origen y la evolución de la Tierra para explicar las características geológicas de la misma.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes no sólo comprenden las principales teorías actuales sobre el origen de la Tierra sino que las utilizan para interpretar datos sobre sus características geológicas, como la estructura concéntrica del planeta y un núcleo predominantemente de hierro, consecuencia de la diferenciación original en capas; o la relación entre la formación de la Tierra con la formación de la atmósfera e hidrosfera.
  
2. Aplicar las estrategias propias del trabajo científico para la resolución de problemas relativos a la estructura y composición de la Tierra.
  
Se trata de comprobar el avance del alumnado en su capacidad para la resolución de problemas relativos a la estructura y composición de la Tierra, a partir de datos de diferente naturaleza, como los cambios de velocidad de las ondas sísmicas o la densidad de los materiales, planteando el estudio cualitativo de la situación, emitiendo hipótesis, analizando los resultados, etc.
  
3. Aplicar la teoría de la tectónica global a diversas situaciones, siendo conscientes de su valor como teoría de síntesis de amplio poder explicativo, aunque conociendo sus limitaciones y su campo de aplicación.
  
Los estudiantes deben conocer las ideas principales de la teoría de la tectónica global, que supuso una revolución en la comprensión de la actividad de la superficie terrestre, para poder aplicarlas a la interpretación de algunos aspectos actuales de la Tierra. Analizando las características de las placas litosféricas, sus bordes, sus movimientos, etc., deberán explicar la presencia de volcanes, expansión de océanos, formación de cordilleras, etc., considerando el carácter cambiante y dinámico de las teorías científicas a través del análisis de la tectónica global como síntesis de teorías anteriores, tales como la expansión del fondo oceánico, la deriva continental o la convección. Deben ser conscientes además de que existen fenómenos que esta teoría no es capaz de explicar.
  
4. Explicar los procesos de formación de las rocas magmáticas, metamórficas y sedimentarias y su relación con la Teoría de la Tectónica de Placas.
  
Con este criterio se pretende comprobar que el alumnado puede analizar y explicar los procesos petrogenéticos, caracterizar las rocas resultantes de dichos procesos y determinar la importancia que en su desarrollo tienen los diferentes parámetros físicos y químicos. Debe ser capaz asimismo de caracterizar y ubicar los diferentes ambientes petrogenéticos y de relacionarlos, en su caso, con los postulados de la Teoría de la Tectónica de Placas.
  
5. Identificar las principales rocas, y yacimientos minerales de la Comunidad Valenciana y establecer el posible uso que se hace de ellos.
  
Con este criterio pretendemos evaluar si nuestros alumnos y alumnas son capaces de reconocer por sus características físicas, químicas y petrológicas, las principales rocas que integran el territorio valenciano, identificando sus propiedades y relacionándolas con las aplicaciones que de ellas se hacen. Asimismo, si conocen aquellos yacimientos minerales de importancia económica que se explotan en la Comunidad Valenciana.
  
6. Identificar los principales suelos de la Comunidad Valenciana y establecer el posible uso que se hace de ellos.
  
El conocimiento de los principales suelos de nuestra Comunidad y de los procesos que los han generado es un contenido que nuestro alumnado debe igualmente hacer suyo, valorando su importancia económica.
  
7. Explicar e identificar las características de los principales tejidos animales y vegetales.
  
Con este criterio pretendemos determinar si el alumnado es capaz, partiendo del paradigma de la teoría celular, de establecer relaciones fundamentadas entre la morfología y fisiología de los diferentes tejidos animales y vegetales y las funciones de los seres vivos como tales. Los estudiantes deben identificar los principales tejidos animales y vegetales por sus características morfológicas y analizar y valorar la progresiva complejidad en la organización de los seres vivos.
  
8. Identificar los seres vivos y asociarlos a los principales grupos taxonómicos en los que se integran.
  
Con este criterio se trata de comprobar que los estudiantes son capaces de analizar los modernos criterios de clasificación biológica y su aplicación a la determinación y clasificación de los principales phyla. Los alumnos y alumnas deben ser capaces de relacionar los hechos más significativos de la teoría del origen de la vida y de la evolución con el establecimiento de la biodiversidad. Asimismo deben identificar y relacionar las características diferenciales de los cinco reinos y de sus phyla más importantes.
  
9. Explicar el concepto de ciclo vital y el significado de la reproducción y del desarrollo dentro de él, poniendo ejemplos de modelos de ciclos reproductores, y valorando los rasgos adaptativos de dichos modelos y su importancia en la evolución.
  
Se trata de comprobar si el alumnado ha avanzado en la comprensión del ciclo vital de los organismos, distinguiendo los aspectos de reproducción, crecimiento y desarrollo, como la diferenciación celular y la morfogénesis. También si puede describir algún ejemplo de ciclo reproductor de animales y plantas, valorando su importancia en la evolución.
  
10. Indicar las ventajas que aporta la reproducción sexual sobre la asexual, determinando algunas aplicaciones prácticas que se derivan del conocimiento del proceso reproductor en los seres vivos.
  
Se trata de comprobar que el alumnado progresa en la comprensión de las diferencias entre los dos grandes modelos de reproducción en sus aspectos básicos: necesidad de uno o dos individuos, características de los hijos; y si entiende las ventajas que supone para la supervivencia y evolución de las especies la aportación genética de ambos gametos; si es capaz de comprender algunas aplicaciones prácticas, que se derivan del conocimiento de la reproducción de los seres vivos, como por ejemplo, la fertilización in vitro o la fertilización asistida en medicina o ganadería, y la clonación de las plantas en agricultura. También si valora las implicaciones ecológicas, sociales, económicas o éticas de dichas aplicaciones.
  
11. Explicar los mecanismos básicos que inciden en el proceso de la ingestión y digestión de alimentos, en su asimilación, distribución y producción de desechos, relacionando dichos procesos con la presencia de determinadas estructuras que los hacen posibles.
  
Se trata de saber si los estudiantes entienden los mecanismos básicos del proceso de nutrición animal, como la digestión mecánica y química, el fenómeno de absorción de los nutrientes, su distribución y utilización, y el mecanismo de extracción de los productos de desecho y su posterior eliminación. Además si avanzan en la capacidad de relacionar los diferentes procesos que ocurren en la nutrición con la existencia en los organismos de estructuras adecuadas, como sistemas de masticación, presencia de glándulas, longitud de los tubos, existencia de líquidos especializados, de corazón o de unidades filtradoras.
  
12. Explicar las características básicas de la nutrición vegetal, diferenciándola de la animal: absorción y transporte de nutrientes, y síntesis de materia orgánica.
  
Se trata de que los estudiantes muestren sus avances en la comprensión de las diferencias entre la nutrición autótrofa y heterótrofa, y de las principales características de la primera, tales como la fotosíntesis o la absorción y transporte de agua y sales minerales, pero sin entrar en detalles de los procesos físico-químicos.
  
13. Explicar el mantenimiento de las constantes vitales de los organismos a partir de la comprensión del proceso de coordinación neuro-endocrina, indicando asimismo algunas aplicaciones en la agricultura y en la medicina que se derivan del conocimiento de las hormonas.
  
Los estudiantes deben comprender la relación existente entre el sistema nervioso y el endocrino, siendo capaces de explicar cómo se desencadena su acción ante la aparición de estímulos recogidos por receptores externos e internos, para mantener algunas constantes vitales como los niveles de glucosa o de agua. Asimismo deben conocer algunas aplicaciones prácticas de las hormonas en la mejora del rendimiento ganadero y agrícola o en el control de la reproducción. También deben valorar críticamente dichas aplicaciones.
  
14. Diseñar y realizar pequeñas investigaciones sobre las funciones de los seres vivos, contemplando algunos procedimientos del trabajo científico: planteamiento preciso del problema, formulación de hipótesis contrastables, diseño y realización de experiencias y análisis y comunicación de resultados.
  
Se trata de comprobar la progresión del estudiante en el desarrollo de destrezas científicas, desde el planteamiento del problema hasta la comunicación de resultados, y de actitudes como el rigor, precisión, objetividad, cuestionamiento de lo obvio, creatividad, imaginación, etc., en el campo concreto de los procesos fisiológicos. Todo ello permitirá constatar el avance no solo en el terreno conceptual, sino también en el metodológico y el de las actitudes.
  
15. Explicar el carácter provisional de las explicaciones indicando el peso de las razones extracientíficas en el mantenimiento de algunas de estas concepciones.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes, ante las distintas explicaciones que se dan de un problema científico son capaces de comprender el carácter provisional de cada una de ellas, dentro del paradigma vigente, siendo conscientes de que ninguna explicación se puede considerar definitiva, sino que está sometida a revisiones continuas. También deben comprender que el mantenimiento de una determinada concepción puede depender en parte de condicionamientos sociales, políticos y económicos del momento, y que ella puede influir, a su vez, en el desarrollo tecnológico y social.
  
16. Contrastar diferentes fuentes de información y elaborar informes en relación a problemas biológicos y geológicos relevantes en la sociedad.
  
Se pretende saber si los estudiantes son capaces de buscar bibliografía, adecuada a su preparación, referente a temas de actualidad, tales como la conservación de las especies o la intervención humana en la reproducción, y de estructurar el trabajo de manera adecuada, a modo de informes. También, si pueden analizar críticamente textos científicos originales, históricos o actuales, en el estudio de problemas biológicos o geológicos relevantes.
  
BIOLOGÍA
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
El conocimiento de la naturaleza de la vida ha progresado en las últimas décadas de forma muy acelerada y en la Biología actual las fronteras de la investigación se han ido desplazando. Del conocimiento de los seres vivos completos (cómo viven, dónde se encuentran, cómo se relacionan y cómo se reproducen) se ha pasado a la comprensión de los niveles celulares y moleculares, intentando interpretar las características de los fenómenos vitales en términos de las sustancias que los componen y sus transformaciones. De ahí el desarrollo de las nuevas ramas: Biología Celular, Bioquímica, Genética Molecular, etc., que utilizan, a su vez, nuevas técnicas de investigación microscópicas, ultramicroscópicas, físicas y químicas.
  
Esta materia se centra en el nivel celular; la célula es el eje organizador en torno al cual se articulan los contenidos en forma de conceptos, procedimientos y actitudes, buscando la explicación científica de los fenómenos biológicos en términos más bioquímicos o biofísicos, pero sin caer en una visión reduccionista, manteniendo un enfoque globalizador acerca de los sistemas vivos, constituidos por partes interrelacionadas y con numerosas características globales en su funcionamiento. Es la combinación de estos dos puntos de vista (analítico y global) la que permitirá encontrar las razones de los distintos fenómenos estudiados y su significado biológico. Estos contenidos se estructuran en grandes apartados: Biología Celular, Genética Clásica y Molecular, Microbiología, Inmunología, y sus aplicaciones.
  
El papel formativo de la Biología en el Bachillerato presenta tres aspectos diferentes. Por una parte, consiste en ampliar y profundizar los conocimientos sobre los mecanismos básicos que rigen el mundo vivo, para lo cual se deben poseer algunos conocimientos de estructura y funcionamiento celular, subcelular y molecular. Por otra parte, se trata de promover una actitud investigadora basada en el análisis y la práctica de técnicas y procedimientos que han permitido avanzar en estos campos científicos, considerando las diferentes teorías y modelos presentes en su desarrollo. Y, finalmente, se trata de valorar las implicaciones sociales o personales, éticas o económicas, de los numerosos nuevos descubrimientos en la Biología y conocer sus principales aplicaciones. Esta asignatura refleja todos estos contenidos que hacen de esta ciencia (y de cualquier otra) una actividad más de las que llevan a cabo hombres y mujeres, actividad sometida a continua revisión, con grandes posibilidades de aplicación y en directa relación con la vida cotidiana. Por ello, se proponen dos núcleos de contenidos referidos a procedimientos y actitudes que se refieren a una profundización en el trabajo científico, y en la naturaleza de la ciencia, en sí misma y en sus relaciones con la sociedad y con la tecnología.
  
Todo ello debe contribuir a formar ciudadanos y ciudadanas críticos, con capacidad de valorar las diferentes informaciones y tomar posturas y decisiones al respecto. En esta etapa final de la Educación Secundaria, la Biología acentúa su carácter orientador y preparatorio para estudios posteriores.
  
Por otro lado, se ha de tener en cuenta que los estudiantes presentan concepciones previas sobre muchas de las cuestiones que se propone trabajar, así como un desarrollo psicológico superior al que presentaban en la Educación Secundaria Obligatoria, e intereses y necesidades personales diferentes. En esta etapa, los estudiantes pueden llegar a conocimientos más abstractos que en la etapa anterior y profundizar en la realización de tareas intelectuales, tales como manejo de símbolos, razonamiento lógico, capacidad de generalización etc.; para que ello se produzca realmente, habrá que partir de conceptos o representaciones más concretos, como en cualquier edad, para establecer un puente entre los conceptos previos y los nuevos, de manera que pueda producirse un verdadero aprendizaje significativo, una auténtica construcción de conocimientos, lo que facilitará el desarrollo del pensamiento formal. Es importante también que los estudiantes tengan oportunidades de aplicar los nuevos conocimientos adquiridos a nuevas situaciones teóricas o prácticas, para potenciar la transferencia de su aprendizaje.
  
Finalmente, los proyectos curriculares que se realicen, deberán tener en cuenta los intereses y necesidades arriba mencionados, según el medio de los estudiantes, de manera que intenten satisfacer al máximo sus expectativas profesionales futuras y sus inquietudes personales, dentro del triple carácter formativo, orientador y propedeútico que debe tener el Bachillerato.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los principales conceptos de la Biología y su articulación en leyes, teorías y modelos, valorando el papel que éstos desempeñan en su desarrollo.
  
2. Resolver problemas que se les planteen en la vida cotidiana, seleccionando y aplicando los conocimientos biológicos relevantes.
  
3. Utilizar con autonomía las estrategias características de la investigación científica (plantear problemas, formular y contrastar hipótesis, planificar diseños experimentales y realizar experiencias, interpretar y comunicar resultados, y utilizar fuentes de información) y los procedimientos propios de la Biología, para realizar pequeñas investigaciones y, en general, explorar situaciones y fenómenos desconocidos para ellos.
  
4. Comprender la naturaleza de la Biología y sus limitaciones, así como sus complejas interacciones con la tecnología y la sociedad, valorando la necesidad de trabajar para lograr una mejora de las condiciones de vida actuales.
  
5. Valorar la información procedente de diferentes fuentes para formarse una opinión propia, que les permita expresarse críticamente sobre problemas actuales relacionados con la Biología.
  
6. Comprender que el desarrollo de la Biología supone un proceso cambiante y dinámico, mostrando una actitud flexible y abierta frente a opiniones diversas.
  
7. Interpretar globalmente la célula como la unidad estructural y funcional de los seres vivos, así como la complejidad de las funciones celulares.
  
8. Comprender las leyes y mecanismos inherentes a la herencia.
  
9. Valorar la importancia de los microorganismos, su papel en los procesos industriales y sus efectos patógenos sobre los seres vivos.
  
III. Núcleos de contenidos
  
En Biología, los dos primeros núcleos presentan contenidos transversales que deben estar presentes e impregnar los demás núcleos, cuyos contenidos se refieren al ámbito específico de la disciplina. No se tratarán por tanto aisladamente, sino que adquirirán significado al concretarlos en los contenidos de los restantes núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los alumnos y las alumnas deben ir avanzando en la comprensión y utilización de los aspectos intelectuales y prácticos que les permitan abordar los problemas desde un punto de vista científico y aumentar su comprensión del modo en que se producen y cambian los conocimientos científicos.
  
Este núcleo y el siguiente deben promover el desarrollo de actitudes como: curiosidad, perseverancia, disposición al análisis reflexivo, precisión, disposición a la consideración y valoración de argumentos distintos a los propios, auto-confianza, imaginación, creatividad, respeto y sensibilidad hacia el medio ambiente, disposición a cooperar con los demás; estas actitudes contribuyen a la formación integral del alumnado a la vez que generan actitudes positivas hacia la ciencia y su aprendizaje.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo una investigación.
  
- Actitudes propias del trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Naturaleza de la Biología y sus relaciones con la Tecnología y con la sociedad.
  
Se abordará el estudio de la naturaleza de la Biología, sus logros y sus limitaciones. Ello supone la modificación de la imagen tradicional de ciencia exacta, lógica, de soluciones únicas, libre de ambigüedades, absoluta, inmutable; es decir, avanzar en la comprensión de cómo se elaboran las ideas científicas, cómo evolucionan y cambian con el tiempo (naturaleza temporal y provisional de las teorías y modelos científicos), así como de las interrelaciones de la Biología con la técnica y la sociedad, tanto en el ámbito público como en el privado.
  
Para ello es necesario que en los núcleos de contenidos específicos los estudiantes realicen actividades que:
  
\*Muestren el carácter de invención y de tentativa de las teorías y modelos científicos.
  
\*Presenten algunas teorías y modelos que se mantuvieron en determinadas épocas, las causas de su mantenimiento y abandono y de las teorías y modelos que los sustituyeron, poniendo de manifiesto el carácter evolutivo de los conceptos.
  
\*Muestren las mutuas relaciones entre ciencia y técnica, analizando situaciones o procesos técnicos basados en ideas científicas, así como la incidencia en el desarrollo científico de algunos avances técnicos.
  
\*Presenten las consecuencias de los avances científico-técnicos en la modificación del medio, así como las propuestas que intentan corregir algunos problemas planteados.
  
\*Muestren las implicaciones de la ciencia y de la técnica en distintos aspectos de la vida social: economía, política, ideologías, ética.
  
\*Aborden las profundas influencias de la sociedad en el desarrollo científico: elección de temas de investigación, asignación de presupuestos, etc.
  
\*Permitan la valoración de que el aspecto científico es sólo uno de los múltiples factores que hay que tener en cuenta en la solución de problemas que se plantea la sociedad actual y, de que en la toma de decisiones hay que considerar implicaciones diversas.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Análisis de la naturaleza de la Biología: sus logros y limitaciones, su carácter de continua búsqueda y de tentativa, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la Biología con la Tecnología y las implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias de la sociedad en el desarrollo de la Biología y la Tecnología. Valoración crítica.
  
Estos contenidos podrán considerarse de forma transversal a lo largo de toda la materia.
  
3. La célula y la base físico-química de la vida.
  
En este núcleo se propone, por una parte, el desarrollo de aspectos básicos y fundamentales de la organización celular con los que pueden sentarse algunas de las bases que permiten reconocer que el concepto actual de célula supone admitir que ésta tiene las características que se atribuyen a los sistemas vivientes: autoconservación, autorreproducción y autorregulación.
  
Se parte de una introducción al estudio de la célula mediante el conocimiento de las principales ideas históricas sobre la misma hasta llegar a la configuración de la teoría celular, valorando que el progreso conceptual va unido al progreso técnico.
  
Los seres vivos presentan una estructura común, la célula, que es la unidad morfológica y de función. El nivel celular puede describirse según una serie de estructuras, propiedades y funciones que lo caracterizan. Existen semejanzas fundamentales en la composición química y las actividades metabólicas de todas las células.
  
La célula es una forma particular de organización resultado de la integración de las interacciones específicas de las moléculas constituyentes, que tiene como consecuencia la aparición de nuevas y características propiedades. La interacción entre la estructura y la función es tan íntima que no sería conveniente tratarlas por separado.
  
No obstante, la uniformidad en la estructura celular básica no implica que todas las células sean idénticas, lo que ha de llevar al estudio de los modelos de organización de procariotas y eucariotas abordando también las ideas que las relacionan evolutivamente.
  
Por otra parte, la aproximación a la base físico-química de la vida y de las estructuras biológicas consistirá en unas nociones de las estructuras moleculares así como en un tratamiento somero de sus características químicas y sus propiedades que permita la comprensión del papel biológico, al que se debe dar el mayor relieve.
  
Este núcleo permite, además, el desarrollo de habilidades y actitudes científicas mediante, por ejemplo, la observación de células al microscopio óptico y la interpretación de las observaciones; la interpretación de fotografías de células al microscopio electrónico, o la investigación experimental de las características de algunos de sus componentes químicos.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- La célula: unidad de estructura y de función. La teoría celular en el contexto de la historia de la ciencia.
  
- Métodos de estudio de la célula. Relación entre los avances tecnológicos y los modelos teóricos sobre el conocimiento de la célula.
  
- Aproximación práctica a diferentes métodos de estudio de la célula (morfológicos, de composición química, etc.) valorando la información que proporcionan.
  
- Modelos de organización celular de procariotas y eucariotas, mostrando la relación entre la estructura y la función. Comparación entre células animales y vegetales. Diversidad de células en un mismo organismo.
  
- Introducción a la variedad de los componentes químicos de la célula: tipos, estructura, propiedades y papel que desempeñan.
  
- Exploración experimental de algunas características que permiten la identificación de los componentes químicos.
  
- Aproximación al estudio de los diferentes estados físicos en que se encuentran los componentes químicos de la célula.
  
4. Fisiología celular.
  
Este es un núcleo que comprende el estudio de las funciones celulares, partiendo de una visión global del ciclo celular y destacando los procesos básicos que tienen lugar durante la interfase, la división nuclear y la citocinesis. Su propósito fundamental es proporcionar una visión de la célula como un sistema complejo integrado, por ello es aconsejable que el estudio de las estructuras se haga estrechamente ligado al de las funciones que desarrollan; así, se pueden, tratar por ejemplo, las membranas en relación con la permeabilidad; los ribosomas y el retículo endoplásmico en relación con la síntesis de proteínas; el sistema de Golgi y otras síntesis; la mitocondria y la respiración, etc.
  
Se introduce en este núcleo el metabolismo como un conjunto de reacciones acopladas, catalizadas por enzimas, en las que hay rutas de degradación cuya finalidad es proporcionar energía, intermediarios, y rutas de biosíntesis o formadoras de nuevas moléculas que consumen energía. Es importante comprender los aspectos fundamentales que presentan estas reacciones, especialmente de tipo energético y de regulación; así las rutas metabólicas, tanto de síntesis como de degradación, se tratarán solamente en bosquejo. Se incluirá el significado de procesos como glicólisis, ciclo de Krebs, ciclo de Calvin, etc.; pero no se requieren detalles de los pasos individuales ni de la química de las reacciones enzimáticas.
  
En este núcleo, además, se pueden desarrollar destrezas y actitudes científicas mediante el estudio práctico de funciones celulares como la división y la permeabilidad o la investigación de alguna actividad enzimática o ruta metabólica. Por otro lado, el empleo de audiovisuales, así como de modelos plásticos de representación, pueden ser de la mayor utilidad en el estudio de las diferentes funciones celulares.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Estudio de las funciones celulares. Aspectos básicos del ciclo celular.
  
- Fases de la división celular:
  
\*Cambios básicos que se producen en cada una de ellas.
  
\*Diferencias en el proceso entre células animales y vegetales.
  
- Estudio de la meiosis: su necesidad biológica en los organismos. Fenómenos básicos que en ella se producen y sus consecuencias: reducción del número de cromosomas y recombinación. Importancia en la evolución de los seres vivos.
  
- Papel de las membranas en los intercambios celulares: permeabilidad selectiva. Los procesos de endocitosis y exocitosis.
  
- Introducción al metabolismo como un conjunto de cadenas de reacciones acopladas catalizadas por los enzimas: catabolismo y anabolismo. Finalidades de ambos. Comprensión de los aspectos fundamentales, energéticos y de regulación, que presentan las reacciones metabólicas. El ATP como intercambiador energético. Las enzimas como biocatalizadores.
  
- La respiración celular. Su significado biológico. Diferencias entre las vías aerobia y anaerobia. Orgánulos celulares implicados en el proceso.
  
- La fotosíntesis como proceso de aprovechamiento energético y de síntesis de macromoléculas. Papel biológico que cumplen la fase lumínica y la fase oscura. Estructuras celulares en las que se produce el proceso. Importancia de la fotosíntesis en la constitución inicial y actual de la atmósfera.
  
- Planificación y realización de investigaciones sobre problemas relacionados con las funciones celulares.
  
5. La herencia biológica: Genetica clásica y molecular.
  
En este núcleo se plantea un recorrido por los principales hallazgos que han permitido la comprensión de la naturaleza, la estructura y el funcionamiento de los genes, haciendo una aproximación a los mecanismos que permiten su transmisión y su variación.
  
Se parte de los descubrimientos de Mendel para seguir a continuación con la teoría cromosómica de la herencia. Posteriormente se aborda el estudio del ADN como portador del mensaje genético, y del código que permite descifrarlo, hasta llegar finalmente a los trabajos más destacables actualmente sobre la denominada «ingeniería genética».
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Leyes naturales que explican la transmisión de los caracteres hereditarios. Aportaciones de Mendel al estudio de la herencia.
  
- Teoría cromosómica de la herencia.
  
- El ADN como portador de la información genética. Reconstrucción histórica de la búsqueda de evidencias de su papel e interpretación de las mismas. Concepto de gen. Mecanismos responsables de su transmisión y variación.
  
- Hipótesis acerca de la duplicación del ADN y los resultados de su contrastación experimental.
  
- Las características e importancia del código genético y las pruebas experimentales en que se apoya. Transcripción y traducción genéticas. Modelos que explican la regulación génica.
  
- Alteraciones en la información genética: consecuencias e implicaciones que la aparición de nuevas variantes tiene en la adaptación y evolución de las especies. Selección natural.
  
- Mecanismos de intercambio genético en bacterias y sus implicaciones en la producción de variaciones. Los virus como unidades de información: estructura y funcionamiento. Aproximación a los trabajos actuales de investigación en ingeniería genética.
  
- Importancia de la genética en medicina y en la mejora de recursos. La investigación actual sobre el genoma humano. Repercusiones sociales y valoraciones éticas de la manipulación genética.
  
6. Microbiología y biotecnología.
  
En este núcleo se plantea el estudio de los microorganismos y de sus formas de vida, para interpretar su relación con los seres humanos y otros seres vivos, considerando su intervención en los ciclos biogeoquímicos.
  
A partir del estudio de los microorganismos responsables de fermentaciones se puede abordar su posible utilización industrial, en sanidad, alimentación, agricultura o en la mejora del medio ambiente, así como la importancia de las modernas técnicas de ingeniería genética y cultivos «in vitro» de plantas, destacando la importancia social y económica que ello representa.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Los microorganismos: un grupo taxonómicamente heterogéneo. Sus formas de vida. Relación entre ellos y su interacción con los seres humanos y otros seres vivos.
  
- Intervención de los microorganismos en las transformaciones o ciclos biogeoquímicos.
  
- Utilización de microorganismos en procesos industriales, en agricultura, farmacia, sanidad y alimentación.
  
- Importancia social y económica de la utilización y manipulación de los microorganismos en distintos ámbitos.
  
7. Inmunología.
  
En este núcleo se tratan los mecanismos que desarrollan los seres vivos como respuesta a la entrada de microorganismos y sustancias químicas extrañas en su organismo. A partir del concepto de enfermedad infecciosa se puede analizar los mecanismos de respuesta, la inmunidad, los tipos de células implicadas, destacando el estudio de antígenos y anticuerpos, su procedencia y naturaleza química, su forma de acción y la importancia del conocimiento de las reacciones antígeno-anticuerpo en sanidad.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Concepto de inmunidad. La defensa del organismo frente a los cuerpos extraños. Concepto de antígeno.
  
- Tipos de inmunidad: celular y humoral. Clases de células implicadas (macrófagos, linfocitos B y T). Estructura y función de los anticuerpos.
  
- Disfunciones y deficiencias del sistema inmunitario.
  
- La importancia de la fabricación industrial de sueros y vacunas. Reflexión ética sobre la donación de órganos.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Interpretar la estructura interna de una célula eucariótica animal y una vegetal, y de una célula procariótica, tanto al microscopio óptico como al electrónico, pudiendo identificar y representar sus orgánulos y describir la función que desempeñan.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes, ante esquemas o microfotografías, saben diferenciar la estructura celular procarionte de la eucarionte, matizando en este segundo caso si se trata de un tipo vegetal o animal. Asimismo que son capaces de reconocer y representar los diferentes orgánulos e indicar sus funciones, teniendo una idea aproximada del tamaño real de lo observado.
  
2. Relacionar las macromoléculas con su función biológica en la célula, reconociendo sus unidades constituyentes.
  
Se trata de apreciar que se pueden identificar las unidades básicas que constituyen los glúcidos, lípidos, proteínas y ácidos nucleicos; así como indicar las funciones de estas macromoléculas.
  
3. Enumerar las razones por las cuales el agua y las sales minerales son fundamentales en los procesos celulares, indicando algunos ejemplos de las repercusiones de su ausencia.
  
Se trata de que se reconozca que el agua es el agente que permite la realización de todos los procesos celulares y que algunos iones actúan como factores limitantes en determinados procesos, pudiendo impedir su ausencia algunos tan importantes como la fotosíntesis o la cadena respiratoria, por lo que la permeabilidad selectiva de las membranas celulares asegura los intercambios de estas sustancias.
  
4. Representar esquemáticamente y analizar el ciclo celular y las modalidades de división del núcleo y el citoplasma, relacionando la meiosis con la variabilidad genética de las especies.
  
Con este criterio se trata de que el alumnado tengan una visión global del ciclo celular, haciendo hincapié en los fenómenos característicos de la interfase, para abordar después la división nuclear y la citocinesis. La descripción de las fases de la mitosis debe realizarla indicando los cambios básicos que se producen en cada una de ellas. Deberá saber comparar además la mitosis y la meiosis, reconociendo sus diferencias más significativas y siendo capaz de relacionar la segunda con la constancia del número de cromosomas o la variabilidad genética, y la relación de todo ello con la evolución de las especies.
  
5. Explicar el significado biológico de la respiración celular, indicando las diferencias entre la vía aerobia y la anaerobia respecto de la rentabilidad energética, los productos finales originados y el interés industrial de estos últimos.
  
Se trata de comprobar si el alumnado entiende los procesos de intercambio de materia y energía que tienen lugar en las células como consecuencia de las reacciones que se producen en ellas. No se trata de detallar cada una de las etapas de las distintas rutas metabólicas de degradación, ni de conocer las fórmulas de todos los metabolitos celulares que intervienen en ellas. Interesa que los estudiantes sean capaces de diferenciar las vías anaerobia y aerobia para producir energía y almacenarla en forma de ATP, conozcan la importancia de los enzimas en estas reacciones y los resultados globales de la actividad catabólica. Deberán conocer además la aplicación práctica en la vida cotidiana de algunas de los procesos anaeróbicos, como la fermentación alcohólica.
  
6. Diferenciar en la fotosíntesis la fase lumínica de la oscura, identificando las estructuras celulares en las que se lleva a cabo, los sustratos necesarios, los productos finales y el balance energético obtenido y valorando su importancia en el mantenimiento de la vida.
  
A través de este criterio se pretende saber si los estudiantes conocen los objetivos que se consiguen con la fotosíntesis, en qué consiste la acción concreta de la luz solar y qué se consigue con la fase oscura, siendo capaces de entender las diferencias entre los sustratos iniciales y los finales, y de aplicar estos conocimientos a la interpretación de las repercusiones del proceso, síntesis de materia orgánica y producción de oxígeno, en el mantenimiento de la vida.
  
7. Diferenciar entre los mecanismos de síntesis y los de degradación de las biomoléculas y conocer los de síntesis de las proteínas, común a organismos autótrofos y heterótrofos, localizando las estructuras celulares en los que se desarrollan, y reconociendo la necesidad de enzimas específicos.
  
Se trata de que los estudiantes tengan una visión global de los procesos de biosíntesis, los comparen con los de degradación (especialmente desde el punto de vista energético) y adquieran conocimientos sobre la síntesis de las proteínas celulares en los ribosomas bajo la dirección del ADN, pudiendo conocer algunas de las experiencias que han llevado al conocimiento actual de estos procesos y su importancia científica y social.
  
8. Aplicar los mecanismos de transmisión de los caracteres hereditarios, según la hipótesis mendeliana y la teoría cromosómica de la herencia, a la interpretación y resolución de problemas relacionados con la herencia.
  
Se trata de comprobar que el alumnado conoce las razones de los fenómenos hereditarios y su explicación científica. Además, debe ser capaz de valorar el interés histórico de las aportaciones mendelianas y la teoría cromosómica de la herencia que permite una interpretación a nivel subcelular, y aplicar estos conocimientos a ejemplos concretos de herencia humana, de animales y plantas a través de la realización de problemas concretos.
  
9. Explicar el papel del ADN como portador de la información genética y la naturaleza del código genético, relacionando las mutaciones con alteraciones en la información y estudiando su repercusión en la variabilidad de los seres vivos y en la salud de las personas.
  
Se pretende que los estudiantes conozcan el concepto de gen y puedan asociarlo a las características del ADN y a la síntesis de proteínas. A la luz de estos conocimientos podrán explicar las mutaciones, sus causas y las consecuencias fenotípicas que puedan tener. Deben también poder relacionar estos fenómenos con la variabilidad genética, así como con la selección natural y la evolución de los seres vivos, reconociendo su importancia para la selección de razas y/o variedades en la agricultura y la ganadería. Deberán ser capaces, asimismo, de inferir la posibilidad de que las mutaciones tengan efectos perjudiciales, especialmente en el ser humano, y valorar los riesgos que implican algunos agentes mutágenos, por medio del estudio de algún caso sencillo y característico.
  
10. Analizar algunas aplicaciones y limitaciones de la manipulación genética en vegetales, animales y en el ser humano, y sus implicaciones éticas, valorando el interés de la investigación del genoma humano en la prevención de enfermedades hereditarias y entendiendo que el trabajo científico está, como cualquier actividad, sometido a presiones sociales y económicas.
  
El alumnado deberá ser capaz de relacionar los conocimientos sobre el ADN y su funcionamiento con las posibilidades de intervenir sobre esta macromolécula (recombinación, aislamiento de genes, trasplante, etc.). A partir de estos conocimientos podrá comprender la «manipulación genética», analizando algunos sencillos ejemplos, en agricultura y medicina principalmente. El análisis de las implicaciones comerciales y sociales de estas técnicas ayudará a valorar la relación entre la ciencia «pura» y la «aplicada». La consideración del proyecto «Genoma humano», pondrá también de manifiesto esta relación, y la importancia de evaluar los aspectos éticos en la investigación científica.
  
11. Determinar las características que definen a los microorganismos, destacando el papel de algunos de ellos en los ciclos biogeoquímicos, en las industrias alimentarias, en la industria farmacéutica y en la mejora del medio ambiente, y analizando el poder patógeno que pueden tener en los seres vivos.
  
Con este criterio se pretende constatar si los estudiantes conocen que los microorganismos constituyen un conjunto heterogéneo que incluye diversos grupos taxonómicos, así como que son capaces de reconocer algunos ejemplos importantes. Deben valorar su importancia medioambiental y su aplicación en biotecnología, a través del estudio de algún caso muy significativo (por ejemplo las bacterias lácticas en la industria alimentaria, los microorganismos empleados para la producción de insulina, la utilización de microorganismos para purificar aguas contaminadas o para luchar contra las mareas negras, u otros ejemplos semejantes). Deben conocer, asimismo, que los microorganismos pueden causar enfermedades en plantas y animales.
  
12. Analizar los mecanismos de defensa que desarrollan los seres vivos ante la presencia de un antígeno, deduciendo a partir de estos conocimientos cómo se puede incidir para reforzar o estimular las defensas naturales.
  
Se trata con este criterio de conocer si los estudiantes comprenden cómo se ponen en marcha mecanismos de defensa de distinto tipo, ante la presencia de cuerpos extraños, para evitar o neutralizar la infección. Se pondrá el énfasis principal en el estudio de la inmunidad, del sistema responsable, de los mecanismos inmunitarios normales de que disponen los seres vivos y de los métodos por los que se puede estimular o incrementar esta respuesta inmunitaria (sueros y vacunas). Este último aspecto está relacionado con el criterio anterior al considerar la aplicación de los microorganismos a la medicina.
  
13. Diseñar y realizar investigaciones sobre algunos aspectos de la Biología, contemplando algunas características esenciales del trabajo científico: planteamiento preciso del problema, formulación de hipótesis contrastables, diseño y realización de experiencias y análisis y comunicación de resultados.
  
Se trata de comprobar la progresión de los estudiantes en el desarrollo de destrezas científicas, desde el planteamiento de problemas hasta la comunicación de resultados, y de actitudes, como el rigor, precisión, objetividad, cuestionamiento de lo obvio, creatividad, imaginación, etc. Todo ello permitirá constatar el avance no sólo en el terreno conceptual, sino también en el metodológico y actitudinal.
  
14. Analizar el carácter abierto de la Biología a través del estudio de algunas interpretaciones, hipótesis y predicciones científicas sobre conceptos básicos de esta ciencia, valorando los cambios producidos a lo largo del tiempo y la influencia del contexto histórico.
  
Se trata de conocer si los estudiantes son capaces de valorar las explicaciones científicas dadas en diferentes contextos históricos y comprenden su contribución a nuestros conocimientos científicos actuales. Han de comprender que la ciencia no es sólo observación y experimentación sino el resultado de un complejo proceso en el que además intervienen las creencias y condiciones sociales. Este criterio se puede aplicar a diversas evidencias observables o experimentales y conceptos biológicos (por ejemplo ADN, gen, infección, virus, etc.), de los que son objeto de estudio en este curso, analizando las distintas interpretaciones posibles en diferentes etapas del desarrollo de esta ciencia. Conocer y discutir algunas controversias en sus contextos históricos y sociales hará comprender a los estudiantes que en Biología no hay verdades inmutables, sino hipótesis de trabajo mejores o peores sobre las que se pueden basar o no futuras investigaciones y que responden mejor o peor a las observaciones y hechos registrados.
  
CIENCIAS DE LA TIERRA Y DEL MEDIO AMBIENTE
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
Desde los orígenes de nuestro planeta las catástrofes naturales se han sucedido a lo largo del tiempo, han causado cambios importantes en su superficie y han afectado a las diversas especies provocando incluso la extinción de algunas, como la de los grandes reptiles a finales del cretácico. También desde la prehistoria, el ser humano ha sufrido las consecuencias de algunas de las catástrofes naturales, ha incidido sobre la naturaleza para la obtención de alimentos o para defenderse de ella, y progresivamente la ha ido dominando hasta ir alcanzando niveles cada vez más altos de desarrollo. De este modo, las alteraciones ambientales debidas al ser humano son tan antiguas como éste, lo que quizá ha cambiado más profundamente es la dimensión enorme que tienen actualmente, debido a causas diversas, como el elevado crecimiento demográfico, el gran desarrollo tecnológico industrial, la urbanización elevada, las grandes migraciones humanas debido a la mejora de las comunicaciones, etc.
  
Hasta hace unos años la sociedad ha reclamado de la ciencia orientaciones para obtener materias primas y energía y para paliar los riesgos naturales, y más recientemente demanda sistemas para evitar o disminuir los riesgos derivados del desarrollo tecnológico. A finales de los años sesenta, empezó a notarse un interés generalizado por los temas ambientales, aunque estos tenían un significado distinto según se tratara de países desarrollados o en vías de desarrollo. Para los primeros lo preocupante era fundamentalmente la contaminación, para los segundos, eran problemas mucho más amplios, de carácter socioeconómico y político más que tecnológico, ligados al subdesarrollo, tales como los problemas sanitarios, la falta de vivienda, las deficiencias de nutrición, la mala explotación de recursos naturales, etc.
  
Actualmente, los temas ambientales tienen una acepción similar en casi todos los países, tanto por la parecida problemática, sobre la calidad de vida, como por la universalidad de algunos fenómenos, tales como el aumento del efecto invernadero, el agujero de ozono, o el peligro nuclear, si bien es cierto que muchos de los problemas ambientales de los países en vías de desarrollo son debidos precisamente a la falta de desarrollo.
  
El dilema entre la protección del medio ambiente y el crecimiento económico pesa hoy sobre el desarrollo industrial y provoca conflictos sociales, sobre todo en el sector de producción de energía. Ante este dilema se han pronunciado repetidas veces diversas organizaciones, convenciones y organismos internacionales.
  
El ámbito propio de estudio de las Ciencias de la Tierra y del Medio Ambiente se configura en torno a los dos grandes aspectos señalados en su título: el estudio de los sistemas terrestres, de sus interacciones entre sí y con el sistema humano, que dan lugar al medio ambiente.
  
La presencia de esta materia en el currículo de Bachillerato pretende cubrir una necesidad social: promover una reflexión científica sobre los problemas ambientales, de los cuales la humanidad puede ser inductora o víctima. Parece necesaria una materia de síntesis en la Educación Secundaria que, aplicando los conocimientos y métodos de análisis científicos a los riesgos naturales y a los problemas ecológicos, eleve el nivel de educación ambiental y genere actitudes responsables hacia el medio ambiente y el aprovechamiento de los recursos.
  
La materia de las Ciencias de la Tierra y del Medio Ambiente pretende profundizar en las aportaciones científicas, iniciadas en la Educación Secundaria Obligatoria, a la solución de los problemas ambientales generados por los riesgos naturales y la explotación de los recursos naturales. Se trata, pues, de una materia de aplicación de otras varias, entre las que figuran destacadamente, en tanto que ciencias de la naturaleza, la Geología, la Ecología, la Química y la Física, junto con otras como la Geografía o incluso la Historia, la Filosofía o la Psicología, procedentes del campo de las ciencias sociales y humanidades. El tratamiento de problemas como la contaminación del aire y del agua y sus repercusiones económicas y sanitarias, los impactos ambientales en una comarca, la percepción estética de los paisajes, son ejemplos de la necesidad de utilizar procedimientos de varias disciplinas para desarrollar la materia.
  
Las Ciencias de la Tierra y del Medio Ambiente se constituyen así en un instrumento apto para comprender de un modo global y sistémico la realidad que nos rodea y las relaciones interdisciplinares, y como un medio para aumentar la capacidad de percepción y valoración del entorno y de los problemas relacionados con su explotación por el ser humano.
  
Los contenidos de esta materia en el Bachillerato se concretan en cuatro núcleos que plantean el concepto de medio ambiente y el enfoque de la teoría de sistemas que le suele acompañar, estudian los sistemas terrestres y sus interfases, así como las modificaciones que en ellos tienen lugar en tres grandes vertientes: riesgos geológicos, climáticos y biológicos, recursos naturales y culturales e impactos ambientales. Un cuarto núcleo de enfoque político, social y económico se centra en modelos alternativos de desarrollo y en los controles y bases para la ordenación del territorio y la calidad ambiental, dando lugar todo ello a una materia claramente interdisciplinar y sistémica. Asimismo, existe un núcleo que presenta contenidos comunes a todos los demás. Estos contenidos se refieren principalmente a procedimientos y actitudes, y hacen referencia a una profundización en los métodos de trabajo de los científicos.
  
Así pues, esta materia trata de los problemas medioambientales planteados en el ámbito mundial, regional y local, se nutre de las aportaciones científicas y tiene en cuenta las directrices internacionales y la legislación de nuestro país.
  
Esta disciplina, en suma, es una consecuencia de la aplicación a los problemas ambientales de los modelos teóricos y los procedimientos científicos, ante la creciente conciencia alcanzada sobre los riesgos naturales o inducidos por la actividad humana. Su papel formativo en el Bachillerato es promover una reflexión científica sobre los problemas medioambientales y, por lo tanto, elevar el nivel de educación ambiental y generar actitudes responsables para poder prevenir mejor los riesgos y aprovechar más eficazmente los recursos. En definitiva, se trata de que los alumnos puedan adquirir una nueva estructura conceptual de la problemática ambiental, al integrar las aportaciones parciales de diferentes disciplinas.
  
Como consecuencia, se debe esperar que los estudiantes lleguen a estimar la alta rentabilidad social y humana, y por lo tanto económica, de los valores ecológicos (limpieza del aire y agua, conservación y/o restauración de los ciclos naturales), biológicos (riqueza genética) y estéticos (paisajes urbanos y naturales no degradados). Al mismo tiempo se espera el desarrollo de hábitos y actitudes personales congruentes con estos criterios.
  
Para ello, habrá que partir como siempre de las concepciones previas de los estudiantes, en este caso sobre el medio ambiente, para ir avanzando desde una concepción del medio globalizante, indiferenciada y precientífica, pasando por una concepción más analítica y experimentalista, hasta llegar a la concepción científica del medio, totalizante y sistémica. Este proceso de construcción del concepto de medio ambiente debe haberse iniciado en la Educación Secundaria Obligatoria y los estudiantes pueden estar en distintas fases del mismo, con lo que se hace necesaria en la confección de los proyectos curriculares la planificación de actividades encaminadas a la detección de los distintos niveles y de su superación progresiva.
  
Finalmente, los proyectos curriculares que se realicen, deberán tener en cuenta los intereses y necesidades arriba mencionados, según el medio de los alumnos, de manera que intenten satisfacer al máximo sus expectativas profesionales futuras y sus inquietudes personales, dentro del triple carácter formativo, orientador y propedeútico que debe tener el Bachillerato.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender el funcionamiento de los sistemas terrestres así como las interacciones existentes entre ellos, pudiendo explicar las repercusiones mundiales de algunos hechos aparentemente locales.
  
2. Conocer las medidas preventivas y correctoras que se deben adoptar para contrarrestar las repercusiones negativas que provocan las manifestaciones energéticas del planeta sobre el sistema humano.
  
3. Analizar las causas que dan lugar a riesgos naturales y conocer alguna medida para prevenir o corregir los mismos.
  
4. Conocer la existencia de límites para la explotación de algunos recursos, valorando la necesidad de adaptar el uso a las posibilidades de renovación.
  
5. Evaluar la rentabilidad global de la explotación de los recursos naturales, incluyendo sus posibles utilidades y los impactos provocados.
  
6. Investigar los problemas ambientales desde una perspectiva global, utilizando métodos científicos, sociológicos e históricos, recogiendo datos de diversas fuentes, analizándolos y elaborando conclusiones, proponiendo alternativas y realizando un informe final.
  
7. Utilizar técnicas variadas de tipo químico, biológico, geológico, estadístico y económico y las nuevas tecnologías de la información y de la comunicación, para abordar problemas medioambientales.
  
8.Tomar conciencia de que la naturaleza tiene sus límites y de que para asegurar la supervivencia no hay que dominar la naturaleza, sino aprovecharla respetando sus leyes.
  
9. Mostrar actitudes para proteger el medio ambiente escolar, familiar, y local, criticando razonadamente medidas que sean inadecuadas y apoyando las propuestas que ayuden a mejorarlo.
  
III. Núcleos de contenidos
  
El primer núcleo presenta contenidos transversales que deben estar presentes e impregnar los demás núcleos, cuyos contenidos se refieren al ámbito específico de la disciplina. No se tratará por tanto aisladamente, sino que adquirirá significado al concretarlo en los contenidos de los restantes núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los alumnos y las alumnas deben ir avanzando en la comprensión y utilización de los aspectos intelectuales y prácticos que les permiten abordar los problemas desde un punto de vista científico y aumentar su comprensión del modo en que se producen y cambian los conocimientos científicos.
  
Esto se puede llevar a cabo realizando en los núcleos de contenidos específicos actividades que permitan:
  
\*Desarrollar una educación ambiental basada en una estructura conceptual científica y que utilice procedimientos adecuados para analizar los procesos naturales, la explotación de recursos y la incidencia de riesgos, y las interacciones entre la sociedad humana y la naturaleza.
  
\*Desmitificar la confianza en el poder de la ciencia y de la técnica para conseguir un crecimiento económico y un consumo ilimitados. Toda transformación de la naturaleza tiene sus costes: aumenta los riesgos, el trabajo y la energía necesaria para mantener el sistema en funcionamiento.
  
\*Desarrollar actitudes como: curiosidad, disposición al análisis reflexivo, precisión, disposición a la consideración y valoración de argumentos distintos a los propios, autoconfianza, imaginación, creatividad y disposición a cooperar con los demás que contribuyan a la formación integral del alumnado a la vez que generan actitudes positivas hacia la ciencia y su aprendizaje.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo una investigación.
  
- Actitudes propias del trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. El medio ambiente y la teoría de sistemas.
  
El estudio del medio ambiente ha evolucionado a lo largo de la historia de la ciencia, desde la idea de «la organización de la naturaleza» de Linneo, pasando por «la geografía de las plantas» de Humboldt, y el concepto de «ecosistema» de Lindeman, hasta llegar a la teoría de sistemas y a algunas hipótesis actuales como la hipótesis Gaia.
  
En este núcleo se trata de profundizar en el concepto de medio ambiente, iniciado en etapas anteriores, para llegar a una concepción del medio totalizante y sistemática, lo cual implica introducir la teoría de sistemas, como modelo de funcionamiento de nuestro planeta, considerando la interdependencia de todos los elementos bióticos y abióticos. Al mismo tiempo, y en relación con lo anterior, se puede introducir la concepción del medio ambiente aceptada internacionalmente, que supone considerarlo como el resultado de las interacciones entre los sistemas terrestres y los sistemas sociales.
  
También se propone en este núcleo abordar el estudio de algunos cambios ambientales en la historia de la Tierra, como consecuencia de las interacciones entre los sistemas terrestres.
  
Las interacciones entre los sistemas terrestres y los sistemas sociales dan como resultado el estado del medio ambiente en un momento histórico determinado; por ello se propone un pequeño bosquejo de la evolución de dichas relaciones a lo largo de la historia.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- Concepto de medio ambiente. Teoría de sistemas.
  
- La interdisciplinariedad en las Ciencias Ambientales.
  
- Composición, estructura y límites de sistemas. Complejidad y entropía. Modelos estáticos.
  
- Los cambios en los sistemas. Modelos dinámicos.
  
- El medio ambiente, como interacción de sistemas.
  
3. Los sistemas terrestres.
  
Se propone en este núcleo profundizar en el estudio de los sistemas terrestres con el fin de conocer sus características, procesos e interrelaciones, conocimientos que se aplicarán en los siguientes núcleos. No se trata aquí de abordar todos los elementos conceptuales de la Geología y la Ecología, sino solo aquellos necesarios que puedan ser empleados como instrumentos de estudio e interpretación de los riesgos naturales, recursos e impactos ambientales.
  
Los contenidos de este núcleo son los siguientes:
  
- La geosfera:
  
\*Origen de la energía interna e interacción energética entre las capas interiores terrestres.
  
\*Procesos petrogenéticos derivados y formación de yacimientos.
  
\*Liberación paroxísmica y lenta de energía.
  
\*El origen de la energía externa.
  
\*Balance energético de la Tierra: calor externo y calor interno terrestre. \*Procesos derivados de cada fuente de energía
  
- La atmósfera y la hidrosfera:
  
\*Función reguladora y protectora de la atmósfera.
  
\*El clima y el tiempo atmosférico. Las grandes zonas climáticas.
  
\*La hidrosfera: estructura, dinámica y balance hidrológico. El ciclo del agua.
  
\*Procesos petrogenéticos y formación de yacimientos de origen externo.
  
- La biosfera:
  
\*Ecosfera, biosfera y ecosistema. Los biomas.
  
\*Componentes bióticos y abióticos de los ecosistemas. Interrelaciones
  
\*Ciclos de materia y flujos de energía en los ecosistemas. Cadenas y redes tróficas. Producción y productividad biológica.
  
\*Eficiencia ecológica: pirámides de números, de biomasa y de energía.
  
\*Los ciclos biogeoquímicos.
  
\*El ecosistema en el tiempo: sucesión, autorregulación y regresión del ecosistema.
  
\*Concepto de diversidad.
  
- Las interfases entre las capas terrestres:
  
\*El suelo: composición, estructura y textura. Tipos de suelo.
  
\*Procesos edafológicos.
  
\*El suelo y las zonas litorales. Usos potenciales y fragilidad de los medios.
  
- Planificación y realización de investigaciones para abordar problemas relacionados con la dinámica de los sistemas terrestres: erosión de los relieves, cambios climáticos, funcionamiento de los ecosistemas o las interacciones en los suelos, usando fuentes documentales diversas.
  
4. Las relaciones entre la humanidad y la naturaleza.
  
En este núcleo se aborda el problema de los recursos, tales como el agua, la producción de alimentos, la energía, y el patrimonio paisajístico, sus usos y sistemas para mejorar su aprovechamiento. Así, en el campo de la producción de alimentos y la energía, se pueden plantear nuevas alternativas de futuro más racionales y que disminuyan el impacto ambiental, tales como la energía solar y sus derivados como la energía eólica y la de biomasa, que pueden ser competitivas en un futuro cercano.
  
También se propone el estudio de los procesos naturales como factores de riesgo y del fundamento y fiabilidad de los métodos de predicción temporal y espacial, los factores que intensifican los riesgos y las medidas para evitar los daños.
  
Asimismo, se propone tratar los tipos de impacto ambiental como resultado de las acciones humanas en la explotación de recursos, en la satisfacción de necesidades sociales, o por intereses económicos y políticos, de los cuales habría que hacer hincapié en los grandes problemas mundiales: la alteración de la capa de ozono, la explosión demográfica, el efecto invernadero y la pérdida de biodiversidad.
  
Finalmente, se consideran las nuevas tecnologías en la investigación del medio ambiente.
  
Los contenidos que se proponen son los siguientes:
  
- Cambios ambientales en la historia de la Tierra. Evolución de la influencia humana en dichos cambios.
  
- Funciones económicas de los sistemas naturales.
  
- Los recursos. Tipos, aprovechamiento y alternativas:
  
\*Recursos renovables y no renovables.
  
\*Los recursos hídricos, minerales, alimenticios, energéticos y recreativos y culturales. Recursos marinos. Los bosques y el suelo como recursos.
  
\*Toma de conciencia sobre la limitación de los recursos y sobre la necesidad de su uso racional.
  
- Los riesgos naturales y su efecto sobre la población:
  
\*Riesgos derivados de los procesos geológicos internos y externos. Riesgos climáticos.
  
\*Medidas de prevención y protección.
  
- Los impactos ambientales:
  
\*La erosión del suelo. El problema de la desertización de los países mediterráneos y sus repercusiones.
  
\*La contaminación de las aguas y el aire. La eutrofización. El problema de la salinización de los acuíferos. Sobreexplotación.
  
\*Los grandes impactos globales. La explosión demográfica. Contaminación atmosférica: el aumento de CO2 y los gases de efecto invernadero en la atmósfera, y su posible efecto sobre el clima. La alteración de la capa de ozono. La progresiva pérdida de biodiversidad de los ecosistemas. La deforestación. La lluvia ácida. Los riesgos nucleares.
  
\*Otros impactos: contaminaciones acústica y térmica. Ecosistemas urbanos. Los residuos sólidos urbanos e industriales. Las zonas litorales: demografía y contaminación
  
\*Medidas de conservación y corrección.
  
- Las nuevas tecnologías en la investigación de recursos, riesgos e impactos ambientales:
  
\*GPS. Fundamentos, tipos y aplicaciones.
  
\*Teledetección: fotografías aéreas, satélites meteorológicos y de información medioambiental. Radiometría.
  
\*Programas informáticos de simulación medioambiental.
  
\*Programas telemáticos de cooperación internacional en la investigación ambiental.
  
- Planificación y realización de investigaciones para evaluar los recursos que se utilizan en una zona, valorando sus límites, así como los riesgos naturales y los impactos ambientales, para sugerir posibles medidas para evitarlos; todo ello mediante el uso de técnicas experimentales y fuentes documentales diversas.
  
5. Medio ambiente y desarrollo sostenible.
  
En este núcleo se tratan de abordar las incidencias políticas, económicas y sociales de los problemas ambientales señalados en el núcleo anterior, así como de debatir los pros y contras de los dos planteamientos generales sobre el medio ambiente: el conservacionista y el del desarrollo sostenible.
  
Por otro lado, se pretende también que los estudiantes se inicien en la comprensión de lo que supone una evaluación del impacto ambiental de determinados proyectos, y conozcan algunos métodos de evaluación de impactos, pudiendo usar alguno de ellos que sea sencillo, para estudiar la alteración de una zona concreta.
  
Así mismo, se abordarán algunos aspectos de la legislación sobre el medio ambiente en España y la Comunidad Valenciana, puesto que la información es la base de las posibles tomas de postura crítica sobre determinados proyectos que alteren el medio ambiente o sobre la propia legislación.
  
Por otro lado, se estudiarán algunas estrategias que puedan aumentar la conciencia de protección del medio ambiente y promocionar la calidad de vida de la población, es decir, estrategias de educación ambiental, para que los ciudadanos puedan apoyar o reclamar medidas legales sobre aprovechamiento de recursos, y conozcan los criterios de evaluación de las capacidades naturales de cada territorio, teniendo en cuenta no sólo los intereses económicos sino también los ecológicos, estéticos y culturales.
  
Los contenidos propuestos son los siguientes:
  
- Los problemas ambientales y sus repercusiones políticas, económicas y sociales. Salud ambiental y calidad de vida. El modelo conservacionista y el del desarrollo sostenible.
  
- Discusión sobre los pros y contras de la aplicación de cada modelo, ante un problema medioambiental, usando fuentes documentales diversas.
  
- La evaluación del impacto ambiental. La ordenación del territorio. Mapas de riesgos.
  
- Medio ambiente y disfrute estético: el paisaje como recurso.
  
- La conciencia ambiental. Educación medioambiental. Los grandes temas ambientales del futuro.
  
- Legislación medioambiental. Algunos aspectos de la legislación medioambiental en España y en la Comunidad Valenciana.
  
- Evaluación del impacto ambiental de un proyecto en una zona utilizando matrices de evaluación de impactos.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Aplicar la Teoría de Sistemas al estudio de la complejidad y del carácter interdisciplinar de las Ciencias Ambientales, llegando a definir el concepto de Medio Ambiente bajo un enfoque sistémico y realizando modelos sencillos que reflejen la estructura de un sistema natural o su variación en el tiempo.
  
Se trata de evaluar si los estudiantes comprenden que el Medio Ambiente es una entidad compleja formada por un conjunto de elementos con relaciones de interacción e interdependencia que le confieren carácter propio y que por consiguiente su estudio puede abordarse desde la Teoría de Sistemas.
  
2. Ubicar correctamente en la escala del tiempo geológico los cambios medioambientales de origen natural acaecidos a lo largo de la historia del planeta, y compararlos con los que tienen su origen en las actuaciones humanas.
  
Se trata de comprobar que el alumnado ha comprendido que el planeta Tierra debe considerarse, desde su origen, como un sistema con innumerables interacciones entre los componentes que lo constituyen (geosfera, hidrosfera, atmósfera y biosfera) y es capaz de situar, en una escala geológica, los cambios naturales ?geológicos, climáticos, biológicos,- que han tenido lugar en los aproximadamente 4.600 millones de años de su historia. Además, evaluar si conocen que las alteraciones ambientales, debidas a las actuaciones de los humanos, son tan antiguas como éste, aunque lo que ha cambiado más profundamente es la enorme dimensión que tienen actualmente, sobre todo a partir del descubrimiento, por Watt a mediados de siglo XVIII, de la máquina de vapor, lo que dio origen a la revolución industrial.
  
3. Analizar las interacciones mutuas entre el sistema económico humano y los sistemas naturales.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes progresan en la comprensión de la profunda interdependencia de todos y cada uno de los procesos que ocurren en la Tierra y pueden enumerar una serie de repercusiones en cadena de un hecho concreto, como por ejemplo la influencia que puede tener para la vida la desaparición de las masas forestales debido a la tala o a los incendios, o el peligro que supone la pérdida de la capa de ozono de la atmósfera.
  
También con este criterio podemos comprobar si los estudiantes son capaces de analizar estas interacciones utilizando los conceptos de residuo, riesgo e impacto, clasificando cada uno de ellos según diferentes criterios.
  
4. Relacionar las interacciones energéticas de origen interno y externo, entre sí y con el sistema humano.
  
Con este criterio pretendemos determinar si el alumnado es capaz de establecer relaciones significativas entre procesos de liberación de energía, internos y externos, con riesgos e impactos sobre el sistema humano.
  
5. Indicar algunas variables que inciden en la capacidad de la atmósfera para difundir contaminantes, razonando, en consecuencia, cuáles son las condiciones meteorológicas que provocan mayor peligro de contaminación y distinguir las diferencias de la química ambiental en las distintas capas atmosféricas.
  
Se trata de evaluar si los estudiantes entienden que la atmósfera tiene una gran capacidad difusora de las partículas, que continuamente la humanidad expulsa como resultado de sus actividades, así como que existen algunas variables como la presión atmosférica y la topografía que pueden modificarla, aumentando la contaminación y los efectos sobre la población. Asimismo el alumnado debe diferenciar la naturaleza y la trascendencia de los procesos químicos que tienen lugar en las diferentes capas de la atmósfera.
  
6. Planificar una investigación para evaluar los riesgos más frecuentes que puede sufrir una zona geográfica de nuestro país, teniendo en cuenta sus características climáticas, litológicas, estructurales y las debidas al impacto humano, realizando un informe donde se indiquen algunas medidas para mitigar los riesgos.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes han avanzado en la utilización de las destrezas científicas en el estudio de un problema concreto, como los riesgos de una zona, por ejemplo los debidos a las lluvias torrenciales que provoquen inundaciones. Además, se pretende comprobar si han llegado a entender que los riesgos no son debidos simplemente al azar, sino que tienen generalmente unas causas concretas y mensurables y que su conocimiento es el punto de partida para diseñar medidas que disminuyan los riesgos.
  
7. Explicar en una cadena trófica cómo se produce el flujo de energía y el rendimiento energético de cada nivel, y deducir las consecuencias prácticas que han de tenerse en cuenta para el aprovechamiento de algunos recursos.
  
Se pretende evaluar si los estudiantes avanzan en la comprensión de que las pérdidas en forma de calor hacen disminuir el rendimiento energético de cada nivel trófico, siendo capaces de extrapolar las repercusiones prácticas que tiene, por ejemplo, el hecho de consumir alimentos de los últimos niveles tróficos.
  
8. Enumerar las razones por las cuales existen en España zonas sometidas a una progresiva desertización, proponiendo algunas medidas razonadas para paliar sus efectos.
  
Se trata de comprobar si el alumnado ha comprendido la influencia de factores como el tipo de precipitación, el relieve, la litología, la cobertura vegetal o la acción humana en los procesos erosivos, y conoce algunas medidas de protección de nuestros suelos para evitar la desertización, como por ejemplo plantar ciertas especies. vegetales que fijan el suelo, o realizar campañas contra los incendios forestales.
  
9. Utilizar técnicas químicas, biológicas y para detectar el grado de contaminación presente en muestras de agua, valorando el nivel de adecuación para el desarrollo de la vida y el consumo humano. Explicar, asimismo, en qué consisten y qué informaciones nos suministran las modernas técnicas de investigación (GPS, fotografías de satélites, radiometrías, etc.) basadas en las nuevas tecnologías de la información y la comunicación.
  
Se trata de evaluar si los estudiantes, en el seno de una pequeña investigación sobre la calidad de las aguas de una zona, adquieren algunas destrezas técnicas de medida de su grado de contaminación y pueden calcular algunos de los parámetros que hoy se usan, como la DBO, el O2 disuelto, la presencia de materia orgánica, de microorganismos, o las especies biológicas indicadoras de contaminación, sabiendo a partir de ellos diagnosticar su grado de adecuación para el desarrollo de la vida o el consumo humano. Además, comprobar si valoran en qué grado, las aportaciones de las nuevas tecnologías nos facilitan la comprensión del Medio Ambiente y si son capaces de utilizar información aportada por esas tecnologías para la realización de pequeñas investigaciones.
  
10. Investigar las fuentes de energía que se utilizan actualmente en España, evaluando su futuro y el de otras alternativas energéticas.
  
Este criterio pretende comprobar si los estudiantes progresan en la realización de pequeñas investigaciones, recabando datos sobre las fuentes de energía utilizadas en nuestro país y su futuro, evaluando además la rentabilidad económica y social de las que se barajan en el ámbito local (eólica, solar, geotérmica, del oleaje), y las de nivel mundial: nuclear y térmica.
  
11. Determinar los beneficios que se obtienen de la explotación de recursos energéticos, minerales, hídricos, forestales, etc., considerando los perjuicios de su agotamiento y los del impacto ambiental producido por dicha explotación.
  
Se trata de evaluar si los estudiantes han comprendido los variados beneficios económicos que se obtienen de la utilización de los recursos naturales, teniendo en cuenta sus características. Además, deben ser capaces de explicar que los seres humanos han de poner coto a sus actividades más devastadoras y que el verdadero desarrollo a largo plazo (desarrollo sostenible), sólo será posible si conseguimos reconciliar la existencia de recursos limitados con las necesidades de nuestra sociedad.
  
12. Indicar las repercusiones de la progresiva pérdida de biodiversidad, enumerando algunas nuevas alternativas para frenar esa tendencia y para el aprovechamiento de la biosfera.
  
Se trata de evaluar si los estudiantes avanzan en la comprensión de que la biodiversidad es un legado recibido, fruto de millones de años de evolución que es necesario preservar, como la lengua y la cultura, y que la pérdida de determinadas especies puede llevar a graves alteraciones del equilibrio ecológico. También, se trata de valorar si comprenden que la biosfera es fuente potencial de inmensas riquezas materiales sin explotar en forma de alimentos, medicinas y otras materias primas.
  
13. Evaluar el impacto ambiental de un proyecto donde se definan algunas acciones que puedan causar efectos ambientales.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes comprenden en qué consisten los métodos de evaluación del impacto ambiental de un proyecto (fábrica, incineradora, etc.) y saben utilizar alguno sencillo como la matriz causa-efecto de Leopold, determinando la intersección entre las acciones humanas y los efectos ambientales, y obteniendo como resultado global una valoración cualitativa del impacto.
  
14. Diferenciar ante un problema ambiental los argumentos del modelo conservacionista y los del desarrollo sostenible.
  
Se trata de comprobar en qué medida los estudiantes han comprendido que la visión de los problemas ambientales varía según el grado de desarrollo y tiene en cuenta los diferentes intereses y criterios sociales, políticos y económicos implicados, pudiendo discutir sobre los pros y contras de la aplicación de ambos modelos, ante un problema ambiental, o de diferenciar en un texto o en informaciones de prensa los argumentos de ambos modelos.
  
15. Proponer una serie de medidas de tipo comunitario que pueda seguir la ciudadanía encaminadas a aprovechar mejor los recursos, a disminuir los impactos, a mitigar los riesgos y a conseguir un medio ambiente más saludable.
  
Se trata de evaluar que los estudiantes avanzan en la capacidad de transferencia de su aprendizaje, traduciendo las grandes alternativas mundiales para aprovechar mejor los recursos y disminuir los impactos en orientaciones que puedan ser seguidas por una comunidad, como las referidas al ahorro de energía y de agua, la disminución de impactos por efecto de los aerosoles, o la participación en acciones ciudadanas encaminadas a la protección del medio ambiente o a prevenir la aparición de situaciones de riesgo como las inundaciones o los sismos.
  
FÍSICA Y QUÍMICA
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
El esfuerzo de la humanidad a lo largo de la historia para comprender y dominar la materia, su estructura y sus transformaciones han contribuido al gran desarrollo de la física y la química y a sus múltiples aplicaciones en nuestra sociedad. Es difícil imaginar el mundo actual sin contar con las implicaciones que el conocimiento de la mecánica, la electricidad, la electrónica ha supuesto y están suponiendo; o sin contar con medicamentos, abonos para el campo, colorantes o plásticos.
  
Por ello la Física y la Química aparecen como materias fundamentales de la cultura de nuestro tiempo que contribuyen a la formación de ciudadanos, igual que la Literatura y la Historia, por ejemplo. Una educación que integre la cultura humanística y la científica, una mayor presencia de la ciencia en los medios de comunicación así como la participación activa de los investigadores en la divulgación de los conocimientos, se hacen cada día más necesarias.
  
Por otra parte, la preparación profesional de los estudiantes exige que el currículo de Física y Química incluya los contenidos conceptuales, procedimentales y actitudinales que permitan abordar con éxito los estudios ulteriores, dado que la Física y la Química forman parte de todos los estudios universitarios de carácter científico y técnico y son necesarias para un amplio abanico de ciclos formativos de la Formación Profesional de grado superior.
  
Se ha preparado un currículo compensado de ambas materias para que se pueda impartir cada una de ellas en un cuatrimestre. La elección de comenzar por la Química o la Física queda a juicio del profesorado en función de los conocimientos matemáticos que el alumnado posea.
  
Por ello, se puede comenzar esta asignatura abordando el estudio de la primera de las ciencias en el sentido moderno del término, la Mecánica, insistiendo en su carácter de ruptura radical con la «física del sentido común». Una mayor profundización con respecto a la Educación Secundaria Obligatoria permitirá mostrar la potencialidad de la metodología científica para extenderse de la Mecánica a otros dominios, como la Electricidad y la Química, que también se abordarán este curso. Así pues, se organiza la materia en torno a dos ejes: la Física, que incluirá Cinemática, Dinámica, Energía y su transferencia y Electricidad, y la Química, que tratará aspectos de Química general y de orgánica y del átomo.
  
La inclusión de contenidos relativos a procedimientos implica que los alumnos se familiaricen con las características del trabajo científico y sean capaces de aplicarlas a la resolución de problemas y a los trabajos prácticos. Los contenidos relativos a actitudes suponen el conocimiento de las interacciones de las ciencias físico-químicas con la técnica y la sociedad. Todos estos aspectos deben aparecer dentro del marco teórico que se estudia y no como actividades complementarias.
  
Se debe profundizar en el carácter vectorial de las magnitudes y en las funciones trigonométricas básicas. Se puede realizar una introducción física del concepto de límite para facilitar la comprensión de las magnitudes instantáneas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los conceptos, leyes, teorías y modelos más importantes y generales de la física y química, que les permitan tener una formación global científica y desarrollar estudios posteriores más específicos.
  
2. Aplicar dichos conceptos, leyes, teorías y modelos a situaciones reales y cotidianas.
  
3. Analizar críticamente hipótesis y teorías contrapuestas que permitan desarrollar el pensamiento crítico y valorar sus aportaciones al desarrollo de la física y química.
  
4. Utilizar las estrategias o destrezas propias de la investigación científica, tanto documentales como experimentales, para resolver problemas, realizar trabajos prácticos y, en general, explorar situaciones y fenómenos desconocidos para ellos; reconociendo el carácter de la ciencia como proceso cambiante y dinámico.
  
5. Mostrar actitudes científicas como la búsqueda de información exhaustiva, la capacidad crítica, la necesidad de verificación de los hechos, la puesta en cuestión de lo obvio, la apertura ante nuevas ideas.
  
6. Comprender las complejas interacciones entre la física y química y la técnica y el impacto de ambas en la sociedad y el medio ambiente, valorando la necesidad de no degradar el entorno y de aplicar la ciencia a una mejora de las condiciones de vida actuales.
  
7. Comprender el sentido de las teorías y modelos físicos y químicos como una explicación de los fenómenos naturales, valorando su aportación al desarrollo de estas disciplinas.
  
8. Desarrollar actitudes positivas hacia la física y química y su aprendizaje, que permitan, por tanto, tener interés y autoconfianza cuando se realizan actividades de estas ciencias.
  
9. Explicar expresiones «científicas» del lenguaje cotidiano según los conocimientos físicos y químicos adquiridos, relacionando la experiencia diaria con la científica.
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los dos primeros núcleos presentan contenidos relativos a procedimientos y actitudes. No deben tratarse por separado, sino que se han de desarrollar, de manera integrada, en el resto de los núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, estimación de la incertidumbre de la medida, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo la investigación.
  
- Actitudes en el trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Relaciones Ciencia-Técnica-Sociedad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de la naturaleza de la física y la química como ciencias: sus logros y limitaciones, su carácter tentativo y de continua búsqueda, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la física y la química con la técnica e implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias mutuas entre la sociedad, la física y la química y la técnica. Valoración crítica.
  
3. La Medida.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Magnitudes: tipos y su medida.
  
- Unidades. Factores de conversión.
  
- Medidas directas e indirectas.
  
- Representaciones gráficas.
  
- Instrumentos de medida: sensibilidad y precisión.
  
- Errores en la medida.
  
4. Cinemática.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Relatividad del movimiento.
  
- Trayectoria. Velocidad media y velocidad instantánea.
  
- Concepto de aceleración.
  
- Estudio de los movimientos uniforme rectilíneo, circular uniforme y rectilíneo uniformemente acelerado. Profundización en el carácter vectorial de las magnitudes que intervienen. Determinación de su ecuación de movimiento. Ejemplos importantes de dichos movimientos, en particular, la caída de graves. Movimientos más complejos: tiros horizontal y parabólico, movimiento de una barca en un río. Principio de superposición.
  
- Realización de problemas como investigaciones, desarrollándolos en contextos relevantes y familiares a los alumnos: transporte, deporte, viajes espaciales.
  
5. Dinámica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis crítico de las concepciones pregalileanas de las relaciones entre fuerzas y movimientos. Revisión de los principios de la dinámica a partir del concepto de cantidad de movimiento y de la idea de fuerza como interacción que produce variaciones en el estado de movimiento de los cuerpos.
  
- Principio de conservación de la cantidad de movimiento en un sistema aislado a partir de la profundización en la idea de interacción.
  
- Estudio de algunas situaciones dinámicas: fuerzas gravitatorias (en las proximidades de la superficie terrestre), de fricción y elásticas.
  
- Dinámica del movimiento circular.
  
- Problemas de interés, que supongan aplicaciones reales de la dinámica, abordables como pequeñas investigaciones.
  
6. La energía y su transferencia: trabajo y calor.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición operativa de la magnitud trabajo en el contexto de las transformaciones mecánicas. Su utilización en diferentes situaciones. Introducción del concepto de potencia.
  
- Relaciones entre trabajo y energía introduciendo la energía cinética y las potenciales gravitatoria (en las proximidades de la superficie terrestre) y elástica.
  
- Principio de conservación de la energía. Algunas situaciones en que parece no cumplirse: cadenas de utilización de energía.
  
- Equivalencia entre calor y trabajo: concepto de calor como proceso de transferencia de energía, deducido a partir de la extracción ilimitada de calor por fricción. Primer principio de la termodinámica.
  
- Estudio de algún caso de interacción ciencia-técnica-sociedad: máquinas térmicas y revolución industrial, crisis energética, energía nuclear, energías alternativas.
  
7. Electricidad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Revisión de la fenomenología de la electrización. Naturaleza eléctrica de la materia. Principio de conservación de la carga. Concepto de campo eléctrico. Potencial eléctrico. Diferencia de potencial entre dos puntos de un campo eléctrico.
  
- Ley de Ohm: factores de los que depende la intensidad de corriente. Aplicaciones de la ley de Ohm a las asociaciones de resistencias y a los instrumentos de medida.
  
- Obtención de la ecuación de un circuito y cálculo de la diferencia de potencial entre dos puntos cualesquiera del circuito. Estudio energético de la interacción eléctrica: efecto Joule. Potencia eléctrica. Desarrollo científico y técnico que implica la electricidad: posibilidad de producir, transmitir y utilizar la corriente eléctrica; sus múltiples efectos (térmicos, magnéticos, químicos).
  
8. Revisión y profundización de la teoría atómico-molecular.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de algunas sustancias habituales en la naturaleza. Los tres estados físicos y sus modelos.
  
- La composición de los materiales: mezclas y sustancias, elemento y compuesto. Métodos de separación.
  
- Estructura de la materia. Hipótesis de Dalton. Las leyes volumétricas de Gay-Lussac y las hipótesis de Avogadro. El concepto de mol.
  
- Determinación tanto de masas atómicas y moleculares como de fórmulas empíricas y moleculares (de sustancias gaseosas). Algunas formas de expresar la concentración de las disoluciones.
  
9. El átomo y sus enlaces.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Papel de los modelos atómicos en el avance de la química: modelos de Thomson y de Rutherford. Conceptos de masa atómica y número atómico. El modelo basado en la disposición de electrones en niveles sucesivos. Su avance explicativo: variación periódica de propiedades de los elementos y forma general del sistema periódico.
  
- Ordenación periódica de los elementos: su relación con los electrones externos.
  
- El enlace iónico y el covalente a partir de la regla del octeto, utilizando los diagramas de Lewis. Enlaces múltiples en el covalente para justificar moléculas como la de oxígeno o la de nitrógeno.
  
- Enlaces de hidrógeno y por fuerzas de Van der Waals: diferencias entre el enlace intermolecular y el intramolecular y propiedades. Introducción al enlace metálico. Propiedades de los compuestos como consecuencia del enlace.
  
- Introducción de las reglas de la IUPAC para la formulación de los compuestos binarios más comunes.
  
- Nomenclatura y formulación IUPAC para compuestos inorgánicos sencillos.
  
10. Cambios energéticos y materiales en las reacciones químicas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Modelo elemental de reacción a partir de las colisiones que provocan roturas y formación de nuevos enlaces. Existencia de reacciones endotérmicas y exotérmicas con este modelo. Deducción de las leyes de la conservación de la masa y de las proporciones constantes.
  
- Fórmulas empíricas y moleculares.
  
- Ajuste de reacciones. Información que supone el conocimiento de una reacción y realización de ejercicios y problemas relacionados con la estequiometría de las reacciones.
  
- Rendimiento de una reacción. Procesos químicos que ocurren con reactivo limitante. Cálculos en sistemas en los que intervienen disoluciones.
  
- Importancia del oxígeno en la vida mediante reacciones de combustión.
  
11. Introducción a la química del carbono.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Posibilidades de combinación que tiene el carbono: existencia de cadenas ramificadas. Posibilidad de enlaces múltiples consigo mismo o con otros elementos como el oxígeno, el nitrógeno. Introducción sencilla a los conceptos de función orgánica y de isomería.
  
- Enlaces con el hidrógeno: los hidrocarburos, deducción de sus propiedades físicas (puntos de fusión y ebullición y solubilidad); nomenclatura y formulación de estos compuestos. Tratamiento de productos de uso cotidiano como el gas natural, butano, así como la contaminación que su consumo produce.
  
- El petróleo como fuente natural principal de obtención de compuestos orgánicos. La destilación y el cracking, utilización de esta mezcla y su importancia económica.
  
- Nomenclatura y formulación IUPAC para estos compuestos. Isomería.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Establecer las ecuaciones de los movimientos rectilíneo y circular uniformes y rectilíneo uniformemente acelerado, así como la de movimientos compuestos, aplicándolas a la resolución de situaciones problemáticas.
  
Este criterio intenta comprobar que los estudiantes pueden determinar las relaciones entre las magnitudes que caracterizan los movimientos y obtener las de movimientos compuestos (tiros horizontal y parabólico) a partir de la superposición de otros más simples, así como que pueden interpretar las gráficas de los movimientos simples.
  
2. Aplicar los principios de la dinámica a situaciones problemáticas en las que intervengan las fuerzas peso, de fricción y elásticas.
  
Este criterio intenta evaluar la capacidad de aplicar la idea de fuerza como interacción que produce variaciones en el estado de movimiento de los cuerpos y el principio de conservación de la cantidad de movimiento a diversas situaciones dinámicas de interés, que supongan aplicaciones reales (y no meramente académicas) de la dinámica.
  
Representar mediante diagramas las fuerzas que actúan sobre cuerpos, reconociendo y calculando dichas fuerzas cuando hay rozamiento, cuando la trayectoria es circular e incluso cuando existen planos inclinados.
  
3. Utilizar el principio de conservación de la energía para resolver situaciones que involucren energías cinética y potencial (gravitatoria y elástica) y dos formas de transferencia: el trabajo mecánico y el calor.
  
Este criterio intenta constatar si los estudiantes son capaces de abordar los problemas dinámicos con el nuevo tratamiento energético, para mostrar su coherencia con el método dinámico/cinemático, y si comprenden la mayor potencia del método energético que permite tratar otras situaciones, p.e., aquellas en que aparece el calor. También se puede evaluar así la posibilidad de planificar estrategias distintas ante situaciones problemáticas, característica importante del trabajo científico.
  
4. Comprender los distintos conceptos que describen la interacción entre cargas, campos y fuerzas eléctricas, y energías potenciales y potenciales eléctricos.
  
Este criterio trata de comprobar si los estudiantes saben que las dificultades de las fuerzas instantáneas y a distancia se resuelven con el concepto de campo, y si conocen los distintos conceptos que describen la interacción entre cargas y no los confunden entre sí.
  
5. Diseñar y montar circuitos, para predecir y determinar experimentalmente la intensidad y la diferencia de potencial entre dos puntos cualesquiera.
  
Este objetivo pretende evaluar la capacidad no sólo de realizar cálculos, sino también de efectuar montajes de circuitos eléctricos elementales (que incluyan un generado, un motor, etc.) y de traducir montajes reales a esquemas eléctricos y a la inversa.
  
6. Contrastar diferentes fuentes de información y elaborar informes con relación a problemas físicos y químicos relevantes de la sociedad.
  
Se trata de saber si los estudiantes son capaces de realizar de forma adecuada búsquedas bibliográficas relativas a temas de interés social y tecnológico como pueden ser la elección y uso de diferentes fuentes energéticas, la elaboración de nuevos materiales, los efectos contaminantes de determinados vertidos industriales, etc.
  
7. Determinar masas atómicas y fórmulas a partir del análisis y tratamiento de los resultados cuantitativos producidos en las reacciones destinadas a dicho fin.
  
Se trata de comprobar que los alumnos y las alumnas pueden determinar masas atómicas y fórmulas empíricas y moleculares, a partir de los datos suministrados por las reacciones dirigidas a averiguar la composición cuantitativa de las sustancias, y que comprenden cómo se va produciendo la modificación de las mismas. Debe procurarse que los compuestos utilizados tengan, o al menos hayan tenido, interés en la vida real, como ocurre con medicamentos, fertilizantes, etc., proponiendo enunciados en los que se mencione el uso de los mismos.
  
8. Utilizar el concepto de mol y calcular el número de moles presentes en una determinada cantidad de sustancia.
  
Los estudiantes deberán ser capaces de calcular el número de moles de una determinada cantidad de sustancia bien se encuentre en estado sólido, líquido, gaseoso o en disolución, y a la inversa. Para el caso de sustancias en disolución, tienen por tanto que ser capaces de expresar la concentración en sus formas más habituales.
  
9. Justificar las sucesivas elaboraciones de modelos atómicos valorando el carácter abierto de la ciencia.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes conocen la forma de crecimiento de la ciencia a través de crisis, de forma dinámica y no de manera acumulativa, utilizando como ejemplo el desarrollo de los diferentes modelos de estructura atómica que se dieron hasta llegar al modelo actual.
  
10. Deducir, mediante una utilización comprensiva de la tabla periódica, algunas propiedades de los elementos y de los compuestos binarios que éstos pueden formar, deduciendo su posible formulación y relacionando además las distintas propiedades de las sustancias con sus aplicaciones prácticas.
  
Con este criterio se pretende que los estudiantes, a partir de un modelo elemental de capas lleguen a la regla del octeto, que les permita justificar la situación de algunos elementos y propiedades como la electronegatividad para poder entender el modelo de Lewis sobre el enlace iónico y el covalente, justificando su fórmula en casos sencillos, así como deducir algunas propiedades características de estos compuestos tales como el estado físico en el que se encuentran en condiciones ambientales y la posible solubilidad en agua o en disolventes orgánicos.
  
11. Deducir toda la información que proporciona la correcta escritura de una ecuación química utilizándola en la resolución de ejercicios y problemas teóricos y aplicados.
  
Se trata de que los estudiantes sean capaces de escribir correctamente una reacción química, extraer toda la información contenida en la misma (estado físico de las sustancias, fórmulas, relaciones de moles, energía de la reacción, etc.) y deducir la cantidad de los productos que se pueden obtener, teórica y prácticamente. Este criterio exige realizar bastantes ejercicios y problemas partiendo de situaciones en que las sustancias que actúan como reactivos no se encuentren en situaciones estequiométricas y utilizando, en la medida de lo posible, ejemplos de reacciones que puedan realizarse en los laboratorios escolares y en distintos tipos de industrias, con casos en los que aparezca aprovechamiento de recursos, rendimiento de las reacciones, pureza de minerales, etc.
  
12. Analizar la importancia del carbono como elemento imprescindible en los seres vivos y en la sociedad actual, justificando el elevado número de compuestos que lo contienen por las posibilidades de combinación que tiene su estructura atómica.
  
Con este criterio se presente que los estudiantes, tras conocer que la mayor parte de los objetos que nos rodean (incluyendo los seres vivos) contienen carbono, justifiquen esto por el carácter singular de su átomo que le permite enlazarse consigo mismo, formando cadenas de longitud infinita con posibilidades de enlaces múltiples, y con otros átomos. Se introducirá la nomenclatura de los hidrocarburos, y se familiarizará al alumnado con los más sencillos.
  
13. Resolver ejercicios y problemas relacionados con las reacciones químicas de las sustancias, utilizando la información que se obtiene de las ecuaciones químicas.
  
14. Escribir y nombrar correctamente sustancias químicas inorgánicas y orgánicas. Describir los principales tipos de compuestos del carbono, así como las situaciones de isomería que pudieran presentarse.
  
Con este criterio lograríamos que dada la fórmula molecular de un compuesto orgánico sencillo, los estudiantes fueran capaces de dibujar las estructuras de varios isómeros y de nombrarlos correctamente.
  
FÍSICA
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
En nuestros días, el impacto que las ciencias físicas han tenido y tienen en la vida del ser humano es evidente. Su utilidad se ha puesto de manifiesto en la tecnología: industrias enteras se basan en sus descubrimientos y todo un conjunto de artefactos proclama su eficacia, con múltiples aplicaciones en otras áreas científicas como las telecomunicaciones, instrumentación médica, biofísica y nuevas tecnologías entre otras. Por otra parte, no se puede olvidar su papel como fuente de cambio social, su influencia en el desarrollo de las ideas, sus implicaciones en el medio ambiente, etc.
  
La Física es una materia que tiene un carácter formativo, orientador y preparatorio. Las ciencias físicas constituyen un elemento fundamental de la cultura de nuestro tiempo, que incluye no sólo aspectos de literatura, historia, etc., sino también los principales avances científicos y sus aplicaciones. Por otro lado, un currículo que pretende contribuir a la formación de ciudadanos críticos debe incluir aspectos como las complejas interacciones ciencia-técnica-sociedad o la forma de trabajar de los científicos. De las consideraciones anteriores se deriva el carácter formativo de la materia. El carácter orientador y preparatorio implica que el currículo debe incluir los contenidos conceptuales, metodológicos y actitudinales que permitan abordar con éxito estudios posteriores, dado que la Física es una materia que forma parte de todos los estudios universitarios de carácter científico y técnico y es necesaria para un amplio abanico de familias profesionales que están presentes en la Formación Profesional Específica de Grado Superior.
  
Por lo anteriormente expuesto, los contenidos que se proponen tienen un carácter básico. En concreto, se ha de completar el edificio teórico que supuso la Mecánica como primera ciencia moderna, realizando una introducción a la teoría de la gravitación universal, que permitió derribar la supuesta barrera entre el mundo sublunar y celeste. Asimismo se ha de estudiar el movimiento ondulatorio para completar la imagen mecánica del comportamiento de la materia.
  
Se aborda el estudio de la Óptica, para mostrar posteriormente su integración en el Electromagnetismo, que se convierte así, junto con la Mecánica, en el pilar fundamental del imponente edificio teórico que se conoce como Física clásica.
  
El hecho de que esta gran concepción del mundo no pudiera explicar una serie de fenómenos originó el surgimiento de la Física moderna, algunas de cuyas ideas (relatividad, cuántica y sus aplicaciones) también deben ser introducidas en el Bachillerato.
  
La utilización del método científico debe ser un referente obligado en cada uno de los temas que se desarrollen.
  
Las implicaciones de la Física con la tecnología y la sociedad deben estar presentes al desarrollar cada una de las unidades didácticas que componen el currículo de este curso.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los principales conceptos de las ciencias físicas y cómo estos se articulan en leyes, modelos o teorías.
  
2. Aplicar dichos conceptos a la explicación de algunos fenómenos físicos y al análisis de algunos de los usos tecnológicos más cotidianos de las ciencias físicas.
  
3. Discutir y analizar críticamente hipótesis y teorías contrapuestas que permitan desarrollar el pensamiento crítico y valorar sus aportaciones al desarrollo de la Física.
  
4. Utilizar con autonomía las estrategias propias de la investigación científica para resolver problemas, realizar trabajos prácticos y, en general, explorar situaciones y fenómenos desconocidos para ellos.
  
5. Comprender la naturaleza de la Física y sus limitaciones, así como sus complejas interacciones con la tecnología y la sociedad, valorando la necesidad de preservar el medio ambiente y de trabajar para lograr una mejora de las condiciones de vida actuales.
  
6. Valorar la información proveniente de diferentes fuentes para formarse una opinión propia, que les permita expresarse críticamente sobre problemas actuales relacionados con la Física.
  
7.Comprender que la Física constituye, en si misma, una materia que sufre continuos avances y modificaciones; su aprendizaje es, por tanto un proceso dinámico que requiere una actitud abierta y flexible frente a opiniones diversas.
  
8. Manipular con confianza en el laboratorio el instrumental básico haciendo uso de él de acuerdo con las normas de seguridad de sus instalaciones.
  
9. Desarrollar actitudes positivas hacia la Física y su aprendizaje, que aumenten por tanto su interés y autoconfianza en la realización actividades de esta ciencia.
  
10. Valorar las aportaciones de la Física a la tecnología y la sociedad.
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los dos primeros núcleos presentan contenidos relativos a procedimientos y actitudes. No deben tratarse por separado, sino que se han de desarrollar, de manera integrada, en el resto de los núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, estimación de la incertidumbre de la medida, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo la investigación.
  
- Actitudes en el trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Física, Técnica y Sociedad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de la naturaleza de la Física como ciencia: sus logros y limitaciones, su carácter tentativo y de continua búsqueda, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la Física con la técnica e implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias mutuas entre la sociedad, la Física y la técnica. Valoración crítica.
  
3. Interacción gravitatoria.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Introducción a los orígenes de la teoría de la gravitación: desde el modelo geocéntrico hasta Kepler.
  
- Fuerzas centrales.
  
- Momento de una fuerza respecto de un punto. Momento angular.
  
- Leyes de Kepler.
  
- Ley de la gravitación newtoniana. Algunas consecuencias como la determinación de la masa de algunos cuerpos celestes, la predicción de la existencia de planetas, la explicación de las mareas.
  
- Introducción del campo gravitatorio a partir de las dificultades que supone la idea de una «acción a distancia» e instantánea.
  
- Estudio energético de la interacción gravitatoria (trabajo de las fuerzas conservativas), e introducción del concepto de potencial.
  
- Contribución de la teoría de la gravitación al conocimiento de la gravedad terrestre y al estudio de los movimientos de planetas y satélites (energía para poner un satélite en órbita, la velocidad de escape).
  
- Síntesis que supuso la ley de gravitación universal: las leyes de la dinámica son aplicables al mundo terrestre y celeste. Implicaciones culturales y sociales de dicha síntesis.
  
4. Vibraciones y ondas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio breve del movimiento vibratorio más sencillo: el movimiento armónico simple: elongación, velocidad, aceleración.
  
- Dinámica del movimiento armónico simple.
  
- Construcción de un modelo sobre la naturaleza del movimiento ondulatorio que permita: distinguir entre ondas longitudinales y transversales; explicar las razones por las que se propaga; introducir las magnitudes que caracterizan una onda; mostrar la influencia del medio en la velocidad de propagación.
  
- Ecuación del movimiento ondulatorio para el caso de las ondas armónicas unidimensionales. Onda plana. Propiedades de las ondas: la transmisión de la energía a través de un medio (atenuación, absorción y dispersión de la intensidad por el medio), la difracción (principio de Huygens-Fresnel), la interferencia, la reflexión y la refracción. Las ondas estacionarias y el efecto Doppler.
  
- Aplicaciones de las ondas en el mundo actual. Estudio de la contaminación sonora, sus fuentes y efectos, y del aislamiento acústico.
  
5. Óptica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio de la Óptica como campo inicialmente autónomo, partiendo de la larga controversia histórica sobre la naturaleza de la luz.
  
- Dirección y velocidad de propagación de la luz en un medio. Algunos fenómenos relacionados con el paso de la luz de un medio a otro: la reflexión (dirigida y difusa) y la refracción, la absorción y la dispersión en el medio.
  
- Óptica geométrica. Dioptrio esférico y dioptrio plano.
  
- Formación de imágenes en espejos, planos y curvos, y lentes delgadas. Comprensión de la visión de imágenes. Tratamiento de algún sistema óptico (gafas, cámaras fotográficas).
  
- Estudio experimental y cualitativo de los fenómenos de difracción, interferencias. Dispersión en prismas y espectro visible. Aplicaciones: la visión del color y la espectroscopia.
  
6. Interacción electromagnética.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Conceptos de campo y potencial eléctrico, su aplicación al estudio del movimiento de cargas en campos eléctricos uniformes.
  
- Campo creado por un elemento puntual: Interacción eléctrica. Estudio del campo eléctrico: magnitudes que lo caracterizan (vector campo eléctrico y potencial y su relación).
  
- Teorema de Gauss.
  
- Campo eléctrico creado por un elemento continuo: esfera, hilo y placa.
  
- Magnetismo: revisión de su fenomenología y problemas que plantea la experiencia de Oersted.
  
- Determinación del campo magnético producido por cargas en movimiento. Estudio experimental y representando las líneas de campo, de los campos magnéticos creados por una corriente rectilínea indefinida y por un solenoide en su interior.
  
- Ley de Ampere.
  
- Fuerzas entre cargas móviles y campos magnéticos: fuerza de Lorentz. Estudio del movimiento de cargas en campos magnéticos (espectrógrafos de masas, aceleradores) y de la fuerza sobre una corriente rectilínea e indefinida. Ley de Laplace. Aplicaciones en motores eléctricos e instrumentos de medida de corrientes.
  
- Producción de corriente alterna mediante variaciones del flujo magnético: inducción electromagnética. Experiencias de Faraday y Henry.
  
- Leyes de Faraday y Henry. Ley de Lenz.
  
- Introducción cualitativa de la síntesis de Maxwell: la idea de campo electromagnético, la integración de la óptica, la producción de ondas electromagnéticas y su detección por Hertz.
  
- Analogías y diferencias entre dos campos conservativos como el gravitatorio y el eléctrico, y entre uno conservativo y otro que no lo es, el magnético.
  
- Algunas de las múltiples aplicaciones del electromagnetismo (generadores, motores) y de las ondas electromagnéticas (radio, radar, televisión).
  
- Impacto medioambiental de la energía eléctrica.
  
7. Elementos de Física relativista.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Fracaso en la búsqueda de un sistema de referencia en reposo absoluto: imposibilidad de distinguir en los fenómenos mecánicos si un sistema de referencia dado se encuentra en reposo o en movimiento uniforme (transformaciones de Galileo).
  
- Crítica de los supuestos básicos de la Física newtoniana y establecimiento de los postulados de la relatividad especial. Algunas implicaciones de la Física relativista: la dilatación del tiempo, la contracción de la longitud y la equivalencia masa-energía.
  
- Consideraciones breves sobre el principio de equivalencia y la influencia de la relatividad en el pensamiento contemporáneo.
  
8. Elementos de Física cuántica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Algunos de los problemas que la Física clásica no pudo explicar: el efecto fotoeléctrico (la luz, un fenómeno clásicamente ondulatorio, manifiesta propiedades corpusculares) y los espectros discontinuos (confirmación de la potencia explicativa del concepto de fotón y carácter discreto de la energía en sistemas atómicos).
  
- Hipótesis de De Broglie y confirmación experimental. Comportamiento cuántico de las partículas.
  
- Necesidad de un modelo más general para describir dicho comportamiento: la función de onda y su interpretación probabilista.
  
- Relaciones de indeterminación. Límites de validez de la Física clásica, sus diferencias respecto a la moderna y el importante desarrollo científico y técnico que supuso la Física moderna. Alguna de sus múltiples aplicaciones: la electrónica o el láser.
  
9. Algunas aplicaciones de la Física moderna.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Física nuclear: descubrimiento de la radiactividad; primeras ideas sobre la composición del núcleo y su modificación tras el descubrimiento del neutrón; concepto de isótopo.
  
- Justificación de la estabilidad de los núcleos a partir de una nueva interacción, la nuclear, su corto alcance y gran intensidad. La energía de enlace. Cálculo de ésta a partir del defecto de masa.
  
- Modos de desintegración radiactiva, aplicándoles las leyes de conservación de la carga y del número de nucleones (leyes de Soddy), y de la conservación de la energía, como a las demás reacciones nucleares.
  
- Reacciones nucleares de particular interés: la fisión y la fusión.
  
- La contaminación radiactiva, la medida y detección de la radiactividad, las bombas y reactores nucleares, los isótopos y sus aplicaciones.
  
- Algunos aspectos de las partículas elementales: Predicción y ulterior descubrimiento de algunas partículas, tales como el positrón, neutrino y pión, para introducir la antimateria, las nuevas interacciones (débil y fuerte) y su comprensión como intercambio de partículas, la inestabilidad de las partículas.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar los procedimientos que constituyen la base del trabajo científico y explicar la naturaleza evolutiva de la ciencia y sus relaciones con la técnica y la sociedad.
  
Este criterio trata de evaluar si los estudiantes, en los diversos temas, utilizan dichos procedimientos. En concreto, el planteamiento de problemas, la emisión de hipótesis, el diseño y realización de experimentos para su contraste, la interpretación de resultados, la comunicación apropiada de las actividades realizadas, el manejo de bibliografía, etc. También si conocen el carácter tentativo de los conceptos y modelos científicos y su evolución, las relaciones de la Física con la Tecnología y las implicaciones de ambas en la sociedad y en el medio ambiente, así como las profundas influencias de la sociedad en la ciencia.
  
2. Aplicar las leyes de la gravitación a situaciones problemáticas de interés como la determinación de masas de cuerpos celestes, al conocimiento de la gravedad terrestre y al estudio de los movimientos de planetas y satélites.
  
Este criterio pretende constatar la capacidad de aplicar los distintos conceptos que describen la interacción gravitatoria (campos, energías y fuerzas) a las situaciones mencionadas y sin confundirlos entre sí. Algunos de dichos problemas hacen necesaria la aplicación de las leyes de Kepler, así como poner de manifiesto la evolución de los modelos astronómicos y la gran síntesis que supuso la teoría de la gravitación universal, al unificar la mecánica terrestre y la celeste.
  
3. Valorar la importancia histórica de determinados modelos y teorías que supusieron un cambio en la interpretación de la naturaleza, y poner de manifiesto las razones que llevaron a su aceptación, así como las presiones que, por razones ajenas a la ciencia, se originaron en su desarrollo.
  
Se pretende comprobar si se conocen y valoran logros de la Física como son: la sustitución de las teorías escolásticas sobre el papel de la Tierra dentro del universo por las teorías newtonianas de la gravitación, la evolución en la concepción de la naturaleza de la luz o la introducción de la física moderna para superar las limitaciones de la Física clásica. También se trata de valorar la capacidad de dar razones fundadas de los cambios producidos en ellas a la luz de los hallazgos experimentales y de poner de manifiesto las presiones sociales a las que fueron sometidas, en algunos casos, las personas que colaboraron en la elaboración de las nuevas concepciones.
  
4. Construir un modelo teórico que permita explicar las vibraciones de la materia y su propagación (ondas), aplicándolo a la explicación de diversos fenómenos naturales o técnicos.
  
Este criterio pretende evaluar si los estudiantes pueden elaborar un modelo sobre vibraciones mecánicas en la materia y ondas, y explicar con él propiedades como la resonancia, la intensidad de las ondas y su atenuación, la reflexión y la refracción, las interferencias y difracciones, aplicando todo ello a la explicación de diversos fenómenos naturales.
  
Conocer la ecuación matemática de una onda unidimensional. Deducir a partir de la ecuación de una onda las magnitudes que intervienen: amplitud, longitud de onda, período, etc. Aplicarla a la resolución de casos prácticos.
  
5. Utilizar los modelos clásicos de la luz (corpuscular y ondulatorio) para explicar las distintas propiedades de ésta y, en particular, la visión de imágenes y colores.
  
Este criterio intenta comprobar si los alumnos y las alumnas son capaces de comprender el debate sobre la naturaleza de la luz y el triunfo del modelo ondulatorio, por su mayor capacidad para explicar la reflexión y la refracción y, además, la interferencia, la difracción, el color, la polarización, etc. También si son capaces de obtener imágenes con espejos, lentes delgadas y así comprender el mecanismo de la visión y el funcionamiento de algún instrumento óptico de uso cotidiano. Asimismo valorar la importancia que la luz tiene en nuestra vida cotidiana, tanto tecnológicamente (instrumentos ópticos, comunicaciones por laser, control de motores) como en química (fotoquímica) y medicina (corrección de defectos oculares).
  
6. Utilizar el concepto de campo para superar las dificultades que plantea la interacción instantánea y a distancia, calcular los campos creados por cargas y corrientes y las fuerzas que actúan sobre cargas y corrientes en el seno de campos uniformes, y justificar el fundamento de algunas aplicaciones prácticas.
  
Este criterio pretende comprobar la capacidad de determinar los campos eléctrico y magnético producidos en situaciones simples (una o dos cargas, corrientes rectilíneas, solenoides, etc.) y las fuerzas que ejercen los campos sobre otras cargas o corrientes en su seno, en particular, los movimientos de cargas en campos eléctricos y magnéticos uniformes. Así mismo, pretende valorar si se conocen y manejan algunas aplicaciones del magnetismo: electroimanes, motores, instrumentos de medida, movimiento del haz de electrones del tubo de TV, etc.
  
7. Explicar la producción de corriente mediante variaciones del flujo magnético y algunos aspectos de la síntesis de Maxwell como la predicción y producción de ondas electromagnéticas y la integración de la óptica en el electromagnetismo.
  
Se trata de evaluar la comprensión de la inducción electromagnética, es decir, de la producción de campos eléctricos mediante campos magnéticos variables, y su inversa, la producción de campos magnéticos mediante campos eléctricos variables, en resumen, la producción de campos electromagnéticos. También se valorará el conocimiento del gran desarrollo científico y técnico que todo ello implicó: la producción de energía eléctrica, su transporte, la producción de ondas electromagnéticas y sus múltiples aplicaciones.
  
8. Valorar críticamente las mejoras que producen algunas aplicaciones relevantes de los conocimientos científicos y los costes medioambientales que conllevan.
  
Se pretende con este criterio conocer si los estudiantes saben argumentar (ayudándose de hechos, recurriendo a un número de datos adecuados, buscando los pros y los contras, atendiendo a las razones de otros, etc.), sobre las mejoras y los problemas que se producen en las aplicaciones de conocimientos científicos como son: la utilización de distintas fuentes para obtener energía eléctrica, el empleo de las sustancias radiactivas en medicina, la energía de fisión y de fusión en la fabricación de armas, etc.
  
9. Utilizar los principios de la relatividad para explicar una serie de fenómenos: dilatación del tiempo, contracción de la longitud y equivalencia masa-energía.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes comprenden que la física clásica no puede explicar una serie de fenómenos (por ejemplo existencia de una velocidad límite, incumplimiento del principio de relatividad de Galileo por la luz) lo que obliga a introducir los postulados de la relatividad especial de Einstein, que permiten explicarlos y, además, realizar nuevas predicciones.
  
10. Explicar con las leyes cuánticas una serie de experiencias de las que no pudo dar cuenta la física clásica, como el efecto fotoeléctrico, los espectros discontinuos, la difracción de electrones.
  
Este criterio intenta evaluar si se comprende que estas experiencias muestran que los fotones, electrones, etc., no son ni ondas ni partículas clásicas, sino objetos nuevos con un comportamiento nuevo, el comportamiento cuántico, y que para describirlo hacen falta nuevas leyes, como las ecuaciones de la energía de Planck, el momento de De Broglie, las relaciones de indeterminación, etc.
  
11. Aplicar la equivalencia masa-energía a la determinación de la energía de ligadura de los núcleos, y el principio de conservación de la energía a las reacciones nucleares y a la radiactividad.
  
Este criterio trata de comprobar si los estudiantes comprenden la necesidad de una nueva interacción para justificar la estabilidad de los núcleos, determinándola a partir de las energías de enlace, y los procesos energéticos vinculados con la radiactividad y reacciones nucleares. Así mismo, si son capaces de aplicar estos conocimientos a temas de gran interés como la contaminación radiactiva, las bombas y reactores nucleares, los isótopos y sus aplicaciones, o el mundo de las partículas elementales.
  
QUÍMICA
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
El esfuerzo de la humanidad a lo largo de la historia para comprender y dominar la materia, su estructura y sus transformaciones, ha contribuido al gran desarrollo de la Química y a sus múltiples aplicaciones en nuestra sociedad. Los químicos, junto con los ingenieros químicos, fabrican los plásticos y muchas fibras útiles; colaboran en las refinerías de petróleo y en las fábricas de papel y de tinta; controlan la pureza de los alimentos, las bebidas, los cosméticos y los medicamentos; analizan y regulan los agentes que contaminan el aire y las aguas; crean nuevos medicamentos para las personas y nuevos productos para combatir las pestes agrícolas y regular el crecimiento de las plantas, asegurando así el abastecimiento suficiente de alimentos para una población mundial creciente. En resumen, es difícil imaginar el mundo actual sin disponer de medicamentos, abonos para el campo, colorantes o plásticos.
  
Todas estas aplicaciones justifican que la Química sea una materia básica para muchas de las carreras de ciencias y técnicas y para la Formación Profesional de Grado Superior, así como para ayudar a la formación científica necesaria de los ciudadanos para tener una visión crítica y a la vez objetiva de la Ciencia tanto en los aspectos positivos como, en ocasiones, los negativos, provocados por un uso inadecuado de los conocimientos y las técnicas.
  
En el Bachillerato, este estudio se organiza y se acota en tres grandes apartados. El primero presenta los aspectos de la nueva visión del comportamiento de la materia, con las soluciones de la Física cuántica al problema del átomo y sus uniones. El segundo corresponde al estudio de los aspectos energéticos y estequiométricos de las reacciones químicas, abordando algunos tipos específicos de éstas, y pertenece a la parte conocida como Química general. Por último, se introducen la Química del carbono y la Química industrial, en las que se dan a conocer sustancias que tienen gran interés biológico e industrial.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los principales conceptos de las ciencias químicas y cómo estos se articulan en leyes, modelos o teorías.
  
2. Aplicar dichos conceptos a la explicación de algunos fenómenos químicos y al análisis de algunos de los usos tecnológicos más cotidianos de las ciencias químicas.
  
3. Discutir y analizar críticamente hipótesis y teorías contrapuestas que permitan desarrollar el pensamiento crítico y valorar sus aportaciones al desarrollo de la Química.
  
4. Utilizar con autonomía las estrategias propias de la investigación científica para resolver problemas, realizar trabajos prácticos y, en general, explorar situaciones y fenómenos desconocidos para ellos.
  
5. Comprender la naturaleza de la Química y sus limitaciones, así como sus complejas interacciones con la tecnología y la sociedad, valorando la necesidad de preservar el medio ambiente y de trabajar para lograr una mejora de las condiciones de vida actuales.
  
6. Valorar la información proveniente de diferentes fuentes para formarse una opinión propia, que les permita expresarse críticamente sobre problemas actuales relacionados con la Química.
  
7. Comprender que el desarrollo de la Química supone un proceso cambiante y dinámico, mostrando una actitud flexible y abierta frente a opiniones diversas.
  
8. Manipular con confianza en el laboratorio el instrumental básico haciendo uso de acuerdo con las normas de seguridad de sus instalaciones.
  
9. Desarrollar actitudes positivas hacia la Química y su aprendizaje, que aumenten por tanto su interés y autoconfianza en la realización de actividades de esta ciencia.
  
10. Relacionar los contenidos de la Química con otras áreas científicas como son: la Biología, la Geología, las Ciencias de la Tierra y medioambientales.
  
11. Evaluar la información proveniente de otras áreas del saber para formarse una opinión propia, que permita al alumno expresarse con criterio en aquellos aspectos relacionados con la Química.
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los dos primeros núcleos presentan contenidos relativos a procedimientos y actitudes. No deben tratarse por separado, sino que se han de desarrollar, de manera integrada, en el resto de los núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, estimación de la incertidumbre de la medida, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo la investigación.
  
- Actitudes en el trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Química-Técnica-Sociedad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de la naturaleza de la Química como ciencia: sus logros y limitaciones, su carácter tentativo y de continua búsqueda, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la Química con la técnica e implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias mutuas entre la sociedad, la Química y la técnica. Valoración crítica.
  
3. Estructura de la materia.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Orígenes de la teoría cuántica. Hipótesis de Planck.
  
- Estudio cualitativo del modelo atómico de Böhr.
  
- Introducción al modelo cuántico, asociado al concepto de probabilidad, a partir de la dificultad de interpretar átomos más complejos que el hidrógeno. Aparición de los números cuánticos.
  
- Principio de Heisenberg, Hipótesis de De Broglie. Principio de Pauli y regla Hund.
  
- Estructura electrónica, reactividad de los elementos y justificación del sistema periódico. Estudio descriptivo de algunas propiedades de los elementos y su variación en el sistema periódico. Aplicación experimental al estudio de alguno de los grupos representativos.
  
4. Química descriptiva.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio del comportamiento químico de los siguientes grupos de elementos: alcalinos. alcalinotérreos, térreos, carbonoideos, nitrogenoideos, anfígenos, halógenos.
  
- Estudio de los principales compuestos hidrógeno, oxígeno, nitrógeno y azufre: hidruros, óxidos y ácidos.
  
- Diferencias fundamentales entre la química que se realiza en el laboratorio y la industrial. Importancia industrial que tiene la química para el desarrollo de un país.
  
5. El enlace químico según la Química moderna.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Introducción del enlace covalente a partir del modelo de solapamiento de orbitales atómicos. Geometría de las moléculas utilizando el modelo de repulsión de pares de electrones. Concepto de polaridad. Interpretación de alguna de las propiedades asociadas a sustancias que presentan enlace covalente.
  
- Estructuras de Lewis. Parámetros moleculares. Hibridación de orbitales atómicos (sp, sp², sp³).
  
- Enlace iónico. Justificación de la existencia del retículo en los compuestos iónicos. Concepto de índice de coordinación y factores de los que depende. Introducción del ciclo de Born-Haber.
  
- Los enlaces intermoleculares.
  
- Estudio cualitativo del enlace metálico a partir del modelo de los orbitales moleculares aplicado a elementos con pocos electrones de valencia y a la consiguiente existencia de niveles energéticos muy próximos.
  
6. Termoquímica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Sistemas termodinámicos.
  
- Primer principio de la termodinámica. Aplicación al estudio de reacciones químicas que transcurren a presión constante.
  
- Conceptos de entalpía y energía de enlace. Cálculo de entalpías de reacción utilizando la ley de Hess y a partir de la tabla de energías de enlace.
  
- Segundo principio de la termodinámica. Concepto de entropía.
  
- Noción de energía libre y espontaneidad de las reacciones químicas.
  
7. Cinética química.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Aspecto dinámico de las reacciones químicas. Concepto de velocidad de reacción.
  
- Ecuaciones cinéticas. Orden de reacción.
  
- Mecanismo de reacción y molecularidad.
  
- Teorías de las reacciones químicas.
  
- Factores de los que depende la velocidad de una reacción. Utilización de catalizadores en procesos industriales.
  
8. Equilibrios químicos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Aspecto dinámico de las reacciones químicas: concepto dinámico de equilibrio, a partir del modelo de reacción.
  
- Expresión de la constante de equilibrio como propiedad que lo caracteriza. Relación entre las constantes Kc y Kp. Aplicaciones al caso de sustancias gaseosas y disoluciones.
  
- Estudio cualitativo del desplazamiento del equilibrio mediante acciones externas: principio de Le Chatelier. Algunas reacciones que correspondan a equilibrios heterogéneos, especialmente los de disolución-precipitación, su importancia industrial.
  
9. Reacciones de transferencia de protones.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición de Arrhenius y de Brönsted-Lowry, sus limitaciones y aplicaciones.
  
- Reacciones entre ácidos y bases; formulación y nomenclatura de todas las especies que intervienen en ellas; introducción al concepto de ácidos y bases fuertes y débiles; el significado del pH.
  
- Realización de ejercicios sobre la estequiometría y problemas de dichas reacciones en los que intervengan los aspectos mencionados. Estudio cualitativo del proceso de disolución de sales en agua.
  
- Estudio cualitativo de la hidrólisis.
  
- Indicadores ácido-base. Volumetrías de neutralización ácido-base.
  
10. Reacciones de transferencia de electrones.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición general de reacciones de oxidación-reducción a partir de la comprobación de que algunas reacciones en las que no interviene el oxígeno tienen sus mismas características.
  
- Reacciones redox: ejercicios de estequiometría y ajuste de dichas reacciones dentro de un contexto determinado.
  
- Sustancias oxidantes y reductoras. Realización experimental de reacciones entre metales e iones de otros metales (por ejemplo el Fe y el Cu+2). Búsqueda de una escala cualitativa de oxidantes y reductores que se use en la predicción de una reacción determinada.
  
- Aplicación de los datos extraídos a la corrosión de los metales, importancia industrial y económica de este fenómeno.
  
- Estudio, de forma elemental, de las pilas eléctricas y la electrólisis.
  
11. Introducción a la química industrial: la química del amoníaco y del ácido nítrico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Diferencias fundamentales entre la química que se realiza en el laboratorio y la industrial. Importancia económica que para el desarrollo de un país tiene la química; efectos nocivos que ocasiona la falta de racionalización de su uso.
  
- La química del amoníaco y del ácido nítrico: estudio descriptivo de las sustancias que se necesitan para la obtención del amoníaco (hidrógeno y nitrógeno); características esenciales de la obtención industrial del amoníaco y del ácido nítrico; controles necesarios de sus vertidos por su influencia en el medio ambiente.
  
12. La Química del carbono.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Principales funciones orgánicas, sus propiedades y características. Formulación y nomenclatura de los compuestos más sencillos y conocidos.
  
- Tipos de reacciones orgánicas: Sustitución, adición y eliminación.
  
- Importancia biológica de algunas macromoléculas naturales como las grasas, los glúcidos y las proteínas, como compuestos orgánicos básicos.
  
- Polímeros: significado de este término y ejemplos de este grupo como los plásticos, el nilón, caucho, etc. Importancia social y económica.
  
- Los aminoácidos como componentes de las proteínas. Importancia que éstas tienen para la vida.
  
- Las principales aplicaciones de la química del carbono en la industria química.
  
IV. CRITERIOS DE EVALUACION
  
1. Determinar la gran influencia que la Química tiene actualmente, así como las razones que la explican y su repercusión en el medio ambiente.
  
Se trata de que los estudiantes sean conscientes de la influencia que ejerce la Química en ámbitos de nuestra sociedad, tales como alimentación, medicamentos, todo tipo de industrias, creación de nuevos materiales, etc., al igual que de su importancia en la búsqueda de medios para la conservación del medio ambiente, muchas veces dañado por las mismas industrias. Deberán ser capaces de deducir las relaciones que presenta la Química con la Tecnología y poder realizar valoraciones críticas sobre sus repercusiones económicas.
  
2. Conocer el modo de crecimiento de la ciencia a partir de casos concretos como la evolución de los modelos sobre la estructura atómica, analizando las razones tanto de tipo científico como social que obligaron y/o dificultaron los sucesivos cambios del paradigma propuesto.
  
Se pretende que se conozcan los distintos modelos utilizados históricamente para la interpretación del comportamiento atómico de la materia, valorando las influencias tanto de tipo científico como de tipo social que obligaron a un necesario cambio de los modelos existentes, y las consiguientes crisis que esto supuso.
  
3. Reconocer sustancias representativas desde un punto de vista social, económico, histórico, etc., estudiadas en los diferentes núcleos, a partir del nombre vulgar o del químico determinando su utilización cotidiana a partir de sus propiedades.
  
Con este criterio se pretende constatar que se conocen desde el punto de vista químico sustancias de uso cotidiano como el vinagre, cal viva, salfumant, sosa cáustica, etc., así como otras de marcado uso industrial como amoníaco, ácido sulfúrico, caucho, etc., y es capaz de interpretar los diferentes usos y aplicaciones a partir de sus propiedades.
  
4. Aplicar el modelo cuántico de estructura atómica para justificar el sistema periódico y la variación periódica de algunas propiedades de sus elementos.
  
Se trata de que los estudiantes conozcan cualitativamente el modelo cuántico, que describe la estructura interna de los átomos y permite justificar la ordenación periódica de los elementos y sus diferentes propiedades, tales como los radios atómicos e iónicos, energías de ionización y electronegatividades.
  
5. Aplicar el concepto de enlace a diferentes sustancias, deduciendo en cada caso la estructura que cabe esperar así como algunas de sus propiedades, tales como estado físico, dureza y conductividad.
  
Con este criterio se pretende comprobar que los estudiantes conocen la causa de formación de los enlaces (fuerzas electromagnéticas), así como los distintos modelos de enlace ?iónico, covalente y de bandas (este último en el ámbito cualitativo)- y mediante su aplicación son capaces de deducir la estructura de las sustancias a partir de su composición atómica, siendo consciente de las aproximaciones realizadas. También si son capaces de comprender la estructura cristalina de metales y compuestos iónicos y la forma geométrica de las moléculas binarias.
  
6. Construir ciclos energéticos del tipo Born-Haber para calcular la energía de red. Discutir de forma cualitativa la variación de energía de red en diferentes compuestos.
  
7. Describir las características básicas del enlace covalente. Escribir estructuras de Lewis.
  
8. Definir y aplicar correctamente el primer principio de la termodinámica a un proceso químico. Diferenciar correctamente un proceso exotérmico de otro endotérmico utilizando diagramas entálpicos.
  
9. Determinar la entalpía de una reacción química a partir de sus energías de enlace o mediante la aplicación de la ley de Hess.
  
Se trata de que los estudiantes sean capaces de calcular la entalpía (a presión constante) de reacciones químicas (a ser posible reacciones básicas de procesos industriales de importancia social, o reacciones cuya finalidad sea el aprovechamiento energético), mediante la aplicación de la ley de Hess o a partir de tablas de energías de enlace.
  
10. Aplicar los conceptos de estequiometría de una reacción y de equilibrio químico al cálculo de las cantidades de reactivos y productos presentes en reacciones de este tipo y en reacciones teóricamente irreversibles.
  
Se pretende que los estudiantes conozcan el concepto dinámico de equilibrio químico, así como el modo de actuar sobre la evolución de una reacción determinada mediante la modificación de las condiciones externas junto con las consecuencias importantes que implica en el ámbito industrial. A la luz de dichos conocimientos los estudiantes deben poder resolver ejercicios relacionados con el cálculo de las cantidades finales que se pueden obtener en un proceso de este tipo.
  
11. Aplicar los conceptos de ácido y de base de Arrhenius y Brönsted, para reconocer sustancias que pueden actuar como tales y algunas de sus aplicaciones prácticas, calculando las cantidades presentes de todas las sustancias en dichas reacciones.
  
Se trata de que comprobar el conocimiento del carácter ácido o básico de sustancias que habitualmente surgen en el marco cotidiano, sean de Arrhenius o (en un sentido más amplio) de Brönsted, así como sus propiedades. También se evaluará la capacidad a la hora de calcular las concentraciones de las especies presentes en el equilibrio y el pH.
  
12. Identificar las reacciones de oxidación-reducción, estudiando su estequiometría y algunas de sus aplicaciones industriales.
  
Se trata de que los estudiantes reconozcan este tipo de reacciones y sean capaces de ajustarlas y escribirlas correctamente en casos sencillos, pudiendo resolver los correspondientes problemas estequiométricos, en especial los que se refieren a las pilas electroquímicas y la electrólisis, cuyo funcionamiento deben conocer. También deben ser capaces de predecir que se produzca o no una determinada reacción a partir de las tablas de potenciales redox.
  
13. Distinguir entre pila galvánica y cuba electrolítica. Utilizar correctamente las tablas de potenciales de reducción para calcular el potencial de una pila y aplicar correctamente las leyes de Faraday. Explicar las principales aplicaciones de estos procesos en la industria.
  
14. Relacionar el tipo de hibridación con el tipo de enlace en los compuestos del carbono. Formular correctamente los diferentes compuestos orgánicos. Relacionar las rupturas de enlaces con las reacciones orgánicas.
  
15. Identificar en cada tipo de reacción química orgánica (eliminación, sustitución, adición) los enlaces que se rompen y los que se forman de nuevo. Conocer ejemplos concretos de cada una de estas reacciones orgánicas.
  
16. Comparar los procesos químicos realizados en un laboratorio y los realizados en el ámbito industrial (sobre todo los de transformación de las materias primas), analizando los factores que hay que tener en cuenta en ambos casos y especialmente la influencia que los vertidos industriales pueden ejercer en el medio ambiente.
  
Con este criterio se persigue comprobar que los alumnos conocen algunos de los procesos industriales de su entorno, y son capaces de analizar los problemas de todo tipo (económicos en general, rendimientos, control de vertidos, etc.) que conllevan, comparándolos con los realizados en laboratorios.
  
17. Describir la estructura general de algunos polímeros naturales y artificiales, conociendo su interés desde el punto de vista económico, biológico o industrial.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes identifican algunos de los polímeros que habitualmente se presentan en su vida cotidiana, tanto naturales (proteínas, glúcidos, etc.) como artificiales (caucho, nilón, baquelita, etc.), conocen su estructura, proceso de formación y su importancia para la vida y la industria.
  
18. Analizar cómo actúan los contaminantes comunes en el ecosistema terrestre, así como la influencia que tienen en el mismo.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes son capaces de analizar los procesos más comunes mediante los cuales se produce la contaminación del medio ambiente, tanto en los suelos como en la atmósfera o en los acuíferos, así como sus efectos para la vida de los seres vivos.
  
MATEMÁTICAS I y II
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
Las Matemáticas proporcionan los métodos de razonamiento y el lenguaje que necesita la ciencia para la comprensión de los fenómenos de la naturaleza. La aplicación de los métodos matemáticos al ámbito científico produce importantes resultados teóricos y prácticos, tanto en la elaboración de modelos explicativos de los fenómenos naturales como en la recogida y análisis de los datos necesarios para la validación de las teorías científicas y la puesta a punto de las tecnologías que éstas generan.
  
Además, el conocimiento matemático se organiza peculiarmente en forma de sistema deductivo, de modo que postulados, definiciones, propiedades, teoremas y métodos se articulan lógicamente mediante encadenamientos conceptuales y demostraciones que justifican y, en última instancia, dan validez a las intuiciones y a las técnicas matemáticas. Estos contenidos conceptuales son los que conforman y dan estructura a la Matemática misma y, en la mayoría de los casos, requieren de un lenguaje formal cuyo dominio resulta imprescindible para su mejor comprensión.
  
El aprendizaje de las Matemáticas debe ser entendido como el proceso de asimilación de los elementos conceptuales necesarios para enunciar, resolver e interpretar los problemas que plantea el estudio de los fenómenos propios de la ciencia y la técnica.
  
Las Matemáticas de Bachillerato suponen la culminación de un largo proceso destinado a desarrollar, en el alumnado, la capacidad de razonamiento y el sentido crítico necesario para interpretar la realidad desde posiciones exentas de dogmatismo y dotarle, al mismo tiempo, de las herramientas adecuadas para resolver los problemas cotidianos con los que se deberá enfrentar, una vez alcanzada la etapa de madurez. Por otra parte, estas mismas matemáticas deben preparar, a ese mismo alumnado, para continuar sus estudios en los ciclos superiores de formación profesional o en la universidad y, consecuentemente, sus contenidos deberán estar en consonancia con los de los estudios específicos de grado superior a los que se dirigen.
  
Las modificaciones introducidas en la etapa de Educación Secundaria Obligatoria pretenden conseguir que los alumnos que cursen las Matemáticas en alguna de las modalidades de Bachillerato lo hagan desde unos niveles previos de competencia que les permitan asumir, con el suficiente formalismo, determinados contenidos conceptuales que caracterizan la estructura intrínseca de las matemáticas. Por consiguiente, el tratamiento didáctico debe equilibrar la importancia otorgada a los conceptos y a los procedimientos, que serán tratados con el rigor formal necesario aunque de forma escalonada a lo largo de los dos cursos de la etapa.
  
En las Matemáticas de esta modalidad y sobre todo en las de segundo curso, los alumnos deben alcanzar el grado de madurez necesario, en el manejo del lenguaje formal y de los procesos lógicos deductivos, que les permitan, por ejemplo, seguir, interpretar y desarrollar demostraciones que no sean excesivamente complicadas, plantear conjeturas, analizar procesos lógicos y obtener conclusiones, generalizaciones, etc.
  
Los aspectos esenciales de la actividad matemática quedan recogidos en la resolución de problemas, entendidos éstos en un sentido amplio que exija la toma de decisiones para encuadrar o plantear matemáticamente la situación, el diseño de la estrategia de actuación, la utilización adecuada de procedimientos y técnicas, la verificación de la verosimilitud de la solución (o de las soluciones, o de la ausencia de soluciones), la interpretación de los resultados y, en ocasiones, el planteamiento de nuevos problemas.
  
Por tanto y como en la etapa anterior, la resolución de problemas debe contemplarse como una práctica constante que acompañarán el proceso de enseñanza aprendizaje de las Matemáticas, independientemente de cuál sea la etapa o el nivel en que se circunscriban.
  
Una de las características más significativas de nuestro tiempo es el pujante desarrollo tecnológico que se refleja, fundamentalmente, en el uso generalizado de las nuevas tecnologías. No es aventurado vaticinar que, de seguir el ritmo actual, el acceso a la información, por parte de cualquier ciudadano y en cualquier lugar del mundo, quedará supeditado a su capacidad para manejar de forma inteligente y razonada aquellos recursos tecnológicos, sobre todo los de tipo informático, que la facilitan. En consecuencia, es necesario incorporar, en el currículo de Matemáticas, el uso de todos aquellos recursos tecnológicos (calculadoras y programas informáticos) que resulten adecuados para el desarrollo de determinados procedimientos rutinarios, en la interpretación y análisis de situaciones diversas relacionadas con los números, el álgebra lineal, el análisis funcional o la estadística, así como en la resolución práctica de numerosas situaciones problemáticas relacionadas con la naturaleza, la tecnología o, simplemente, con la vida cotidiana.
  
En la elaboración y distribución de los contenidos que se contemplan en el presente currículo, junto con las consideraciones anteriores, se han tenido en cuenta las necesidades concretas de otras materias del ámbito científico-tecnológico que, cursándose usualmente de forma paralela a las matemáticas de esta modalidad, precisan de contenidos matemáticos específicos para su desarrollo.
  
Los contenidos de las asignaturas Matemáticas I y Matemáticas II se exponen agrupados en núcleos.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y comprender los conceptos, procedimientos y estrategias matemáticas que les permitan desarrollar estudios posteriores más específicos de ciencias o técnicas y adquirir una formación científica general.
  
2. Aplicar sus conocimientos matemáticos para plantear y resolver problemas en diversas situaciones de la actividad cotidiana, científica y tecnológica.
  
3. Utilizar las estrategias características de la investigación científica y los procedimientos propios de las matemáticas tales como plantear problemas, formular hipótesis y conjeturas, construir ejemplos y contraejemplos, planificar, manipular y experimentar para realizar investigaciones y explorar situaciones y fenómenos nuevos.
  
4. Expresarse apropiadamente oral, escrita y gráficamente para analizar y comunicar situaciones susceptibles de ser tratadas matemáticamente, mediante la adquisición y el manejo de un vocabulario específico de notaciones y términos matemáticos.
  
5. Mostrar actitudes asociadas al trabajo científico y matemático como la visión crítica, la necesidad de verificación, la valoración de la precisión, el gusto por el rigor o la necesidad de contrastar apreciaciones intuitivas, aplicándolas al análisis y valoración de la información proveniente de diferentes fuentes, para formarse una opinión que les permita expresarse críticamente sobre problemas actuales.
  
6. Servirse de los medios tecnológicos que se encuentran a su disposición, apreciando las ventajas y las limitaciones que comporta su uso, seleccionando aquello que pueda ser más útil para resolver los problemas planteados y descubriendo las enormes posibilidades que nos ofrecen a la hora de realizar investigaciones o ejecutar cálculos o resolver problemas.
  
7. Comprender la forma de organización de los conocimientos propios de la Matemática: establecimiento de definiciones precisas, demostración lógico-deductiva de propiedades, enunciación de teoremas y justificación de procedimientos, técnicas y fórmulas.
  
8. Utilizar el discurso racional para plantear acertadamente los problemas, justificar procedimientos, adquirir cierto rigor en el pensamiento científico, encadenar coherentemente los argumentos y detectar incorrecciones lógicas.
  
9. Comprender que las Matemáticas proporcionan modelos teóricos que abstraen y sintetizan el comportamiento de los fenómenos científicos y tecnológicos.
  
10. Apreciar la utilidad de las matemáticas para comprender los fenómenos científicos y tecnológicos y para describir y comunicar los resultados de la actividad científico-técnica.
  
MATEMÁTICAS I
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Resolución de Problemas.
  
Al mismo tiempo que se resuelven los problemas que permiten plantear los conceptos y técnicas matemáticas que se proponen en los otros núcleos de contenidos, resulta útil reflexionar sobre los procedimientos y métodos empleados, en especial los que han sido eficaces en cada caso concreto. La explicitación de las distintas fases que ha supuesto la resolución de un problema y la sistematización de las estrategias heurísticas empleadas con éxito, constituye una ayuda y una guía para actuar ante nuevas situaciones problemáticas y para revisar críticamente los problemas ya resueltos. En consecuencia, este núcleo tiene un carácter transversal y sus contenidos serán tenidos en cuenta exclusivamente en conexión con el desarrollo del resto de los contenidos.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Fases en la resolución de problemas: formulación, elaboración de conjeturas, diseño y ejecución de la estrategia de actuación, interpretación de los posibles resultados.
  
- Algunas estrategias de actuación: simplificación, analogía, particularización, generalización, inducción, razonamiento por reducción al absurdo, análisis de las posibilidades.
  
2. Álgebra.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Números reales. La recta real: distancias e intervalos.
  
- Números complejos. Expresión binómica, polar y trigonométrica de un número complejo. Operaciones elementales. Raíz de un número complejo.
  
- Sucesiones numéricas. Números combinatorios. Binomio de Newton El número e.
  
- Logaritmos decimales y neperianos.
  
- Resolución e interpretación gráfica de ecuaciones e inecuaciones de primer y segundo grado y de ecuaciones exponenciales y logarítmicas sencillas.
  
- Aplicación del método de Gauss en la resolución e interpretación de sistemas sencillos de ecuaciones lineales.
  
3. Geometría.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Ampliación del concepto de ángulo. Razones trigonométricas de un ángulo cualquiera. Resolución de triángulos rectángulos y no rectángulos. Identidades y ecuaciones trigonométricas.
  
- Sistemas de referencia en el plano. Coordenadas cartesianas.
  
- Vectores en el plano. Operaciones. Módulo. Distancia entre puntos del plano.
  
- Producto escalar de vectores. Ecuaciones de la recta. Incidencia, paralelismo y perpendicularidad. Cálculo de distancias entre puntos y rectas.
  
- Lugares geométricos del plano. Cónicas. Ecuaciones y problemas de Incidencia.
  
4. Análisis.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Funciones reales de variable real. Clasificación y características básicas de las funciones elementales: funciones lineales, cuadráticas, polinómicas, racionales, exponenciales, logarítmicas, circulares y circulares inversas.
  
- Dominio, recorrido, continuidad, crecimiento y decrecimiento, puntos estacionarios.
  
- Concepto intuitivo de límite funcional. Estudio de discontinuidades.
  
- Derivada de una función. Derivación y continuidad. Aplicaciones geométricas y físicas de la derivada. Iniciación al cálculo de derivadas.
  
- Representación gráfica de funciones elementales a partir del análisis de sus características globales y locales.
  
5. Estadística y Probabilidad.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Terminología y conceptos básicos de la Estadística. Conceptos básicos en el tratamiento de datos muestrales. Distribuciones unidimensionales. Medida de la dispersión.
  
- Estadística descriptiva bidimensional. Relaciones entre dos variables estadísticas. El coeficiente de correlación lineal. Regresión lineal. Rectas de regresión.
  
- Aplicaciones de las rectas de regresión a la resolución de problemas. Interpolación y predicción en las distribuciones estadísticas bidimensionales.
  
- Terminología y conceptos básicos de la Probabilidad.
  
- Medida de la incertidumbre. Asignación de probabilidades.
  
- Experiencias aleatorias compuestas. Independencia de sucesos.
  
- Tablas de contingencia. Diagramas de árbol.
  
- Leyes de la probabilidad. Probabilidad condicionada. Probabilidad Total. Probabilidad a posteriori.
  
- Distribuciones de probabilidad binomial y normal. Utilización de tablas de la distribución binomial y de la distribución normal en la resolución de problemas de cálculo probabilístico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar los números reales y los números complejos, sus notaciones, operaciones y procedimientos asociados, para presentar e intercambiar información y resolver problemas, valorando los resultados obtenidos de acuerdo con el enunciado.
  
Se pretende evaluar la capacidad de utilizar adecuadamente los números y sus operaciones y de recurrir a la notación numérica más conveniente para expresar los resultados de estimaciones, mediciones, cálculos y problemas.
  
2. Transcribir problemas reales a un lenguaje algebraico, utilizar las técnicas matemáticas apropiadas en cada caso para resolverlos y dar una interpretación, ajustada al contexto, de las soluciones obtenidas.
  
Se pretende evaluar el grado de destreza alcanzado en la resolución de problemas en general, preferiblemente planteados en contextos o situaciones propias de las ciencias sociales, y específicamente de aquellos problemas que puedan requerir un planteamiento y una resolución algebraica. Se valorará también la capacidad de justificar la estrategia diseñada para resolver el problema, la corrección de los razonamientos, la elección de los tipos de números adecuados para expresar la solución y la interpretación de los resultados obtenidos en coherencia con el contexto o situación planteada.
  
3. Transferir una situación real problemática a una esquematización geométrica y aplicar las diferentes técnicas de medida de ángulos y longitudes y de resolución de triángulos para encontrar las posibles soluciones, valorándolas e interpretándolas en su contexto real.
  
Se pretende comprobar la habilidad alcanzada para seleccionar y utilizar las herramientas geométricas y trigonométricas adecuadas en la resolución e interpretación de las soluciones de problemas prácticos de medición indirecta.
  
4. Utilizar el lenguaje vectorial para interpretar analíticamente distintas situaciones de la geometría plana elemental, obtener las ecuaciones de rectas y cónicas y utilizarlas, junto con el concepto de producto escalar de vectores dados en bases ortonormales, para resolver problemas de incidencia y cálculo de distancias.
  
Se pretende comprobar la habilidad alcanzada para utilizar el lenguaje vectorial en la descripción e interpretación de situaciones de la geometría plana. Se pretende evaluar la destreza alcanzada en la representación analítica de elementos geométricos y la habilidad alcanzada para utilizar la representación analítica de rectas y cónicas en la resolución de problemas geométricos.
  
5. Identificar las funciones elementales (lineales, afines, cuadráticas, exponenciales, logarítmicas, trigonométricas y racionales sencillas) que pueden venir dadas a través de enunciados, tablas o expresiones algebraicas y representarlas gráficamente para analizar sus propiedades características y relacionarlas con fenómenos económicos, sociales y científicos que se ajusten a ellas, valorando la importancia de la selección de los ejes, unidades, dominio y escalas.
  
Se pretende verificar la capacitación para analizar e interpretar cuantitativa y cualitativamente situaciones en las que exista relación funcional entre dos variables.
  
6. Analizar, cualitativa y cuantitativamente, las propiedades globales y locales (dominio, recorrido, continuidad, simetrías, periodicidad, puntos de corte, asíntotas, intervalos de crecimiento) de una función sencilla que describa una situación real, para representarla gráficamente y extraer información práctica que ayude a interpretar el fenómeno del que se derive.
  
Se pretende evaluar la capacidad de extraer conclusiones mediante el estudio local de las funciones.
  
7. Interpretar el grado de correlación existente entre las variables de una distribución estadística bidimensional sencilla y obtener las rectas de regresión para hacer predicciones estadísticas.
  
Se pretende evaluar la capacitación para utilizar el coeficiente de correlación y las rectas de regresión en la determinación del grado de relación entre las variables de distribuciones bidimensionales y en el cálculo de predicciones cuantitativas sobre situaciones apropiadamente contextualizadas.
  
8. Utilizar técnicas estadísticas elementales para tomar decisiones ante situaciones que se ajusten a una distribución de probabilidad binomial o normal, calculando las probabilidades de uno o varios sucesos.
  
Se pretende valorar la destreza adquirida para medir e interpretar coherentemente la verosimilitud de sucesos cuya ocurrencia está sujeta a incertidumbre, recurriendo al uso de tablas de las distribuciones binomial y normal.
  
9. Organizar y codificar informaciones; seleccionar, comparar y valorar estrategias; enfrentarse a situaciones nuevas con eficacia y utilizar las herramientas matemáticas.
  
Se pretende evaluar la destreza alcanzada en la reflexión lógico-deductiva, los modos de argumentación propios de las Matemáticas, la resolución de problemas y la realización de investigaciones.
  
10. Utilizar técnicas de conteo directo, recursos combinatorios y leyes elementales de la probabilidad para asignar probabilidades a sucesos aleatorios simples y compuestos.
  
Se pretende evaluar la capacidad de señalar la existencia de sucesos cuya ocurrencia está sujeta a incertidumbre, valorando la destreza adquirida para medir e interpretar coherentemente su verosimilitud.
  
MATEMÁTICAS II
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Resolución de Problemas.
  
En este núcleo se prosigue la reflexión sobre las pautas de actuación y las fases que comporta el proceso de resolución de problemas. Los contenidos son los mismos que se exponen en el núcleo correspondiente de Matemáticas I y serán tratados exclusivamente en relación con los problemas que permiten plantear los conceptos y técnicas matemáticas propuestas en los demás núcleos de la materia.
  
2. Geometría.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Sistemas de referencia en el espacio. Coordenadas cartesianas.
  
- Vectores en el espacio tridimensional. Productos escalar, vectorial y mixto.
  
- Obtención e interpretación de las ecuaciones de rectas y planos a partir de sistemas de referencia ortonormales.
  
- Resolución de problemas de incidencia, paralelismo y perpendicularidad entre rectas y planos.
  
- Resolución de problemas métricos relacionados con el cálculo de ángulos, distancias, áreas y volúmenes.
  
3. Análisis.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Límite de una sucesión. Límite de una función. Cálculo de límites.
  
- Continuidad y derivabilidad de una función. Propiedades elementales.
  
- Cálculo de derivadas. Derivada de la suma, producto, cociente y composición de funciones. Derivada de las principales familias funcionales. Diferencial de una función e interpretación geométrica. La función derivada. Teoremas de las funciones derivables.
  
- Aplicación al estudio de las propiedades locales y la representación gráfica de funciones elementales. Optimización.
  
- Primitiva de una función. Cálculo de integrales indefinidas inmediatas, por cambio de variable o por otros métodos sencillos. Integración de funciones racionales.
  
- Integrales definidas. Regla de Barrow. Cálculo de áreas de regiones planas.
  
4. Álgebra lineal.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Matrices de números reales. Operaciones con matrices.
  
- Rango de una matriz: Obtención por el método de Gauss.
  
- Sistemas de ecuaciones lineales. Representación matricial de un sistema.
  
- Discusión y resolución de un sistema lineal por el método de Gauss.
  
- Determinantes. Cálculo de determinantes de órdenes 2 y 3 mediante la regla de Sarrus. Propiedades elementales de los determinantes. Matriz inversa.
  
- Utilización de los determinantes en la discusión y resolución de sistemas de ecuaciones lineales.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar el lenguaje vectorial y las operaciones con vectores para transcribir y resolver situaciones y problemas derivados de la geometría, la física y demás ciencias del ámbito científico-tecnológico e interpretar las soluciones de acuerdo con los enunciados.
  
Se pretende evaluar la capacitación alcanzada en la utilización de vectores y operaciones con vectores para resolver problemas e interpretar las soluciones obtenidas.
  
2. Utilizar el lenguaje matricial y las operaciones con matrices y determinantes como instrumento para representar e interpretar datos, tablas, grafos, relaciones y ecuaciones, y en general para resolver situaciones diversas.
  
Se pretende evaluar la capacidad de utilizar las matrices y sus operaciones, y la destreza adquirida en su aplicación a la resolución de problemas de sistemas de ecuaciones lineales, o que requieran representar datos con tablas o grafos.
  
3. Identificar, calcular e interpretar las distintas ecuaciones de la recta y el plano en el espacio para resolver problemas de incidencia, paralelismo y perpendicularidad entre rectas y planos y utilizarlas, junto con los distintos productos entre vectores dados en bases ortonormales, para calcular ángulos, distancias, áreas y volúmenes.
  
Se pretende evaluar la destreza adquirida en el manejo de las distintas ecuaciones de rectas y planos junto con los productos entre vectores para la resolución de problemas de incidencia, paralelismo y perpendicularidad, y cálculo de áreas y volúmenes.
  
4. Transcribir problemas reales a un lenguaje algebraico, utilizar las técnicas matemáticas apropiadas en cada caso para resolverlos y dar una interpretación, ajustada al contexto, a las soluciones obtenidas.
  
Se pretende evaluar la destreza adquirida en la formulación y resolución algebraica de problemas.
  
5. Utilizar el concepto y cálculo de límites y derivadas para analizar, cualitativa y cuantitativamente, las propiedades globales y locales (dominio, recorrido, continuidad, simetrías, periodicidad, puntos de corte, asíntotas, intervalos de crecimiento) de una función expresada en forma explícita, representarla gráficamente y extraer información práctica en una situación de resolución de problemas relacionados con fenómenos naturales.
  
Se pretende verificar la capacidad de utilización de los conceptos y técnicas básicas del cálculo diferencial para estudiar e interpretar fenómenos de la naturaleza y de la técnica expresables mediante relaciones funcionales.
  
6. Aplicar el cálculo de límites, derivadas e integrales al estudio de fenómenos geométricos, naturales y tecnológicos, así como a la resolución de problemas de optimización y medida de áreas de regiones limitadas por rectas y curvas sencillas que sean fácilmente representables.
  
Este criterio pretende evaluar la capacidad del alumno para interpretar y aplicar a situaciones del mundo natural, geométrico y tecnológico, la información suministrada por el estudio analítico de las funciones.
  
7. Utilizar técnicas analíticas para estudiar las propiedades de las funciones y para resolver problemas de optimación.
  
Se pretende evaluar la capacidad para, a partir de problemas que requieran la búsqueda de valores óptimos, construir las funciones necesarias y estudiarlas utilizando técnicas analíticas.
  
8. Resolver problemas que requieran codificar informaciones, seleccionar, comparar y valorar estrategias y elegir las herramientas matemáticas adecuadas para la búsqueda de soluciones en cada caso.
  
Se pretende evaluar la capacidad de aplicar los conocimientos matemáticos generales y la capacidad de tomar decisiones en el marco general de la resolución de problemas.
  
DIBUJO TÉCNICO I y II
  
(Modalidad de Ciencias de la Naturaleza y de la Salud)
  
I. Introducción
  
El dibujo es algo inherente a la humanidad por una elemental necesidad de comunicación, que es su función primaria. El Dibujo Técnico es un medio de expresión y comunicación indispensable en el desarrollo de procesos de investigación científica, de proyectos tecnológicos y de actuación científica cuyo último fin sea la creación de un producto industrial o artístico. Su función esencial consiste en formalizar o visualizar lo que se está diseñando o descubriendo, proporcionando desde una primera concreción de posibles soluciones, hasta la última fase del desarrollo, en que se presentan los resultados en planos definitivos. Es un lenguaje obligatorio para todas aquellas personas que se relacionen técnicamente a cualquier nivel y quieran convertir su trabajo en una actividad creadora. Contribuye eficazmente a comunicar las ideas en cualquier momento de su desarrollo; en fase de boceto es un instrumento ideal para desarrollar, mediante la confrontación de opiniones, trabajos de investigación o propuestas de diseños. Esta función de comunicación que caracteriza al dibujo técnico favorece las fases de creación y la posterior difusión informativa del objeto diseñado, lo que hace de él un instrumento insustituible para el desarrollo de la actividad científica, tecnológica y artística. Permite además un diálogo fluido entre proyectista, fabricante y usuario, mediante un conjunto de convenciones y normas que caracterizan el lenguaje específico del Dibujo Técnico y que le dan carácter objetivo, fiable y universal.
  
El Dibujo Técnico surge en la cultura universal como un medio de expresión y comunicación indispensable, tanto para el desarrollo de procesos de investigación sobre las formas, como para la comprensión gráfica de bocetos y proyectos tecnológicos y artísticos, cuyo último fin sea la creación de productos que puedan tener un valor utilitario, artístico, o ambos a la vez. La función esencial de estos proyectos consiste en ayudar a formalizar o visualizar lo que se está diseñando o creando y contribuye a proporcionar, desde una primera concreción de posibles soluciones, hasta la última fase del desarrollo donde se presentan los resultados en dibujos definitivamente acabados.
  
El Dibujo Técnico debe también contemplarse desde el punto de vista de la lectura y comprensión de ideas y proyectos de otros. En él se encuentran perfectamente definidas las funciones instrumentales de análisis, investigación expresión y comunicación en torno a los aspectos visuales de las ideas y de las formas. El desarrollo de las capacidades vinculadas a estas funciones constituye el objetivo educativo de esta materia. Para que la comunicación sea efectiva es necesario que los usuarios se pongan de acuerdo sobre las relaciones existentes entre los signos gráficos y los aspectos de la realidad a que se refieren. La expresión gráfica, en sus aspectos instrumental y formativo, permite representar gráficamente ideas y comunicar éstas a otros de forma concisa detallando propuestas antes de realizar soluciones finales. El dominio de las reglas y de los aspectos normativos del dibujo técnico es una garantía de que se posee la competencia adecuada en el plano de la comunicación técnica o artística.
  
Es necesario el conocimiento de un conjunto de convencionalismos que están recogidos en las normas para el Dibujo Técnico, que se establecen en un ámbito nacional e internacional.
  
La asignatura favorece la capacidad de abstracción para la comprensión de numerosos trazados y convencionalismos, lo que la convierte en una valiosa ayuda formativa de carácter general.
  
El Dibujo Técnico debe procurar el desarrollo de las capacidades de juicio y de las destrezas adecuadas para resolver las representaciones de formas pertenecientes al campo de la industria, del diseño o del arte, al tiempo que favorece el discernimiento del valor y lugar que ocupa la representación técnica en el proceso artístico del diseño y de la cultura contemporáneos.
  
Es necesario mantener contenidos tradicionalmente básicos junto a contenidos educativos nuevos reclamados por la evolución social y por los avances científico-técnicos. Las actividades de dibujo no pueden diseñarse como modelos abstractos alejados de la vida cotidiana.
  
La adquisición de habilidades, destrezas y conocimientos teóricos se logra a través de la propia acción constructiva de los estudiantes. El profesorado puede programar tareas que permitan superar estadios anteriores. Es importante que los progresos de los estudiantes se consideren más en relación con su propia situación de partida, que en función de un producto del aprendizaje inicialmente establecido.
  
Se aborda el Dibujo Técnico en dos cursos, de manera que se adquiera una visión general y completa desde el primero, profundizando y aplicando los conceptos en soluciones técnicas más usuales en el segundo.
  
Los contenidos se desarrollan de forma paralela en los dos cursos, pero en sus epígrafes se aprecia el nivel de profundización y se determinan, con mayor o menor concreción, las aplicaciones y ejercicios concretos.
  
En resumen, cada curso, al enunciar sus contenidos, tiene por objeto consolidar los conocimientos anteriores, ahondar en el nivel de profundización y buscar aplicaciones técnico-prácticas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Valorar las posibilidades del dibujo técnico como instrumento de investigación, apreciando la universalidad del lenguaje objetivo en la transmisión y comprensión de informaciones.
  
2. Desarrollar las capacidades que permitan expresar con precisión y objetividad las soluciones gráficas.
  
3. Apreciar la universalidad del Dibujo Técnico en la transmisión y comprensión de las informaciones.
  
4. Conocer y comprender los fundamentos del dibujo técnico para aplicarlos a la lectura e interpretación de diseños, planos y productos artísticos, y para elaborar soluciones razonadas ante problemas geométricos en el campo de la técnica y del arte, tanto en el plano como en el espacio.
  
5. Valorar la normalización como convencionalismo idóneo para simplificar, no sólo la producción, sino también la comunicación, dándole a ésta un carácter cada vez más universal.
  
6. Integrar las actividades del Dibujo Técnico en un campo cultural donde aparezca la relevancia de los aspectos estéticos.
  
7. Comprender y representar formas mediante croquis acotados, ateniéndose a las normas UNE e ISO.
  
8. Apreciar el enriquecimiento que la diversidad de técnicas plásticas proporciona a la concepción convencional del dibujo técnico.
  
9. Integrar los conocimientos que el Dibujo Técnico proporciona dentro de los procesos de investigación, sean éstos científicos, artísticos o tecnológicos.
  
10. Fomentar el método y el razonamiento en el dibujo, como medio de transmisión de las ideas científico-técnicas.
  
11. Desarrollar destrezas y habilidades que permitan expresar con precisión, claridad y objetividad soluciones gráficas.
  
12. Utilizar con destreza los instrumentos específicos del dibujo técnico y valorar el correcto acabado del dibujo, así como las mejoras que puedan introducir las diversas técnicas gráficas en la representación.
  
13. Potenciar el trazado de croquis y perspectivas a mano alzada, para alcanzar la destreza y rapidez imprescindibles en la expresión gráfica.
  
14. Relacionar el espacio con el plano, comprendiendo la necesidad de interpretar el volumen en el plano, mediante los sistemas de representación.
  
DIBUJO TÉCNICO I
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los contenidos de este curso deben plantearse a un nivel de formación base, que sirva de preparación y que permita asimilar los contenidos de mayor nivel en el dibujo técnico de segundo curso.
  
Con este curso se pretende también desarrollar y potenciar las habilidades manuales, así como la exactitud exigida en el trazado gráfico de los ejercicios de dibujo técnico.
  
1. Trazados fundamentales en el plano.
  
Este núcleo pretende conseguir el afianzamiento de los trazados fundamentales necesarios para poder resolver posteriormente problemas geométricos más complejos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazado de rectas perpendiculares, mediatrices, rectas paralelas, ángulos, bisectrices, división de ángulos, suma y resta de ángulos. Manejo de la escuadra y el cartabón aplicándolo a todos estos trazados.
  
- Arco capaz, cuadrilátero, inscriptible.
  
- Potencia de un punto respecto de una circunferencia, media proporcional, sección aurea.
  
2. Polígonos.
  
Este núcleo da a conocer los principios básicos necesarios para la realización de polígonos, tanto regulares como irregulares, con el estudio de los teoremas que permiten su solución.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Construcción de formas poligonales. Análisis y construcción de polígonos regulares: triángulos, puntos notables en el triángulo.
  
- Polígonos regulares. Polígonos irregulares.
  
- Polígonos inscritos en circunferencias y circunscritos a las mismas. Polígonos estrellados.
  
- Diseño de redes.
  
3. Transformaciones geométricas.
  
Este núcleo analiza la obtención de formas complejas originadas al aplicar a formas simples movimientos o desplazamientos en el plano.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Traslaciones, rotaciones y giros. Simetrías.
  
4. Homotecia.
  
Este apartado abarca todos los aspectos relacionados con la proporcionalidad. Partiendo de la homotecia se genera la relación existente entre dos magnitudes.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Conceptos fundamentales. Teorema de Tales. Proporcionalidad y semejanza.
  
- Escalas. Construcción de escalas gráficas y volantes para la resolución de problemas específicos.
  
5. Tangencias.
  
En este núcleo temático se abordan los trazados indispensables y básicos de las tangencias, tanto de rectas con circunferencias como de circunferencias entre sí. Se estudiarán aquellos casos que se aplican normalmente en los trazados de piezas industriales, mecánicas o arquitectónicas.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazados elementales. Consideraciones generales sobre tangencias. Requisitos que tienen que cumplir las tangencias.
  
- Rectas tangentes a circunferencias, ángulos y polígonos, tangentes a circunferencias.
  
- Circunferencias tangentes entre sí, tanto exterior como interiormente.
  
- Nociones básicas sobre potencia y ejes radicales.
  
- Estudio de los casos más relevantes en la práctica del Dibujo Técnico.
  
- Trazados de circunferencias tangentes a una circunferencia y a una recta condicionados a pasar por un punto o ser tangentes en un punto determinado situado en la circunferencia o en la recta.
  
6. Curvas técnicas.
  
Las tangencias son indispensables para la resolución de las curvas técnicas.
  
Las curvas cíclicas son generadas por un punto en movimiento situado sobre una circunferencia. Para el trazado de estas curvas es necesario conocer la longitud de la circunferencia. Estas curvas pueden obtenerse punto a punto o mediante circunferencias distribuidas a lo largo del recorrido de la circunferencia generatriz.
  
Estas curvas son de gran importancia en mecánica, sobre todo en los engranajes, y en los trazados de cruces y enlaces de las carreteras y autopistas.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Definiciones y trazado como aplicación de las tangencias.
  
- Trazados de óvalos, ovoides, espirales.
  
- Construcción de curvas especiales de interés en el diseño y en el arte: molduras, volutas, arcos, etc.
  
- Curvas cíclicas: cicloide, epicicloide, hipocicloide. Envolvente de la circunferencia.
  
7. Curvas cónicas. Definición y trazado.
  
Las cónicas referidas aquí son las generadas por un plano al cortar a un cono siguiendo los postulados clásicos. Conviene destacar sus elementos y valores para la obtención de las cónicas, así como los trazados más usuales y los de mayor facilidad de trazado.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Las cónicas como secciones planas de un cono.
  
- Constantes de las cónicas: ejes, focos, radios vectores, circunferencia principal, circunferencia focal.
  
- Diferentes métodos de trazado: conocidos los focos, por afinidad, por diámetros conjugados, por haces proyectivos.
  
8. Sistemas de representación.
  
El sistema diédrico hay que entenderlo en este nivel como el manejo de los elementos fundamentales, puntos rectas y planos, que posibilitan la obtención de las vistas del cuerpo. En diédrica se debe hacer más hincapié en la obtención de las vistas de una pieza, más que en el desarrollo de los métodos, dado que para su comprensión se requiere un mayor grado de abstracción. La comprensión espacial de las vistas posibilitará la obtención de su aspecto tridimensional a través de los sistemas perspectivos.
  
La intercomunicación de estos dos sistemas permite una comprensión total del espacio tanto bidimensional como tridimensionalmente.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Fundamentos de los sistemas de representación. Características fundamentales y diferencias de cada uno de ellos. Su utilización óptima de cada uno de ellos.
  
- Sistema diédrico. Aspectos básicos: Planos de proyección, proyección ortogonal, representación del punto, recta y plano, sus relaciones y transformaciones más usuales.
  
- Obtención de vistas de cuerpos regulares e irregulares.
  
- Obtención de vistas de cuerpos modulares en planta, alzado y perfil. Partes vistas y ocultas. Su representación en este sistema.
  
- Sistemas axonométricos. Ortogonal (Isométrica, Dimétrica) y Oblicua (Perspectiva caballera). Obtención de los ejes coordenados y el cálculo de sus coeficientes de reducción. Representación de sólidos.
  
- Ejercicios del paso de un sistema a otro: obtener las vistas en diédrica a partir de una pieza realizada en axonométrica y realizar la imagen axonométrica de la pieza partiendo de las vistas realizadas en el sistema diédrico.
  
9. Normalización y croquización.
  
Cabe destacar en este apartado la importancia de la normalización para la unificación de criterios con la finalidad de obtener una mayor objetividad en la realización del dibujo técnico industrial.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Concepto de normalización, la normalización como factor que favorece el carácter universal del lenguaje gráfico. Normas fundamentales UNE e ISO.
  
- Principales aspectos que la norma impone en el dibujo técnico industrial.
  
- La croquización, el croquis a mano alzada. La croquización normalizada.
  
- El boceto y su gestación creativa.
  
- La acotación, normas generales, tipos de cotas, sistemas de acotación. Manejo de instrumentos de medida.
  
10. Instrumentos materiales y técnicas.
  
En este núcleo se abordan todos aquellos aspectos relativos a los instrumentos, materiales y técnicas de dibujo que se pueden utilizar en el dibujo técnico, formando un amplio y rico repertorio que permita el correcto acabado y la mejor representación de los proyectos, adecuándose en cada caso al trabajo que se va a realizar y al espectador a quien se dirige.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- El material fundamental y sus usos. Lápices, plantillas, reglas, compases y bigoteras, estilógrafos.
  
- Conocimiento y utilización de los soportes. Papeles. Vegetales y acetatos. Cartulinas especiales.
  
- Técnicas de borrado y de restauración. Eliminación de errores.
  
- Uso del material transferible. Letras, líneas, tramas. Texturas y color.
  
- Aplicaciones de las nuevas tecnologías al dibujo técnico.
  
- Calidad en el acabado y en la presentación de todo el trabajo.
  
- Empleo correcto, cuidado y conservación de todo el material que se utiliza en el dibujo técnico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Resolver problemas geométricos, valorando el método y el razonamiento de las construcciones, así como su acabado y presentación.
  
2. Resolver problemas de configuración de formas con trazados poligonales y con aplicación de recursos de transformaciones geométricas sobre el plano: Giros, traslaciones, simetrías u homotecia.
  
Con este criterio se pretende averiguar si los estudiantes han comprendido la naturaleza y alcance de las transformaciones en el plano, copiando formas dadas, introduciendo modificaciones, o creando formas inéditas.
  
3. Utilizar escalas para la interpretación de planos y elaboración de dibujos.
  
4. Ejecutar dibujos técnicos a distinta escala, utilizando la escala gráfica establecida previamente y las escalas normalizadas.
  
5. Aplicar el concepto de tangencia a la solución de problemas técnicos y al correcto acabado del dibujo en la resolución de enlaces y puntos de contacto.
  
6. Diseñar objetos de uso común y no excesivamente complejos, en los que intervengan problemas de tangencia.
  
Se intenta conocer, de esta forma, si los estudiantes utilizan con fundamento la teoría básica sobre tangencias, siendo capaces de representar formas concretas en las que se den problemas del tipo mencionado, logrando un nivel aceptable en la calidad del acabado en la resolución de los enlaces. A la hora de manejar este criterio debe tenerse en cuenta el dibujo realizado a partir de un objeto real en el que haya habido que calcular radios, deducir centros y determinar puntos de tangencia. Los estudiantes indicarán el proceso seguido para la resolución del problema, incluyendo la ubicación de los diversos puntos de tangencia que hubiesen resultado del mismo.
  
7. Aplicar las curvas cónicas a la resolución de problemas técnicos en los que intervenga su definición, las tangencias o las intersecciones con una recta. Trazar curvas técnicas a partir de su definición.
  
8. Obtener la definición gráfica de una cónica a partir del conocimiento de sus ejes, que, en el caso de la elipse, pueden ser reales o conjugados.
  
La principal intención de este criterio es la de valorar la capacidad para configurar gráficamente una cónica, tanto por la comprensión que de la misma se haya adquirido como por la destreza lograda en el uso de los instrumentos específicos para configurarla.
  
9. Utilizar el sistema diédrico para representar figuras planas y volúmenes sencillos.
  
10. Realizar la perspectiva de objetos simples definidos por sus vistas fundamentales y viceversa.
  
11. Definir gráficamente un objeto por sus vistas fundamentales o su perspectiva, ejecutados a mano alzada. Realizar el croquis acotado, en el sistema diédrico, de objetos comunes y sencillos, ajustándose a normas UNE o ISO.
  
Se pretende, con este criterio, comprobar si los alumnos son capaces de manejar el sistema diédrico con una finalidad utilitaria. Para ello, deberán ser capaces de resolver ejercicios para obtener vistas de objetos sencillos de uso cotidiano incluyendo los cortes, las secciones o las roturas convenientes, así como de colocar las cotas necesarias para la comprensión del objeto representado.
  
12. Obtener la representación de piezas y elementos industriales o de construcción sencillos y valorar la correcta aplicación de las normas referidas a vistas, acotación y simplificaciones indicadas en éstas.
  
13. Culminar los trabajos de Dibujo Técnico, utilizando los diferentes recursos gráficos, de forma que éste sea claro, limpio y responda al objetivo para el que ha sido realizado.
  
DIBUJO TÉCNICO II
  
III. Núcleos de contenidos
  
En este curso, a diferencia del curso anterior, se abordarán los contenidos con un rigor científico y técnico que permita la resolución de determinados trazados de las Tangencias, las Curvas Cónicas y las transformaciones en la Homología.
  
Los Sistemas de Representación deberán plantearse a un nivel que permita la resolución de problemas específicos en cada sistema; así por ejemplo, en Diédrica tendrán que desarrollarse los Problemas, los Métodos, y Mínimas Distancias, el conocimiento de todos ellos permitirá operar en este sistema. De igual modo, en los sistemas perspectivos deberán conocerse los procedimientos que permiten calcular los puntos de fuga y los puntos métricos en la Cónica, así como la obtención de los ejes coordenados y sus coeficientes de reducción en la Axonometría ortogonal y oblicua.
  
1. Arte y Dibujo Técnico.
  
Este núcleo se refiere a las relaciones existentes entre la estética y el dibujo técnico. Por un lado, se deben tratar las relaciones entre la geometría y el arte a lo largo de la historia y, por otro, las relaciones matemáticas que propician logros de alcance estético. Además en este núcleo se incluyen los aspectos que son determinantes en el acabado de cualquier dibujo y/o proyecto y en la representación de los mismos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Principales hitos históricos del Dibujo Técnico y su contextualización en la cultura general de cada época.
  
- La geometría en el arte: relaciones matemáticas y geométricas de uso más frecuente por los artistas a lo largo de la historia.
  
- Búsqueda de relaciones geométricas en productos del diseño y en obras de arte que las contengan.
  
- Apreciación de la estética del Dibujo Técnico.
  
2. Geometría.
  
En este núcleo se recogen los trazados geométricos necesarios para la representación de las formas en el plano, es decir, todo lo relativo a las cuestiones esenciales sobre trazados poligonales, estudios de tangencias y de aquellas transformaciones más usuales que convengan para los objetivos propuestos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazados fundamentales en el plano. Angulos en la circunferencia. Arco capaz.
  
- Polígonos. Construcción de formas poligonales, aplicando el arco capaz y la sección áurea.
  
- Proporcionalidad y semejanza. Homotecia. Teorema de Tales. Cuarta proporcional, medias proporcionales. Aplicación del teorema del cateto y el teorema de la altura. Figuras semejantes. Escalas. Construcción de escalas gráficas.
  
- Potencia. Eje radical. Centro radical. Secciones áureas. Medias proporcionales. Inversión (potencia de inversión).
  
- Tangencias. Tangencias como aplicación de la potencia e inversión. Sistematización de los problemas de tangencias.
  
- Curvas técnicas. Las cicloides: Casos particulares; cordioide, nefroide, lumaca de Pascal.
  
- Transformaciones geométricas: Proyectividad y homografía. Homología y afinidad. Determinación de una homología. Recta límite en homología.
  
- Curvas cónicas. Constantes de las cónicas. Tangentes a las cónicas. Obtención de las cónicas por rectas tangentes. Las cónicas como transformaciones homológicas de la circunferencia.
  
3. Sistemas de representación.
  
Este núcleo se refiere al conjunto más significativo de los sistemas de representación propios de la geometría descriptiva, que persiguen, sobre todo, la exposición formal de los objetos. También se contempla la evolución de la representación del espacio a lo largo de la historia.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Fundamentos de los sistemas de representación. Características diferenciales. Utilización óptima de cada uno de ellos.
  
- Sistema diédrico. Métodos: abatimiento, giro y cambio de plano. Paralelismo y perpendicularidad. Intersecciones y distancias. Verdaderas magnitudes. Representación de sólidos (cuerpos poliedricos y de revolución). Representación de poliedros regulares. Intersección con rectas y planos (secciones). Verdaderas magnitudes. Desarrollos.
  
- Vistas, según la norma UNE 1032. Vistas de sólidos modulares.
  
- Sistema axonométrico ortogonal. Escalas axonométricas. Verdaderas magnitudes. Representación de figuras poliédricas y de revolución. Intersección con rectas y planos. Secciones. Relación del sistema axonométrico con el diédrico. Representación de sólidos modulares.
  
- Sistema axonométrico oblicuo. (Perspectiva caballera) Fundamentos del sistema. Coeficiente de reducción. Verdaderas magnitudes. Representación de figuras poliédricas y de revolución. Intersección con rectas y planos. Secciones.
  
- Sistema cónico de perspectiva lineal. Fundamentos y elementos del sistema. Perspectiva central (frontal) y oblicua con dos puntos de fuga. Representación de sólidos, poliedros y de revolución. Intersección con recta y plano. Trazado de perspectivas de exteriores e interiores. Estructuras volumétricas de aplicación en arquitectura o en ingeniería.
  
4. Normalización.
  
Este núcleo se refiere al conjunto más significativo de los sistemas de representación propios de la geometría descriptiva, que persiguen, sobre todo, la exposición formal de los objetos. También se contempla la evolución de la representación del espacio a lo largo de la historia.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- La normalización como factor que favorece el carácter universal del lenguaje gráfico. Normas ISO, DIN, UNE y ASA. Empleo de las fundamentales UNE, ISO.
  
- Dibujo industrial. Principales aspectos que la norma impone en el dibujo técnico. El croquis a mano alzada. La croquización normalizada. El boceto y su gestación creativa. La acotación. Normas generales. Tipos de cotas. Sistemas de acotación. Manejo de instrumentos de medidas.
  
- Dibujo de arquitectura y construcción. Secciones. Acotación.
  
5. Instrumentos materiales y técnicas.
  
En este núcleo se abordan todos aquellos aspectos relativos a los instrumentos, materiales y técnicas de dibujo que se pueden utilizar en el dibujo técnico, formando un amplio y rico repertorio que permita el correcto acabado y la mejor representación de los proyectos, adecuándose en cada caso al trabajo que se va a realizar y al espectador a quien se dirige.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- El material fundamental y sus usos. Lápices, plantillas, reglas, compases y bigoteras, estilógrafos.
  
- Conocimiento y utilización de los soportes. Papeles. Vegetales y acetatos. Cartulinas especiales.
  
- Técnicas de borrado y de restauración. Eliminación de errores.
  
- Uso del material transferible. Letras, líneas, tramas. Texturas y color.
  
- Aplicaciones de las nuevas tecnologías al dibujo técnico.
  
- Calidad en el acabado y en la presentación de todo el trabajo.
  
- Empleo correcto, cuidado y conservación de todo el material que se utiliza en el dibujo técnico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar en obras de arte elementos del dibujo técnico, pudiendo así establecer unos niveles elementales de integración que faciliten la comprensión de los aspectos artísticos y técnicos del dibujo.
  
Se intenta conocer con este criterio la capacidad para asumir el concepto de Dibujo Técnico en su totalidad, y especialmente en lo que respecta a su implicación en el arte (no sólo actual, sino de todos los tiempos) así como la aportación de la geometría y las matemáticas al arte, y también del arte al Dibujo Técnico.
  
2. Resolver problemas de configuración de formas con trazados poligonales y con aplicación de recursos de transformaciones geométricas sobre el plano: giros, traslaciones, simetrías u homotecia.
  
Con este criterio se pretende averiguar si los estudiantes han comprendido la naturaleza y alcance de las transformaciones en el plano, copiando formas dadas, introduciendo modificaciones o creando formas inéditas.
  
3. Construir escalas y utilizarlas en la ejecución de ejercicios concretos y en la lectura e interpretación de medidas reales sobre planos ya dibujados.
  
Con ello se trata de valorar en qué medida los alumnos han comprendido el fundamento de las escalas, sobre todo en la aplicación a la configuración de sus propios dibujos resueltos a distinto tamaño de la realidad, y a la comprensión de los planos técnicos, mapas, diagramas, etc., y en general a la lectura de medidas de información visual proporcionada a distintas escalas. Es importante evaluar la construcción y uso de escalas volantes para dibujar a escala un objeto dado y para leer las medidas de un dibujo hecho a escala.
  
4. Diseñar objetos de uso común en los que intervengan problemas de tangencias entre circunferencias, arcos y rectas indistintamente.
  
Se intenta conocer, de esta forma, si los estudiantes utilizan con fundamento la teoría básica sobre tangencias, siendo capaces de representar formas concretas en las que se den problemas del tipo mencionado, logrando un nivel aceptable en la calidad del acabado en la resolución de los enlaces. A la hora de manejar este criterio debe tenerse en cuenta el dibujo realizado a partir de un objeto real en el que haya habido que calcular radios, deducir centros y determinar puntos de tangencia. Los estudiantes indicarán el proceso seguido para la resolución del problema, incluyendo la ubicación de los diversos puntos de tangencia que hubiesen resultado del mismo.
  
5. Aplicar tangencias a curvas mediante procedimientos geométricos o con ayuda de instrumentos adecuados de trazado: Plantillas. Aplicar las curvas cónicas a la resolución de problemas técnicos en los que intervenga su definición.
  
La propuesta de este criterio se debe a la conveniencia de juzgar las destrezas alcanzadas en el manejo del material específico para los trazados a la hora de configurar curvas de apariencia compleja. Debe valorarse no sólo como instrumento para medir la habilidad alcanzada en la resolución de curvas propuestas, sino también en la del diseño de curvas creadas por los alumnos.
  
6. Utilizar el sistema diédrico para la representación de formas poliédricas o de revolución. Hallar la verdadera forma y magnitud y obtener sus desarrollos y secciones.
  
7. Aplicar el sistema diédrico y la normalización para la representación de planos técnicos necesarios para describir y poder fabricar objetos con caras oblicuas a los planos de proyección.
  
Con este criterio se quiere valorar el nivel alcanzado en el conocimiento del sistema diédrico aplicado, intencionadamente, a la normalización, referida a las cuestiones esenciales sobre acotación, cortes, roturas, etc. En la realidad, el sistema diédrico sirve para realizar planos técnicos, y éstos no tienen sentido si no van provistos de cotas y no recurren a ciertos convencionalismos que simplifican la representación y facilitan la lectura. Ante este criterio resulta imprescindible recurrir a objetos reales.
  
8. A partir de su representación diédrica, desarrollar y construir un sólido, poliédrico o de revolución, practicándole un corte oblicuo a los planos fundamentales y representándolo axonometricamente.
  
La intención es evaluar la capacidad de comprensión del espacio y de análisis de la forma, al tiempo que valorar el grado de comprensión alcanzado en la relación y correspondencia entre los diversos sistemas de representación estudiados. Indudablemente el criterio incorpora una cierta destreza necesaria para la materialización visual del sólido, que si es de revolución aún resulta de más acusado nivel.
  
9. Realizar la perspectiva de un objeto definido por sus vistas o secciones y viceversa.
  
10. Analizar el montaje de objetos compuestos utilizando el dibujo isométrico y las normas sobre acotación ajustadas a este sistema.
  
Se propone este criterio como medio insustituible para medir el nivel alcanzado en la expresión y comprensión del sistema en su vertiente de visión espacial, sobre todo en el uso de la perspectiva de explosión o expansión, en la que los componentes del conjunto se mantienen relacionados axialmente entre sí, pero lo suficientemente separados como para que la representación de unos no entorpezca la lectura de los otros, quedando patente el orden de montaje y ensamblaje. El nivel de dificultad no debe ser muy alto ya que el trabajo es arduo. En general será suficiente un conjunto con cuatro o cinco componentes.
  
11. Dibujar en perspectiva cónica y, preferentemente, a mano alzada formas del entorno con distintos puntos de vista, tanto de sus aspectos externos como, si procede, de los internos.
  
El empleo de este criterio permite averiguar el nivel desarrollado en cuanto a capacidad para comprender el espacio, así como valorar la destreza lograda en cuanto a facilidad de trazo y calidad gráfica del mismo. Por otra parte, el presente criterio facilita, mejor que ningún otro, el conocimiento de las habilidades conseguidas por los estudiantes en el uso de las distintas técnicas gráficas que pueden ir desde las puramente lineales hasta las que requieran un gran contenido de texturas o de color.
  
12. Diferenciar las posibilidades de comunicación y de análisis de los principales sistemas de representación (diédrico, axonométrico y cónico) en relación con el receptor o espectador.
  
A través de este criterio se pretende medir el nivel de entendimiento con respecto a las finalidades prácticas que persiguen los distintos sistemas de representación, en dos direcciones. La primera contempla la comprensión de cada sistema por el usuario (el emisor) y la segunda, la comprensión del sistema utilizado por quien lo lee (el receptor). Igualmente podrá valorarse la capacidad de los estudiantes para realizar la elección correcta de un sistema u otro, adecuando sus conocimientos a la mejor expresión y comprensión de sus proyectos.
  
13. Utilizar recursos gráficos como el color, las texturas, letras, signos o símbolos transferibles, tramas, etc., para exponer con mayor evidencia los datos y la información que el dibujo técnico propicia tanto técnica como científicamente.
  
La finalidad de este criterio es juzgar si se ha comprendido el aporte que en el campo de la comunicación y de la estética supone el recurrir a las técnicas gráficas indicadas. La cuestión es tanto más importante cuanto que, tradicionalmente, estos aspectos gráficos se han descuidado en el Dibujo Técnico. En otro orden, sirve para medir el nivel de destrezas alcanzadas y el interés por la buena calidad en el acabado y presentación de los trabajos.
  
14. Definir gráficamente un objeto por sus vistas fundamentales o su perspectiva, ejecutadas a mano alzada.
  
15. Obtener la representación de piezas y elementos industriales o de construcción y valorar la correcta aplicación de las normas referidas a vistas, cortes, secciones, acotación y simplificación, indicadas en ellas.
  
16. Culminar los trabajos de Dibujo Técnico, utilizando los diferentes recursos gráficos, de forma que éste sea claro, limpio y responda al objetivo para el que ha sido realizado.
  
LATÍN I y II
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
El estudio de la lengua y cultura latinas es necesario para la formación del alumnado que ha optado, dentro del Bachillerato, por un acercamiento y profundización iniciales en el campo de la Lingüística, las Humanidades y las Ciencias Sociales.
  
Dado que las lenguas habladas por el alumnado de la Comunidad Valenciana son lenguas derivadas de la lengua latina, el Latín indudablemente contribuirá, muy directamente, al mayor dominio de ellas aportando conocimientos sobre las estructuras morfológicas, sintácticas y léxicas de la lengua origen y sobre la evolución de dicha lengua a cada una de las romances, así como sobre la relación que entre ellas se establece por su origen común.
  
Un estudio del léxico latino de uso más frecuente y con más aprovechamiento en la evolución en las lenguas romances, junto con el estudio de los mecanismos de esta evolución, favorecerá el enriquecimiento del léxico utilizado en la propia lengua, y la facilidad de modificación, derivación y composición.
  
El conocimiento de los pilares y del origen de tantas y tantas instituciones que en el mundo occidental derivan directamente del mundo clásico, colaborará al análisis crítico de realidades del mundo contemporáneo. De ahí que el estudio que se propone en este currículo no sea exclusivamente lingüístico, sino también cultural e institucional.
  
El acercamiento a la lengua y a la cultura de Roma, que junto con la de Grecia, es la base de nuestra civilización occidental, se basará fundamentalmente en el análisis, traducción e interpretación de textos latinos, combinado con la lectura y comentario de textos traducidos a las lenguas de la Comunidad Valenciana que permitan una introducción más rápida al mundo clásico.
  
El estudio científico de cualquier lengua se verá ayudado por el estudio de la lengua que constituye su origen. En este sentido, el estudio de la lengua latina facilitará el estudio sistemático y científico no sólo de la propia lengua, sino también de todas aquellas sobre las cuales ha ejercido una influencia remarcable.
  
En conclusión, las finalidades fundamentales que se persiguen con la presencia del estudio de la lengua latina en el Bachillerato son:
  
\*Aprendizaje mediante textos que habrá que leer, traducir e interpretar, de la lengua de la que derivan las lenguas romances del Estado.
  
\*Reflexión sobre las relaciones entre las estructuras de la lengua latina y las de las lenguas romances, en los niveles léxico, fonético, morfosintáctico y pragmático, para mejorar su conocimiento.
  
\*Aumento del dominio del léxico de las lenguas modernas que el alumnado utilice y estudie, mediante el estudio de la derivación del latín en estas lenguas y la comparación continua tomando como base la lengua latina.
  
\*Contribución al establecimiento de una base científica para el estudio de las lenguas en el Bachillerato.
  
\*Contacto profundo con el mundo clásico en el que se desarrolló la lengua latina, y reconocimiento de su permanencia en el mundo actual.
  
La consecución de estas finalidades se deberá efectuar en dos cursos, Latín I y Latín II. Si bien el estudio del léxico y la traducción de textos ha de intentarse desde el primer momento, lógicamente es en el primer curso donde se estudiarán las estructuras regulares, las más frecuentes y más sencillas, en textos apropiados, así como la sintaxis más simple; en el segundo curso se estudiarán más sistemáticamente la subordinación y la morfología irregular y se introducirá al alumnado en la traducción de textos más complejos sintáctica y conceptualmente.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y utilizar los aspectos morfológicos, sintácticos y léxicos básicos de la lengua latina, iniciándose en la interpretación y traducción de textos de complejidad progresiva.
  
2. Reflexionar sobre los elementos sustanciales que conforman las lenguas, relacionando la lengua latina con algunas de las que se deriven de ella, y reconociendo componentes significativos de esta herencia (flexión nominal, pronominal y verbal).
  
3. Analizar textos diversos, traducidos y originales, mediante una lectura comprensiva, distinguiendo los géneros literarios, sus características esenciales y su evolución.
  
4. Ordenar los conceptos lingüísticos, estableciendo categorías, jerarquías, oposiciones y relaciones entre ámbitos lingüísticos diversos.
  
5. Reconocer algunos de los elementos de la herencia latina que permanecen en el mundo actual y considerarlos como una de las claves para la interpretación de éste.
  
6. Buscar e indagar en documentos y fuentes de información diversos, relacionando elementos dispersos y analizando críticamente las aportaciones.
  
7. Identificar y valorar las principales aportaciones de la civilización romana y de la lengua latina como instrumento transmisor de su cultura.
  
8. Valorar las aportaciones del espíritu clásico como elemento integrador de diferentes corrientes de pensamiento y actitudes (éticas, estéticas) que conforman el ámbito cultural europeo al que el alumnado pertenece.
  
LATÍN I
  
III. Núcleos de contenidos
  
Se pretende que la relación de contenidos señalados en este curso para poder realizar satisfactoriamente el proceso de enseñanza-aprendizaje, ofrezca la posibilidad de conseguir los objetivos enunciados y desarrollar las capacidades expresadas por un camino en el que, naturalmente, el estudio de la lengua latina ha de ir siempre íntimamente unido al estudio de la cultura clásica y a la relación continua entre el latín y las lenguas actuales y sus culturas.
  
Por todo ello, se ordenan los contenidos con relación a los objetivos propuestos, pero su desarrollo e incluso algún eventual cambio, serán potestativos de cada grupo de alumnos-profesor, departamento, seminario o centro en el que se desarrollen los estudios diseñados.
  
1. La lengua latina.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Del Indoeuropeo a las Lenguas Romances. El origen del Latín. La Escritura en Roma. El abecedario y la pronunciación clásica. Cantidad y acentuación.
  
- Concepto de lengua flexiva. Conceptos de flexión, función y caso, como punto de partida para la comprensión de una lengua flexiva.
  
- La declinación. Los casos y las funciones por ellos expresadas en los sustantivos y adjetivos nominales y verbales de los diferentes temas en latín.
  
- La flexión pronominal. Las series pronominales en latín.
  
- La flexión verbal. Las categorías verbales. La conjugación regular y las de los verbos irregulares más utilizados: SUM, EO, FERO, FIO y VOLO.
  
- Los elementos no flexivos en latín: preposiciones y conjunciones más frecuentes. Los adverbios: su relación con los adjetivos y con las series pronominales.
  
- Concepto y estructura de la oración. Las modalidades oracionales enunciativas y sus recursos. Constituyentes que configuran las oraciones. Las relaciones sintácticas: la concordancia, la rección y el orden de las palabras.
  
- La oración simple y la compuesta. Clases de oraciones simples por la estructura del predicado. La coordinación. Estudio de las proposiciones subordinadas más usuales en latín y de los correspondientes procedimientos de subordinación.
  
- Aprendizaje del vocabulario latino básico. Grupos temáticos. Familias de palabras.
  
Este conjunto de contenidos de ninguna manera deberá plantearse aisladamente de los textos, sino siempre como instrumento para el análisis, comprensión, traducción e interpretación de éstos. Antes del análisis y traducción conviene que los alumnos realicen una lectura de los textos por parte del alumnado, para conseguir una correcta pronunciación y una comprensión intuitiva inicial.
  
El afianzamiento en el reconocimiento de las formas y estructuras se consigue más fácilmente con la práctica de la traducción inversa. Esta actividad se ha de completar con ejercicios relativos a la conmutación de nombre, género y caso, y al establecimiento de las concordancias correspondientes en las estructuras nominales y en las verbales que queden afectadas por los cambios.
  
2. La traducción e interpretación de textos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Dominio de las herramientas, técnicas y estrategias que conducen a la traducción e interpretación de un texto latino. Iniciación al uso de vocabularios y diccionarios latinos.
  
- El análisis gramatical como estrategia imprescindible para la traducción. Especial atención al análisis de las categorías nominales y verbales y a los mecanismos de relación sintáctica: concordancia, rección y orden de las palabras.
  
- Estudio comparativo entre la sintaxis de un texto en latín y la de la correspondiente traducción.
  
- Lectura comprensiva de obras o fragmentos traducidos.
  
- Acercamiento al contexto histórico, social y cultural de los textos utilizados en la lectura o en la traducción.
  
3. Evolución del léxico y de las estructuras gramaticales del latín a las lenguas románicas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Aprendizaje de vocabulario latino.
  
- Estudio de la evolución de las palabras latinas y de los formantes de mayor rendimiento en las lenguas románicas dentro de los diferentes registros de uso. Especial atención a las lenguas cooficiales de la Comunidad Valenciana.
  
- Evolución fonética. Reglas fundamentales de derivación al castellano y valenciano.
  
- Evolución morfosintáctica. Desaparición de la flexión nominal. Especialización en géneros de los temas nominales latinos. Pervivencia de la flexión pronominal. Comparación de las formas verbales latinas con las románicas.
  
- Evolución semántica. Principales cambios semánticos operados en las palabras latinas heredadas objeto de estudio.
  
- Expresiones latinas incorporadas al lenguaje habitual, al técnico o al culto.
  
Se procurará aprovechar los mismos textos que se analizan y traducen para realizar una comparación continua entre el latín y las lenguas que el alumnado conoce o estudia. La comparación no debe hacerse solamente en relación con el léxico y la evolución fonética, sino también sobre los cambios morfológicos, sintácticos y semánticos.
  
4. Roma y su legado.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Desarrollo de Roma como potencia mediterránea y continental. Sinopsis histórica del mundo romano y proceso de formación y de decadencia del Imperio Romano. (Siglos VIII a. C. al VI d. C.).
  
- Organización social de Roma e instituciones políticas y militares.
  
- Aspectos más relevantes de la vida cotidiana de los romanos.
  
- Religión y mitología.
  
- La romanización de Hispania. Proyección actual. Especial atención a los procesos de romanización operados en la Comunidad Valenciana. Sus huellas.
  
- El Derecho romano y su pervivencia en los ordenamientos jurídicos posteriores.
  
La consecución del aprendizaje de este núcleo de contenidos se basará en el comentario de los textos que se proponen para traducir y sobre todo en el de textos ya traducidos que se pondrán a disposición del alumnado al mismo tiempo para la lectura comprensiva y para la comparación contrastiva gramatical. Asimismo se aprovechará el estudio de estos contenidos para fomentar la búsqueda de diferentes fuentes de información y el análisis crítico de las aportaciones.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar en textos sencillos, originales o adaptados, los elementos básicos de la morfología y sintaxis latina correspondientes al núcleo de contenido «Lengua latina», y comparar dichos elementos con los de otras lenguas que el alumnado conozca o estudie.
  
Este criterio pretende comprobar si se han adquirido unos conocimientos lingüísticos básicos de la lengua latina, que permitan el análisis gramatical de los textos para su traducción e interpretación. Así mismo este criterio hace referencia al reconocimiento de los distintos elementos que configuran las oraciones, de su organización y, sobre la base de ejercicios de conmutación de categorías, de la existencia de relaciones sintácticas establecidas por concordancia o rección. La comparación de los constituyentes propios de la lengua latina con los de otras lenguas se hará, además, mediante la comparación del texto latino y de la correspondiente traducción literal, de manera que se puedan identificar apropiadamente las variaciones y las coincidencias de ambas lenguas.
  
2. Exponer, oralmente o por escrito, el contenido de textos latinos traducidos, preferentemente narrativos, y delimitar las partes de que consten.
  
Este criterio trata de evaluar la capacidad de comprender el contenido de un texto y de definir las partes más importantes. Los textos serán preferentemente narrativos. El alumnado podrá manifestar su competencia mediante tareas tales como ejercicios de lectura, análisis, resumen del texto y explicación de su contenido global.
  
3. Traducir a la lengua de uso del alumnado, con la mayor fidelidad posible, textos latinos breves, preferentemente narrativos, originales o, si parece oportuno, facilitados o elaborados.
  
A lo largo de este curso el alumnado deberá demostrar el avance en la traducción e interpretación de textos escritos en latín. Estos textos han de reunir unas características gramaticales estrechamente relacionadas con la teoría que los alumnos vayan adquiriendo, de manera que el nivel de los conocimientos gramaticales y la práctica del análisis lingüístico se mantengan vinculados a la interpretación de los textos trabajados.
  
Así mismo, se ha de demostrar el aprendizaje del léxico latino. Por tanto, los ejercicios serán en principio realizados sin diccionario; no obstante, deberá facilitarse al alumnado la comprensión de aquellos términos cuyo significado y características gramaticales no hayan sido considerados de estudio obligatorio, bien directamente por el profesorado o bien mediante la iniciación progresiva en el uso de vocabularios y diccionarios latinos.
  
4. Traducir al latín frases sencillas escritas en la lengua romance de uso del alumnado, de características parecidas a las que sean objeto de traducción desde el latín a la lengua propia.
  
Este criterio pretende comprobar el conocimiento de los aspectos morfológicos y sintácticos de la lengua latina presentados hasta el momento y será muy útil para reforzar los avances del alumnado en la comparación de las estructuras gramaticales y léxicas de la lengua latina y de las que el alumnado conozca o utilice.
  
5. Reconocer en el léxico de las lenguas románicas habladas en la Península Iberica, especialmente en el de las cooficiales de la Comunidad Valenciana, y en palabras de clara relación etimológica, el origen latino, y explicar la evolución fonética, morfológica y semántica.
  
Este criterio trata de comprobar si el alumnado tiene conciencia de que la lengua que habla y escribe es fruto de una evolución a partir, fundamentalmente, del latín. El alumnado deberá relacionar palabras de lenguas romances con las correspondientes latinas e identificar los cambios producidos en el curso de su evolución, observando cómo ésta se manifiesta en la fonética, la morfología y la semántica.
  
6. Identificar los aspectos más importantes de la historia del pueblo romano y de su presencia en la península Ibérica y en la Comunidad Valenciana y reconocer las huellas de la cultura clásica en diversos aspectos de la civilización actual.
  
Este criterio pretende comprobar el conocimiento del pasado romano especialmente centrado en la península Ibérica y en la Comunidad Valenciana y, de la pervivencia de los elementos socioculturales en el mundo actual. Posibles actividades al respecto son el trabajo sobre fuentes escritas, la búsqueda en los medios de comunicación de referencias al mundo clásico y de citas latinas, o el análisis de textos de autores griegos o latinos traducidos, previamente seleccionados y contextualizados por el profesorado.
  
7. Realizar con ayuda del profesorado alguna investigación sobre la huella de la romanización en el entorno próximo al alumnado, con una tarea de indagación directa (fuentes y restos arqueológicos, fuentes primarias, etc.) y consulta de información complementaria, y comunicar de forma coherente y organizada los resultados del estudio.
  
Este criterio pretende comprobar que el alumnado distingue en su entorno los elementos del mundo clásico y que los reconoce como herencia de nuestro propio pasado y los interpreta según los conocimientos que ya tiene sobre cultura clásica, mediante la utilización selectiva de fuentes arqueológicas u otras. Se propone como tarea posible un trabajo de grupo, realizado con ayuda del profesorado, sobre temas del entorno, lo que permitirá una integración más activa de esta investigación en la realidad inmediata, gracias al contacto directo con los restos materiales.
  
LATÍN II
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. La lengua latina.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Las modalidades oracionales: la modalidad declarativa. Estructura y constituyentes de la oración. Clases de oración por la estructura del predicado. Las relaciones sintácticas: la concordancia, rección y orden de palabras. Casos especiales de concordancia.
  
- El sintagma nominal: estructura y constituyentes. Funciones del sintagma nominal. Las declinaciones: los casos. Formas especiales o irregulares de las diferentes declinaciones.
  
- El sintagma adjetivo: estructura y constituyentes. Funciones del sintagma adjetival. Flexión de los adjetivos. Grados del adjetivo. La formación de adverbios a partir de adjetivos calificativos: funciones.
  
- Los pronombres: flexión. Usos deíctico, fórico y enfático. Adverbios correspondientes a las diferentes series pronominales.
  
- El sintagma preposicional. Estudio del uso de las preposiciones.
  
- Las categorías verbales: voz, aspecto, modo, tiempo, número y persona. La organización temática del verbo latino. Las conjugaciones regulares en activa y media-pasiva. La estructura de las oraciones activas, pasivas y medias. El impersonal. Verbos irregulares y defectivos.
  
- Estudio de las principales variantes de las modalidades expresiva e impresiva: la interrogación directa, la expresión del deseo y de la lamentación, los mandatos y las prohibiciones.
  
- Las formas nominales del verbo: clases y funciones. Perífrasis verbales, modales y aspectuales.
  
- La oración compuesta: la yuxtaposición y la coordinación. La subordinación: procedimientos. La proposición relativa. La proposición de infinitivo. La subordinación conjuntiva: estudio de los nexos subordinantes y de las preposiciones por ellos introducidas. Funciones de las proposiciones subordinadas.
  
- La expresión de enunciados indirectos: subordinación y estilo indirecto.
  
2. La interpretación de textos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Lectura comprensiva y comentada de obras completas o fragmentos de obras traducidas del latín.
  
- Interpretación de textos latinos de diferentes modalidades, mediante la aplicación de las distintas técnicas de traducción y de la utilización correcta de instrumentos de trabajo como el diccionario, previo el análisis gramatical pertinente.
  
- Comparación entre las estructuras gramaticales y las correspondientes en las lenguas conocidas por el alumnado, mediante la confrontación de textos latinos y la traducción.
  
- Comentario de los aspectos culturales, sociales, políticos e históricos contenidos en los textos objeto de lectura y de traducción. Acercamiento al mundo clásico reflejado en los textos y constatación de su pervivencia en épocas posteriores y en la actual.
  
- Estudio de las características lingüísticas de los textos de los diferentes géneros literarios y de los recursos utilizados en su configuración.
  
- Comentario de textos. Los textos como fuente de datos y de información.
  
Se procurará que los textos que se han de leer o traducir sean de diferentes épocas y de diversos géneros literarios para que el alumnado comprenda el hecho de que el latín ha sido abrumadoramente la lengua de cultura de Europa durante largos períodos de la historia. En este sentido se han de poder proponer a los estudiantes textos que relacionen la lengua clásica con su entorno geográfico e histórico.
  
3. Formación y evolución del latín a las lenguas romances.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Formación de palabras latinas. Modificación, derivación y composición. Estudio de los formantes de origen latino más productivos en la formación de palabras en las lenguas modernas conocidas o empleadas por el alumnado.
  
- Características diferenciales del latín frente a las lenguas romances y al inglés.
  
- Vocabulario específico de origen grecolatino usual en las disciplinas que se estudian en el Bachillerato.
  
- Expresiones latinas incorporadas al lenguaje habitual y al culto.
  
4. Roma y su legado.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Transmisión de la literatura clásica.
  
- Los géneros literarios latinos. Influencia en las manifestaciones literarias de épocas posteriores.
  
- La mitología clásica y su influencia en toda la cultura occidental.
  
- El legado de Roma en Hispania. Restos romanos en la Comunidad Valenciana. Vestigios en yacimientos y museos en Hispania y en la Comunidad Valenciana.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar, analizar y comentar los elementos que constituyen las diferentes estructuras morfológicas y sintácticas de textos latinos originales, destacando las variaciones y coincidencias con otras lenguas conocidas. Este análisis debe comprender las formas poco frecuentes e irregulares, si se presentan, así como cualquier tipo de proposición subordinada.
  
Este criterio pretende comprobar la profundización en el aprendizaje de la morfología regular, que ha de quedar prácticamente asimilada y la iniciación en la irregular, tanto nominal como pronominal y verbal. Pero ante todo el alumnado ha de demostrar su competencia en el análisis de las proposiciones subordinadas, especialmente de aquellas que presentan procedimientos de subordinación o estructuras diferentes a las utilizadas por las lenguas conocidas por el alumnado.
  
2. Exponer, oralmente o por escrito, el contenido de textos latinos traducidos de diversos géneros literarios, elaborando esquemas básicos y diferenciando las ideas principales de las secundarias.
  
Este criterio trata de evaluar el grado de comprensión del contenido esencial de un texto. En este curso se trabajarán textos de mayor complejidad que los trabajados el curso anterior pertenecientes a diferentes géneros literarios, sobre los cuales se realizarán ejercicios de lectura, de análisis y de resumen del contenido.
  
3. Traducir a la lengua de uso del alumnado textos escritos en latín de diferentes géneros literarios.
  
Este criterio trata de comprobar que el alumnado ha progresado adecuadamente en la asimilación de las estructuras de la lengua latina y que partiendo del análisis del texto es capaz de llegar a la comprensión reflexiva que supone la traducción. La versión de las traducciones, manteniendo la fidelidad al texto, se intentará que sea más literaria y elegante. Se podrá utilizar el diccionario.
  
4. Producir textos breves escritos en latín de moderada dificultad utilizando correctamente las estructuras de la lengua latina que sean estudiadas por el alumnado.
  
Se utilizará este criterio de evaluación para comprobar el conocimiento conseguido del léxico y de las diferentes estructuras morfológicas y sintácticas estudiadas, especialmente las relacionadas con la configuración de las diferentes modalidades de frase, el uso de los casos y la subordinación. La traducción inversa, realizada ya en Latín I, podrá generalizarse en este curso.
  
5. Comparar el léxico latino y grecolatino con el de otras lenguas que conozca el alumnado, y deducir las reglas básicas de modificación, derivación y composición de palabras.
  
Este criterio ha de tender a verificar no sólo el dominio del léxico de aprendizaje obligatorio sino también el de los mecanismos de formación de palabras, en los que desempeñan un papel importante los formantes de origen grecolatino, así como el reconocimiento de dichos mecanismos en las lenguas conocidas por el alumnado. Podrá proponerse estudios comparativos de léxico (etimología y evolución), reconstrucción de familias semánticas (parentesco, calendario, etc.), análisis de las variaciones semánticas que aporten los distintos prefijos y sufijos grecolatinos y estudios sobre palabras utilizadas en otras disciplinas.
  
6. Comparar los componentes (fonético, morfológico, sintáctico, semántico y pragmático) fundamentales constitutivos del latín y de otras lenguas conocidas por el alumnado.
  
Con este criterio se pretende comprobar si el alumnado establece relaciones entre las lenguas que estudia y habla, aprovechando los conocimientos lingüísticos y científicos obtenidos del estudio de cada una de ellas para proyectarlo en las otras, pasando así a un conocimiento del lenguaje más complejo y abstracto.
  
7. Identificar y comentar los elementos esenciales de textos de diferentes géneros literarios, con sentido completo y traducidos, y reconocer las estructura básicas diferenciadoras.
  
Este criterio pretende que el alumnado identifique elementos esenciales del texto literario (argumento, estructura, dimensión espacio-tiempo, personajes, recursos estilíticos, etc.) y caracterice los diferentes géneros por sus rasgos diferenciadores. Se propone el trabajo sobre textos con sentido completo pertenecientes a diversos géneros literarios (épicos, dramáticos, historiográficos, etc.) originales y traducidos, que pueden ser contrastados con textos de la literatura actual, de manera especial con los escritos en las lenguas conocidas por los estudiantes.
  
8. Planificar y realizar sencillas investigaciones sobre temas monográficos, utilizando fuentes de diversa índole: restos arqueológicos, inscripciones, índices, léxicos, artículos específicos, etc.
  
Este criterio trata de comprobar la capacidad creativa en la planificación, búsqueda, recopilación y sistematización de la información así como el grado de adecuación y corrección en la expresión oral y escrita. Los estudiantes, guiados por el profesorado, planificarán la actividad, organizarán la información y la contrastarán para deducir de ella conclusiones que les permitan elaborar hipótesis explicativas.
  
GRIEGO I y II
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
El estudio de la lengua y la cultura griegas en el Bachillerato aporta a la formación de alumnos y alumnas unos conocimientos y unos valores que se han mantenido vigentes a lo largo de nuestra historia y en los que todavía hoy vivimos inmersos. De ahí el gran interés de su presencia en el currículo y en especial en el de aquellos estudiantes que realicen una primera profundización en el campo de las Humanidades, las Ciencias Sociales o la Lingüística.
  
El estudio de las lenguas clásicas amplia la reflexión sobre los distintos elementos de las lenguas y sus características estructurales, que en la etapa de Educación Secundaria Obligatoria estuvo dirigida fundamentalmente a su uso adecuado. Además, insiste en la reflexión sobre el lenguaje escrito no como un simple reflejo del oral sino como un lenguaje dotado de unos valores y unas estructuras específicos, a pesar de que el destino de los escritos imaginado por sus autores fuera el de ser expresados oralmente. Por último, las lenguas clásicas presentan la característica especial de tratarse de lenguas flexivas, antecedentes de las lenguas modernas romances, lo que permite perfeccionar las capacidades lingüísticas de los estudiantes con el análisis textual.
  
En todos los planes de estudio del Bachillerato en los que se han impartido lenguas clásicas, el estudio del griego partía de conocimientos sobre aspectos fundamentales, lingüísticos y culturales, ofrecidos al alumno previamente por el latín. Se partía, por tanto, de una visión de la antigüedad clásica y una capacidad de reflexión sobre la estructura de una lengua flexiva y sobre conceptos lingüísticos generales de lenguas de las que sólo se conservan documentos escritos.
  
El alumnado inicia ahora el estudio de Latín y el de Griego simultáneamente, por lo que el conocimiento previo de la estructura de una lengua flexiva, que proporcionaba el Latín en planes de estudio anteriores, queda reducido a las nociones generales que pueda obtener en la materia optativa Cultura Clásica, ofrecida en el segundo ciclo de la Enseñanza Secundaria Obligatoria. Pero, dado que los estudiantes pueden iniciar los estudios de Latín y Griego en el Bachillerato sin haber cursado la optativa de Cultura Clásica en la Enseñanza Secundaria Obligatoria, el estudio de dichas materias en el Bachillerato debe iniciarse considerando que sólo cuenta con los conocimientos de las lenguas estudiadas hasta ese momento, que funcionan como preconceptos para el estudio de las lenguas clásicas, y debe buscar desarrollos lingüísticos comunes de las distintas lenguas.
  
El inicio simultáneo del estudio de las dos lenguas clásicas en el Bachillerato invita a trabajar ambas al unísono y a realizar una actividad interdisciplinar que evite duplicidades en el desarrollo de las dos materias sin menoscabo del trabajo interdisciplinar con otras, como Lengua, Historia, Filosofía, etc.
  
Resulta objetivo primordial conseguir que los alumnos y las alumnas alcancen un conocimiento elemental de la lengua griega en sus aspectos fonético, morfológico, sintáctico y léxico, con el que puedan acceder a los textos literarios originales y mejorar el aprendizaje y uso de las dos lenguas de la Comunidad Valenciana. La concreción de estos contenidos debe hacerse con criterios de sensibilidad y especificidad, en función tanto de la lengua griega como de la ilustración de las propias lenguas modernas.
  
La principal finalidad del Griego en el Bachillerato es la asimilación por parte del alumnado de todos los aspectos culturales que, nacidos en la Grecia antigua, permanecen hoy vigentes en el mundo moderno: lingüísticos, literarios, filosóficos, estéticos, ético-políticos, científicos, etc., es decir, la comprensión de nuestra cultura partiendo del estudio de la cultura griega. La razón fundamental del acercamiento a ésta es la de perfeccionar el conocimiento de nosotros mismos, ya que, como herederos culturales de los griegos, el estudio de su mundo y su cultura nos hace aumentar el conocimiento del nuestro, tanto en lo mucho que nos une, como en lo que nos separa. Por ello, en el estudio del Griego van unidos lengua y cultura, puesto que su estudio se desarrolla sobre escritos literarios, filosóficos, históricos, etc. de la cultura griega, y de ella se deducen los aspectos positivos que hay que fomentar en el alumnado.
  
Es fundamental el conocimiento de la estructura de la lengua griega puesto que la iniciación del estudio gramatical de las lenguas clásicas del Bachillerato permite, por traslación, una mayor reflexión sobre el hecho lingüístico y la estructura tanto de la lengua propia como de las otras lenguas del currículo.
  
Una de las mayores justificaciones de las lenguas clásicas en la enseñanza ha sido la de que desarrolla el pensamiento lógico de los estudiantes por medio del trabajo de traducción. Si bien esta razón por sí sola no justificaría la implantación de esta asignatura en un plan de estudios, puesto que muchas otras materias podrán servir para la misma finalidad, no deja de ser cierto que el desarrollo del pensamiento lógico sigue siendo un factor importante en la enseñanza del griego. El orden lineal de la lengua griega resulta frecuentemente ininteligible para el lector español, educado en un orden lineal distinto, hasta que descubre, razonando sobre el texto, mediante la forma y función de las palabras, las conexiones entre éstas. Por otra parte, teniendo el estudio del griego un amplio campo interdisciplinar, las referencias a otras materias como la Filosofía, la Historia, la Literatura inciden también en el desarrollo de la capacidad de comprensión.
  
El acceso a textos de distinto tipo y autores, que serán presentados de una manera adecuada (unos, en la medida de lo posible, en su forma original y otros traducidos), y la interpretación de los mismos, permitirá conocer directamente el pensamiento de los autores griegos, y descubrir múltiples indicios de éstos que aún persisten en el mundo actual. El contacto con las más notables muestras del legado de Grecia, con los aspectos más significativos de su historia y cultura, llevará a profundizar en unas señas de identidad que siguen siendo relevantes en nuestros días.
  
Cuando analizamos la realidad que nos circunda en el mundo actual, no podemos evitar las referencias al mundo griego. Prácticamente todo lo que hace referencia a la conducta del ser humano ya se dio en él, ya se estudió en él, y de ello nos han llegado abundantísimos testimonios de la época, así como referencias de épocas posteriores. Así, temas candentes de la vida contemporánea, como el amor y la guerra, la libertad y la esclavitud, el ciudadano y el estado, la vida y la muerte, el hombre y la divinidad, están tratados en el mundo griego tan profusamente como en el actual, de lo cual se pueden extraer muchas enseñanzas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y utilizar los fundamentos morfológicos, sintácticos y léxicos de la lengua griega e iniciarse en la interpretación y traducción de textos de complejidad progresiva.
  
2. Dominar mejor el léxico científico y técnico de las lenguas de uso a partir del conocimiento del vocabulario griego. Asimismo, reflexionar sobre los elementos fundamentales que constituyen las lenguas y sus influencias mutuas en el espacio y en el tiempo, familiarizándose con elementos de la lengua griega que ayudan a la comprensión de las modernas, entre ellas de la suya propia.
  
3. Adiestrarse en técnicas sencillas de análisis filológico mediante la reflexión sobre las unidades lingüísticas y las estructuras gramaticales de las distintas lenguas, así como en el manejo y comentario de textos griegos diversos. Para ello, se procurará interpretar textos literarios, históricos, filosóficos, a través de textos de los siglos V y IV, unas veces traducidos y otras originales ?aunque durante el primer curso requerirán retoques que los hagan accesibles- comprendiendo su estructura y el pensamiento e ideología en ellos reflejado con una actitud crítica ante el mundo griego y el mundo en que viven.
  
4. Introducirse en un conocimiento general de los distintos géneros literarios. Buscar e indagar en documentos y fuentes de información variadas, obteniendo de ellos datos relevantes para el conocimiento de la lengua, historia y cultura estudiadas.
  
5. Aproximarse al mundo histórico, cultural, religioso, político, filosófico, científico, etc., de la antigüedad griega, a través de su lengua y de sus manifestaciones artísticas. Apreciar los valores principales y más característicos (humanísticos, ético-profesionales, estéticos, religiosos), establecidos por la sociedad griega, en la que tuvieron amplia vigencia, identificando en ella las fuentes de donde proceden formas de pensar del mundo actual.
  
6. Reconocer y valorar los factores culturales heredados de los griegos que se han convertido en patrimonio universal. Desarrollar el sentimiento de pertenencia a la unidad política, social y cultural que es Europa, en cuya base está el mundo griego, con actitudes de tolerancia y respeto hacia sus distintos pueblos y los de otras zonas del mundo.
  
7. Alcanzar un amplio conocimiento de la composición y derivación de palabras de las lenguas modernas, especialmente de las dos lenguas oficiales de la Comunidad Valenciana, relacionadas con el griego antiguo.
  
GRIEGO I
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. La lengua griega.
  
El estudio de la lengua griega comporta no solo acceder a una lengua, sino también a los contenidos culturales y de conocimiento de la sociedad que la utilizaba. El conocimiento de la lengua griega ha de ser, pues, objetivo prioritario.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Del Indoeuropeo al griego moderno: historia sucinta de la lengua griega. Los dialectos antiguos. El Jónico-ático. La koiné. El griego moderno.
  
- El alfabeto griego en la historia de la escritura. Pronunciación convencional y escritura. Signos gráficos: ortografía y pronunciación. Normas de transcripción y transliteración a las lenguas de la Comunidad Valenciana.
  
- Fonética y Fonología: Alargamiento, asimilación, disimilación, metátesis y otros fenómenos fonéticos de uso frecuente. El acento.
  
- Flexión nominal, pronominal y verbal. Forma y función. La concordancia:
  
\*El sustantivo. Tipos de sustantivos de las tres declinaciones. Flexión de cada una de las declinaciones.
  
\*El adjetivo. Clases de adjetivos. Grados del adjetivo.
  
\*Morfosintaxis pronominal. Características generales de la flexión pronominal. Pronombres personales y posesivos. Pronombres demostrativos. Pronombres relativos. Pronombres indefinidos e interrogativos.
  
\*Conceptos y valores de las formas verbales: temas y aspecto. Voces, modos, tiempos. Morfosintaxis verbal: introducción a la formación de las categorías verbales. Conjugación temática. Las formas no personales del verbo.
  
- Sintaxis. Proposición y oración. Nexos y partículas:
  
\*La estructura de la oración. Orden de las palabras en la frase. La concordancia. Los elementos de conexión.
  
\*Oraciones simples y compuestas. La oración simple: sus clases. Oración compuesta. Introducción a la parataxis y la hipotaxis: cuadro general de la oración compuesta.
  
2. Los textos griegos y su interpretación.
  
La reflexión lingüística o el estudio del léxico no tienen utilidad si no van acompañados de su concreción en un texto y de sus relaciones con el contexto. Gracias a la interpretación de textos, sean literarios, históricos, filosóficos o científicos, se consigue la adquisición de conocimientos, destrezas y habilidades. Sin este núcleo, que permite penetrar de la forma más completa el pensamiento de sus autores, y estudiar la significación de las palabras en un período determinado y en distintas épocas, perdería validez todo el desarrollo de la materia.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Lectura comprensiva de textos traducidos: Lectura de obras o fragmentos traducidos a las lenguas de la Comunidad Valenciana.
  
- Introducción a las técnicas de traducción y al comentario de textos. Estudio sintáctico comparativo entre el texto original y su traducción.
  
- Análisis morfosintáctico: Traducción e interpretación de textos breves de dificultad mínima, de autores griegos, fundamentalmente prosa ática de los siglos V y IV a.C.
  
3. El léxico griego.
  
El aprendizaje del léxico debe basarse en la frecuencia de su aparición en los textos, y en el repaso reiterado de éstos, mediante la comparación de los términos griegos con los de otras lenguas que el alumno conozca, como latín, valenciano, lengua extranjera, etc.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Morfema y palabra. Las clases de palabras, Significado léxico y gramatical.
  
- Prefijos y sufijos. Procedimientos de derivación y composición de palabras: nombres, adjetivos, verbos, adverbios.
  
- Aprendizaje de vocabulario griego:
  
\*Cultismos de origen griego en las lenguas modernas. El vocabulario científico y técnico. Estudio de raíces griegas en las lenguas europeas.
  
\*Etimologías griegas en las lenguas de la Comunidad Valenciana.
  
4. Grecia y su legado.
  
Los griegos condicionaron nuestras formas de pensar y nuestras costumbres, así como antes condicionaron las de los romanos y las de los pueblos que sucedieron a éstos. Muchas veces las sucesivas generaciones han querido encontrar sus señas de identidad buscando en sus orígenes griegos: ahora estamos viviendo uno de esos momentos, con el renacimiento de las referencias griegas en la cultura de todos los pueblos de Europa, para encontrar en ellas la identificación de «europeos». Por eso, es importante beber en las fuentes de donde procede nuestra forma de pensar en tantos aspectos, mediante documentos epigráficos y arqueológicos, obras literarias, bibliografía seleccionada y medios audiovisuales.
  
Todo estudiante tiene unos preconceptos sobre el mundo clásico, sobre su estructura, sobre sus lenguas, que se ha formado a través de distintas influencias: medios de comunicación, lecturas, enseñanza previa. Hay que respetar esos preconceptos y ayudarle a modificarlos cuando sean erróneos sin censurarle por ello.
  
El conocimiento de la cultura griega no puede limitarse a las referencias culturales de los textos seleccionados. El profesorado debe complementarlo con exposiciones temáticas, lectura de textos en traducciones fidedignas, trabajos de los alumnos orientados bibliográficamente, utilización de medios audiovisuales, etc., que hagan más sistemáticos sus conocimientos.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Sinopsis de geografía e historia de Grecia antigua.
  
- La ciudad griega. La ley. La justicia. Las formas de gobierno; monarquía, oligarquía y democracia.
  
- El mundo de las creencias: la mitología, la religión, el culto, las fiestas, los juegos.
  
- La vida cotidiana. La familia. La educación. La mujer.
  
- Breve presentación de los géneros literarios en Grecia: épica, lírica, drama, prosa literaria.
  
- Visión estética: aproximación a la arquitectura, pintura y cerámica.
  
- La ciencia.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1, Dominar la lectura y escritura del griego y la transcripción de términos griegos.
  
Leer y escribir textos griegos breves y originales, transcribir con soltura sus términos a la lengua materna, utilizar sus diferentes signos ortográficos y de puntuación, y reconocer el reflejo del alfabeto griego en el abecedario latino propio de las lenguas modernas.
  
2. Reconocer helenismos remontándolos a los términos griegos originales.
  
Comprobar si se reconocen los elementos léxicos procedentes de la lengua griega, así como su evolución semántica. El alumnado relacionará términos de su lengua o de otras lenguas conocidas por él con sus correspondientes en griego y observará los procedimientos de derivación y composición, estableciendo relaciones y pautas de evolución.
  
3. Analizar las distintas formas gramaticales y su función en la frase.
  
Se considerarán objetivos mínimos la morfología nominal y pronominal básica, así como la oposición presente/aoristo en el campo verbal; en el campo sintáctico, el dominio de la sintaxis básica de la frase y la oración: casos, concordancia, oraciones simples y compuestas por coordinación y subordinación elemental.
  
4. Distinguir unidades de especial interés en la derivación y composición de palabras: prefijos, sufijos, lexemas, etc.
  
En palabras de textos griegos sencillos y de clara relación etimológica con la lengua materna u otras conocidas por el alumnado, prefijos y sufijos, e identificar las más elementales reglas de derivación y composición.
  
5. Relacionar distintas palabras de la misma familia etimológica o semántica.
  
Con este criterio se pretende ampliar la adquisición de vocabulario y conocer las estructuras semánticas de la lengua griega.
  
6. Traducir textos griegos sencillos.
  
Con este criterio se comprobará la capacidad de reconocer las diversas estructuras morfosintácticas de una lengua flexiva y de verterlas a las lenguas de la Comunidad, reproduciendo el contenido de un texto.
  
7. Realizar retroversión de frases sencillas.
  
Con el fin de valorar la comprensión por el alumnado de los significados léxicos y gramaticales y las estructuras morfosintácticas del griego.
  
8. Leer y comentar textos literarios griegos traducidos.
  
Extraer el sentido global de textos de diferentes géneros literarios presentados en traducciones fiables, diferenciar las ideas principales de las secundarias, y reconocer la posible vigencia de sus planteamientos en el mundo actual.
  
Con este criterio se pretende determinar si el estudiante es capaz de comprender el contenido esencial de un texto y delimitar sus partes más importantes. Relacionará los planteamientos contenidos en el texto con los actuales y analizará y establecerá semejanzas y diferencias entre ellos. Podrá manifestar su competencia mediante ejercicios de lectura comprensiva de textos con sentido completo pertenecientes a diversos géneros literarios, análisis y síntesis de los mismos, delimitación de sus partes más significativas, contraste con textos de literatura actual y elaboración de breves ensayos personales sobre la posible vigencia del contenido del texto en la actualidad.
  
9. Realizar trabajos utilizando materiales diversos: bibliográficos, audiovisuales, informáticos, etc.
  
Se pretende comprobar si son capaces de planificar un trabajo, recoger y seleccionar datos a partir de diversas fuentes, organizar dichos datos y expresarlos, bien por escrito, bien oralmente.
  
Asimismo, con este criterio se pretende comprobar si el alumnado es capaz de distinguir en su entorno los elementos del mundo clásico, reconociéndolos como herencia de nuestro pasado y de interpretarlos partiendo de su conocimiento sobre él.
  
GRIEGO II
  
III. NUCLEOS DE CONTENIDOS
  
Los contenidos a desarrollar en un segundo curso de griego no pueden obviar que se parte de lo ya estudiado en primer curso. Por eso, conviene siempre iniciar cada una de las partes de la programación con un repaso de los contenidos estudiados en primer curso y profundizar a continuación en ellos.
  
1. La lengua griega.
  
El estudio de la gramática ha de ser subsidiario de la comprensión de la lengua, en tanto en cuanto la necesidad de interpretar los textos lo exija. El conocimiento sistemático de la gramática ha de estar, en consecuencia, basado en el texto y en la frecuencia de formas y estructuras, y conviene construir los paradigmas a partir de las necesidades que imponga la interpretación de los textos seleccionados.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Morfosintaxis nominal: Tipos de sustantivos de las tres declinaciones. Declinación contracta. Formas menos usuales y/o irregulares de uso frecuente.
  
- El adjetivo. Numerales. Formación de adverbios a partir de adjetivos. Estudio de comparativos y superlativos irregulares de uso frecuente.
  
- Morfosintaxis pronominal. Los pronombres correlativos. Pronombres reflexivos y recíprocos.
  
- La flexión verbal. Los temas de aoristo, de futuro y de perfecto. Las formas contractas. Los verbos atemáticos.
  
- Sintaxis de los casos y las preposiciones.
  
- Los usos modales. La subordinación:
  
\*a) La parataxis asindética y sindética.
  
\*b) La hipotaxis: Proposiciones completivas. Proposiciones circunstanciales. Proposiciones relativas.
  
2. Los textos griegos y su interpretación.
  
Hay que introducir en segundo curso, dentro de lo posible, textos originales desde el principio, con un contenido variado y atractivo, aunque el profesorado haya de facilitar la traducción mediante la anticipación de algún sintagma o la traducción de alguna forma. La selección de textos debe tener en cuenta índices de frecuencia, reiteración de estructuras gramaticales en los textos seleccionados y una ampliación progresiva de los elementos morfosintácticos.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Técnicas y práctica de la traducción:
  
\*El texto griego. Estrategias de traducción e interpretación.
  
- Uso del diccionario.
  
- Comentario de textos griegos originales, preferentemente ático de los siglos V y IV a. C y textos de la koiné.
  
- Comentario sobre el contenido histórico, social y cultural de los textos interpretados.
  
3. El léxico griego.
  
Las lenguas romances, y entre ellas el valenciano y el castellano, herederas directas de las lenguas clásicas, tienen un gran contenido léxico derivado del griego, que a lo largo de la historia de estas lenguas se ha ido incrementando en determinados campos, como el científico y el técnico. Por ello, en la interpretación de textos griegos de este segundo curso es continua la relación con este aspecto cultural y la incitación a generar referencias léxicas en la lengua propia, lo cual contribuye a un mayor dominio de ésta.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- El aprendizaje del vocabulario:
  
\*La formación de palabras en griego. Derivación y composición.
  
\*Ampliación del estudio de las etimologías griegas en las lenguas de la Comunidad Valenciana. Cultismos. Vocabulario específico de origen griego en la terminología científica.
  
4. La literatura griega.
  
Los griegos convirtieron la literatura en el centro de su vida cultural. Con ella expresaban sus sentimientos, sus visiones del mundo y de la divinidad, sus ideas políticas, incluso sus investigaciones científicas bajo el paraguas de la filosofía. Por eso, la literatura se desarrolla en los aspectos de épica, lírica, teatro, historiografía, filosofía, oratoria, novela.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Los géneros literarios griegos a través de textos originales y traducidos.
  
- Trasmisión de la literatura griega.
  
- Los géneros literarios griegos y su influencia en el mundo romano y en épocas posteriores. Épica, lírica, teatro, historiografía, filosofía, oratoria, novela. La ciencia.
  
- Influencia de la literatura griega en las literaturas occidentales
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar y analizar, en textos originales griegos, los elementos morfosintácticos imprescindibles para su interpretación.
  
Este criterio pretende comprobar si se han adquirido las nociones morfosintácticas que le permitan reconocer las características de una lengua flexiva e identificar formas y funciones. El alumnado deberá demostrar su capacidad de reconocimiento de los elementos lingüísticos básicos de la lengua griega en sus aspectos morfológicos y sintácticos (reconstrucción de la flexión nominal, pronominal o verbal de una palabra partiendo de un paradigma, reconocimiento de funciones sintácticas, identificación de los elementos de la oración y de los indicadores básicos de subordinación). Asimismo relacionará los elementos antes citados con los de las lenguas de la Comunidad u otras conocidas por él.
  
2. Traducir y comentar textos griegos con ayuda del diccionario, comprendiendo su sentido general.
  
Los textos serán breves y originales, preferentemente en prosa ática de los siglos V y IV a. C. o de la koiné y de dificultad mínima. Se valorará la elección correcta de las estructuras sintácticas, de las formas verbales, de las equivalencias léxicas y del orden de palabras en el proceso y resultado de la traducción.
  
3. Identificar en textos griegos términos que sean origen de helenismos modernos en las lenguas oficiales de la Comunidad.
  
Con este criterio se intenta comprobar si se reconocen los elementos léxicos procedentes de la lengua griega, así como su evolución semántica. El alumnado relacionará términos de su lengua o de otras lenguas conocidas por él con sus correspondientes en griego y observará los procedimientos de derivación y composición, estableciendo relaciones y pautas de evolución.
  
4. Realizar comentarios sobre algún aspecto literario o histórico-cultural de un texto griego, original o traducido.
  
Este criterio trata de comprobar la capacidad de situar históricamente la civilización griega y el conocimiento tanto de los acontecimientos más importantes que marcaron su historia, como sus manifestaciones culturales más significativas (arte, filosofía, ciencia, etc.). Se pretende comprobar también la capacidad de analizar los elementos de la cultura griega presentes en la actualidad en estos campos.
  
5. Elaborar trabajos sencillos sobre aspectos integrados en los contenidos del curso, manejando fuentes de diversa índole (bibliográficas, audiovisuales, informáticas, arqueológicas, etc.), insistiendo en el interés del mundo clásico para la mejor comprensión del presente.
  
El alumnado podrá manifestar su competencia, entre otras tareas, elaborando mapas, desarrollando exposiciones escritas u orales sobre algún tema o realizando breves trabajos sobre medios de comunicación, estableciendo las posibles referencias al mundo clásico en ellos.
  
Este criterio trata de comprobar, además, la capacidad de situar históricamente la civilización griega y el conocimiento tanto de los acontecimientos más importantes que marcaron su historia, como sus manifestaciones culturales más significativas (arte, filosofía, ciencia, etc.). Se pretende comprobar también la capacidad de analizar los elementos de la cultura griega presentes en la actualidad en estos campos. El alumnado podrá manifestar su competencia, entre otras tareas, elaborando mapas, desarrollando exposiciones escritas u orales sobre algún tema o realizando breves trabajos sobre medios de comunicación, estableciendo las posibles referencias al mundo clásico en ellos.
  
HISTORIA DEL MUNDO CONTEMPORÁNEO
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
La Historia del Mundo Contemporáneo se ocupa del estudio de los antecedentes inmediatos del mundo actual, de los procesos todavía vigentes y de sus raíces próximas. El acceso histórico al presente se realiza mediante el análisis de las realidades sociales, culturales, políticas y económicas vivas con el objetivo fundamental de explicar el pasado desde el presente y también de explicar el presente desde el pasado. Esta mirada histórica necesita apoyarse en los problemas que el presente plantea para orientar la búsqueda de sus raíces inmediatas, y a su vez, la misma naturaleza de los procesos en construcción hacen necesario un diálogo constante con el pasado.
  
Desde esta concepción, hay que entender la Historia Contemporánea no como un período cronológico sino como un género de discurso que penetra en la naturaleza de los hechos sometiéndolos a la dinámica temporal y que establece, necesariamente, las razones de los cambios y los motivos de las acciones. Alude a procesos históricos que tienen su propia especificidad y no meramente a la coetaneidad. La Historia contemporánea no es una visión rápida y superficial del escenario contemporáneo sino que tiene como meta esencial esclarecer los cambios básicos que han forjado el mundo actual. Cambios prolongados sujetos a recurrencias, cuyo encadenamiento conforma los procesos significativos del mundo contemporáneo.
  
Se trata de analizar procesos históricos como: la formación, derrumbe o transformación de los antiguos imperialismos, las crisis del liberalismo y el ascenso del irracionalismo al poder, el proceso de democratización del sistema político, la consolidación de las superpotencias y su determinación en el orden internacional, los procesos de expansión y desintegración del denominado socialismo real; el crecimiento y los desequilibrios económicos, los cambios y las desigualdades sociales; el impacto de los avances científico-técnicos en la sociedad de consumo y la transformación cultural reciente. Establecer la dimensión diacrónica y, por supuesto, la naturaleza de unos procesos de los que la realidad actual representa una fase, determinar su génesis y examinar el impacto de estos fenómenos imbricados entre sí, constituye el objeto de esta disciplina.
  
Los citados procesos, considerados en bloque, constituyen el rasgo distintivo que diferencia la historia de la contemporaneidad del periodo precedente. Sin embargo, el nuevo mundo ha crecido y madurado a la sombra del viejo y, por tanto, la comprensión de los procesos del mundo contemporáneo no es posible sin remontarse al análisis de otros cambios más alejados en el tiempo. Fenómenos básicos del mundo en que vivimos, relativos al desarrollo del capitalismo industrial y su internacionalización, a la génesis de la sociedad burguesa y de sus conflictos internos, a la consolidación del Estado Liberal, son el origen radical de la contemporaneidad, las claves del siglo XIX que configuran los problemas que inauguran nuestro mundo contemporáneo. Los procesos iniciados al finalizar el siglo diecinueve ocurrieron en un mundo que, pese a los síntomas de malestar y crisis, se asentaba confiadamente en dos puntos fijos (la soberanía de los Estados nacionales y el orden social firmemente establecido) que, pese a que han ido transformándose y adaptándose, todavía hoy permanecen potentes y activos.
  
La propia especificidad de los procesos objeto de aprendizaje permite incorporar más fácilmente temas emergentes como el ecologismo, la historia de la vida privada o de la mujer que, tratados desde una perspectiva integradora, posibilitan el estudio de problemas significativos enraizados históricamente.
  
Una de las características distintivas de la Historia Contemporánea es su alcance mundial; es precisamente en el siglo veinte, cuando la noción «mundo contemporáneo» se identifica, quizás por primera vez en la historia de la humanidad, con los límites geográficos del globo. Para comprender las fuerzas que moldean nuestro mundo conviene adoptar una perspectiva en donde la dimensión internacional ilumine el análisis de los procesos elegidos. La mayor interdependencia de los países, la internacionalización de los problemas, la delimitación de los procesos y actividades económicas y políticas a escalas cada vez más amplias, exigen la atención a fenómenos que acontecen en todos los rincones del planeta.
  
Por otra parte, para llegar a comprender con detenimiento los procesos históricos de la contemporaneidad es necesario establecer las pertinentes alusiones a aspectos relacionados con el pensamiento, el arte o la literatura. Estos aspectos, desde posiciones diferentes a las de sus estudios específicos, ofrecen un apoyo inestimable al análisis globalizador de la Historia.
  
Es este horizonte integrador el que hace posible que el aprendizaje de esta materia sirva de marco a otras disciplinas humanísticas, ya que el objetivo último del conocimiento histórico es la explicación con detenimiento del tejido, de la red de relaciones sociales, económicas, de poder, de las costumbres y valores culturales, de los cambios acaecidos. En otras palabras, esta forma de conocimiento proporciona el marco adecuado para que los aprendizajes asimilados en el conjunto de las disciplinas adquieran sentido y se configuren como un esquema cultural trabado y coherente.
  
Todo esto, como tal objeto de aprendizaje, tiene dificultades específicas, señaladas habitualmente por los teóricos de la Historia. Por una parte, se trata de un proceso complejo que abarca múltiples variables de difícil relación entre sí y cuyo desarrollo hay que estudiar a lo largo del tiempo. En segundo lugar, y sobre todo, su carácter de contemporaneidad, que supone tratar de procesos históricos inacabados, sometidos a diferentes interpretaciones, con dificultades de investigación y documentación, etc. Además, el análisis de una realidad tan plural y contemporánea da pie a diferentes enfoques y puntos de vista a la hora de definir los elementos básicos.
  
Para resolver estas dificultades hay que aprovechar los aprendizajes realizados en la etapa educativa anterior, tanto los mecanismos de análisis de explicación histórica, como el bagaje conceptual, el aprendizaje metodológico y las actitudes positivas ante la Historia. La gradación de las dificultades y la concreta planificación de los contenidos, coordinando los diferentes aspectos del proceso curricular, son tareas que han de configurar las programaciones didácticas.
  
El aprendizaje de la Historia del Mundo Contemporáneo contribuye, específicamente, a explicar y entender el presente desde el análisis del pasado. Se trata de dos operaciones que se implican mutuamente por lo que el camino que se ha de recorrer tiene dos sentidos: el presente desde el pasado y el pasado desde el presente. En ello reside la aportación fundamental del conocimiento histórico a la formación educativa de los estudiantes: permite situarse de forma crítica ante la interpretación de las acciones de los seres humanos considerados como seres esencialmente sociales y temporales.
  
El conocimiento histórico ayuda, asimismo, a tomar conciencia de hallarse insertos en un proceso inacabado, que se configura a partir de elementos establecidos en el pasado, sobre los cuales es posible actuar para modelar el presente y también el futuro. En definitiva, el conocimiento histórico ayuda al alumnado a entender la sociedad de la que forma parte.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y analizar, situándolos adecuadamente en el tiempo y el espacio, hechos y acontecimientos relevantes de la historia del mundo contemporáneo, valorando su significación histórica y sus repercusiones en el presente.
  
2. Comprender e interrelacionar los principales procesos económicos, sociales, políticos y culturales que configuran la historia reciente, identificando sus rasgos más significativos y analizando los factores que los han conformado.
  
3. Adquirir una visión global del mundo contemporáneo que, conjugando la dimensión interna e internacional en la explicación de los procesos, facilite el análisis de las situaciones y problemas del presente, considerando en ellos tanto sus antecedentes históricos como sus relaciones de interdependencia.
  
4. Emplear con propiedad los conceptos básicos y específicos de la Historia contemporánea y realizar actividades de indagación y síntesis en las que se analicen, contrasten e integren informaciones diversas, valorando el papel de las fuentes y el trabajo del historiador.
  
5. Desarrollar la sensibilidad y el sentido de la responsabilidad ante los problemas sociales, en especial los que afectan a los derechos humanos y a la paz, adoptando actitudes democráticas y adquiriendo independencia de criterio y hábitos de rigor intelectual.
  
6. Defender razonadamente las propias ideas sobre la sociedad y revisarlas de forma crítica teniendo en cuenta nuevas informaciones, corrigiendo estereotipos y prejuicios y entendiendo el análisis histórico como un proceso en constante reconstrucción.
  
7. Comprender la Historia como una ciencia abierta a la información y a los cambios que brindan las nuevas tecnologías.
  
III. Núcleos de contenidos
  
En coherencia con la definición del objeto de enseñanza y con las capacidades que se pretende desarrollar, se concretan los contenidos de esta materia en seis núcleos. Su selección se ha establecido de acuerdo con los rasgos específicos de esta forma de conocimiento, las dificultades de su aprendizaje y las metas educativas asignadas. Así pues, en los núcleos de contenidos confluyen los conceptos fundamentales de la disciplina, las informaciones y datos relevantes, los procedimientos y estrategias de aprendizaje, y las actitudes y los valores.
  
El primer núcleo constituye una referencia explícita a cuestiones de procedimiento que, por lo demás, han de considerarse implícitas en los demás núcleos. En los núcleos centrales se conjuga la dimensión temporal con criterios temáticos; asimismo el carácter de los contenidos agrupados en el último núcleo permite tratamientos y articulaciones diferentes que deberán concretarse en las programaciones didácticas.
  
1. Aproximación al conocimiento histórico. La relación del historiador y las fuentes.
  
Se señalan en este núcleo los contenidos que hacen referencia a los procesos de aprendizaje. Aparece explicitado para que no se considere un mero apéndice, ya que su presencia es imprescindible y debe impregnar el resto de los núcleos.
  
Se trata de enfatizar la concepción de la Historia como un modo de conocimiento que utiliza unas formas específicas de razonar y operar. La reflexión y consciencia acerca de este proceso de elaboración de conocimiento forma parte del mismo. Es necesario pues, establecer como contenidos básicos aquellas acciones metodológicas que permitan al alumnado construir un conocimiento significativo: el planteamiento y resolución de problemas, la identificación y corrección de esquemas conceptuales o en su caso de estereotipos, la elaboración y comprobación de hipótesis y los diseños de trabajo, la obtención de información desde fuentes diversas y su análisis crítico hasta llegar a explicaciones coherentes. Para desarrollar estos contenidos metodológicos son necesarias determinadas técnicas de trabajo (comentario de textos, lectura e interpretación de fuentes gráficas y datos estadísticos, etc.), que configuran, también, las acciones elegidas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición de un problema referente a un proceso histórico y formulación de hipótesis de trabajo.
  
- Análisis de elementos y factores históricos. Elaboración de síntesis integrando información de distinto tipo.
  
- Utilización crítica de fuentes y material historiográfico diverso. Contraste de interpretaciones historiográficas.
  
2. Las bases del mundo contemporáneo. Claves del siglo XIX.
  
El carácter introductorio de este núcleo determina la selección de unos contenidos que deberán establecerse, además, en función del valor explicativo que posean para abordar el estudio de las raíces históricas del mundo actual.
  
Como primera y fundamental aproximación a las claves del mundo contemporáneo, se trata de analizar desde una perspectiva global aquellos procesos históricos que transformaron el mundo del siglo XIX, configurando un modelo de sociedad que pervive en lo esencial hasta nuestros días. Son, por tanto, procesos de largo alcance, de modernización de la sociedad actual y de los fenómenos asociados a ella.
  
Ante la amplitud y complejidad de los fenómenos objeto de aprendizaje los análisis deberán concretarse en ejemplificaciones de procesos sociales claramente definidos que faciliten la comprensión de cómo el desarrollo del capitalismo y la formación de estados nacionales poderosos e interconectados dominaron el resto de los procesos y configuraron todas las estructuras sociales. Al abordar los contenidos del núcleo deberán evitarse las generalidades y esquematismos; más bien, se trata de destacar las diferencias en los procesos y sus resultados, así como en su localización espacial.
  
En este sentido, será necesario acentuar la multidimensionalidad de fenómenos como la revolución burguesa y la industrialización, destacando la multiplicidad de factores y su interacción, de forma que el alumnado pueda valorar en sus justos términos la importancia del cambio producido.
  
Así mismo, es de especial relevancia para este núcleo de contenidos determinar la lógica de los dos procesos y trazar la relación con otros como la urbanización, las migraciones, el crecimiento demográfico, la implantación de nuevos valores y formas de vida, etc., lo cual constituye también la esencia fundamental de este núcleo de contenidos.
  
El estudio de los contenidos del núcleo permitirá contemplar la situación actual con perspectiva histórica, y reflexionar sobre la idea misma de progreso al identificar los factores de tan trascendentales transformaciones. Todo ello contribuirá a mejorar el aprendizaje de los conceptos referentes al tiempo histórico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- El Antiguo Régimen:
  
\*Economía agraria, sociedad estamental y monarquía absoluta.
  
\*La Ilustración. Pensamiento político y económico.
  
- La revolución industrial:
  
\*Transformaciones económicas, culturales y sociales. Industrialización y desarrollo del capitalismo.
  
\*La revolución industrial y su difusión.
  
- Liberalismo, nacionalismo y romanticismo:
  
\*La independencia de las colonias americanas.
  
\*La Revolución francesa y el Imperio napoleónico.
  
\*La Restauración y las Revoluciones liberales.
  
\*El nacionalismo. Las unificaciones de Italia y de Alemania.
  
- Cambios y movimientos sociales:
  
\*La formación de la clase obrera.
  
\*Problemas sociales de la industrialización y la sociedad de clases.
  
\*Sindicalismo, socialismo y anarquismo.
  
3. El imperialismo y la expansión colonial.
  
Se trata de estudiar el proceso de expansión europea y norteamericana en el resto del mundo, sus mecanismos y factores impulsores, y sus repercusiones transcendentales. Entendido como fenómeno histórico que caracteriza toda una época, el imperialismo, si bien no finaliza con el primer gran cataclismo mundial, hunde sus raíces en las contradicciones del proceso de desarrollo y los problemas históricos generados, y anticipa un mundo diferente que comienza a prepararse en 1914.
  
En el análisis de este núcleo habrá que atender, por una parte, a la agudización del nacionalismo, que determina un tipo de relaciones internacionales; y por otra, a los modelos de dominación, resultado no sólo del distanciamiento de las formas de vida de las distintas áreas sino de las tensiones y conflictos internos de los países.
  
Para la comprensión del proceso de expansión colonial es de especial importancia la relación entre el desarrollo del capitalismo y el fenómeno imperialista. Esta relación permitirá el análisis de algunos rasgos característicos del capitalismo finisecular, de modo que el alumnado profundice en su conceptualización. Para elaborar una mejor comprensión del imperialismo será necesario que los estudiantes ponderen el peso de todos los elementos y asuman que ninguno de ellos es determinante; en suma, que aprecien la complejidad y riqueza de la explicación histórica. En este sentido, atender el estudio de las transformaciones internas de las potencias coloniales, las rivalidades y conflictos hasta el estallido de la Gran Guerra permitirá establecer o registrar algunas tendencias de procesos futuros, y por tanto, destacar los elementos de continuidad.
  
Los contenidos del núcleo son especialmente adecuados para revisar las concepciones justificadoras de las desigualdades o privilegios de determinados grupos que el alumnado posea, y así valorar críticamente los fenómenos de dominación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Las grandes potencias europeas:
  
\*La Inglaterra victoriana.
  
\*La Francia de la III República y La Alemania bismarckiana.
  
\*El Imperio Austro-Húngaro y el Imperio Ruso.
  
- La dominación europea del mundo:
  
\*Factores de la expansión colonial. La segunda revolución industrial y el gran capitalismo.
  
\*El reparto del mundo. Colonias y metrópolis.
  
- La Primera Guerra Mundial y la organización de la paz:
  
\*Orígenes de la Primera Guerra Mundial.
  
\*La Primera Guerra Mundial. Los tratados de paz y la Sociedad de Naciones.
  
4. El Periodo de Entreguerras.
  
La Revolución Soviética, como proceso revolucionario destacado del siglo veinte, afectó profundamente el carácter de la historia contemporánea. En el análisis de las profundas transformaciones políticas, económicas y sociales será necesario destacar la confrontación ideológica como uno de los elementos de mayor poder explicativo, que desde l917, extendió la percepción de un conflicto radical entre diversos principios y creencias, un choque de ideologías, determinante de los hechos sucesivos.
  
El estudio de la Revolución Rusa desde esta perspectiva permite aprehender el significado y la naturaleza del proceso. Desde la dimensión internacional se puede atender mejor a la complejidad del análisis y evitar el riesgo de interpretar el pasado en función de la percepción del presente.
  
Simultáneamente la crisis del Estado Liberal, que arranca de finales del siglo diecinueve, se acentúa a partir de 1918 y alcanza su clímax en la dramática década de los treinta.
  
Para comprender la naturaleza del fascismo habrá que estudiar sus respuestas a los problemas planteados por las dificultades de la construcción de la democracia y el desarrollo del imperialismo; es decir, contextualizar el ascenso de los movimientos fascistas en una crisis política de legitimidad e incertidumbre. Las permanentes dificultades económicas, desde los problemas de la reconstrucción de la posguerra, pasando por la fragilidad de la prosperidad económica de los «felices veinte», hasta el impacto de la depresión económica internacional. En este sentido, para comprender los acontecimientos del período, se convierte en un imperativo el estudio de la crisis entre 1919 y 1939.
  
Para comprender la especificidad del fenómeno fascista, se habrá de atender a dos ejes fundamentales: por un lado, a su carácter de movimiento autónomo, dotado de sus propios referentes ideológicos y su correspondiente base de masas. Por otro, a sus relaciones con la clase dominante y las clases dirigentes tradicionales. Ambos ejes permiten caracterizar el régimen fascista atendiendo al estudio de su dinámica interna.
  
Así mismo, será conveniente analizar los mecanismos utilizados para controlar a las masas y la creación de pautas culturales particulares al igual que ponderar los resultados internos y la dimensión internacional, valorando su papel en la conflagración mundial y en el derrumbe de las ideas de progreso y racionalidad humanas.
  
En suma, los contenidos de este núcleo son particularmente apropiados para cuestionar estereotipos e ideas esquemáticas sobre la personalización del poder, sobre la intencionalidad de las acciones individuales o colectivas, y sobre la responsabilidad histórica.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son:
  
- La Revolución rusa:
  
\*La Revolución de 1917 y sus repercusiones.
  
\*La creación, desarrollo y consolidación de la URSS.
  
- La Crisis del Estado Liberal y el ascenso de los Totalitarismos:
  
\*Crisis del Estado liberal. Depresión económica.
  
\*Dictaduras y democracias en los años treinta.
  
\*Auge y ascenso de los movimientos fascistas. Políticas expansionistas y conflictos internacionales.
  
- La Segunda Guerra Mundial:
  
\*Desarrollo de la Guerra Mundial.
  
\*El nuevo orden mundial. La ONU.
  
5. El mundo dividido.
  
Este núcleo de contenidos se centra en el análisis de los procesos de consolidación de las superpotencias y de creación de los bloques, destacando la conexión entre los nuevos centros de gravedad política y los nuevos campos de conflicto y las transformaciones políticas y la evolución económica, tanto en el bloque capitalista como en el bloque socialista. Comprende, asimismo, el estudio del proceso histórico en el que se deshace esa bipolarización y comienza a implantarse un nuevo orden mundial, al irrumpir los procesos de descolonización en Asia y Africa que conduce a conflictos Este-Oeste y Norte-Sur.
  
Respecto de los conflictos, el objetivo prioritario de este núcleo de contenidos consiste, fundamentalmente, en aclarar la lógica de los desarrollos internos de los bloques. Para ello será conveniente relacionar las políticas nacionales con las vicisitudes del conflicto Este-Oeste. Abordar los contenidos desde este punto de vista permitirá poner en evidencia la relación entre los dos niveles de la política (interno e internacional), de forma que el alumnado llegue a comprender que se entremezclan estrechamente llegando a confundirse. El estudio de la época de las superpotencias es un caso excelente en este sentido.
  
Con el conflicto Este-Oeste como marco, y subrayando las interacciones y las influencias de los acontecimientos internacionales, en las políticas de las superpotencias, merecerá especial atención el análisis de las diferentes respuestas ante los problemas históricos planteados para entender los modelos de desarrollo y su evolución, las diferentes fases o etapas, y en particular la aceleración de los cambios de la sociedad de consumo y su crisis posterior. Así, será necesario relacionar la política armamentística y el militarismo, el nacionalismo ruso exacerbado o el anticomunismo, con los intereses de los grupos dominantes, para explicar los modelos surgidos y los conflictos planteados. Se trata, por tanto, de que el alumnado llegue a identificar los factores explicativos decisivos.
  
Los contenidos de este núcleo presentan diferencias fundamentales con respecto a los anteriores ya que tratan situaciones muy cercanas, con dificultades en el análisis propias de la contemporaneidad. Las explicaciones, más que nunca, tendrán un carácter aproximativo y provisional, evitando dogmatismos y planteamientos emocionales.
  
Respecto de los conflictos Norte-Sur en su estudio habrá que tener en cuenta no sólo los factores internos del subdesarrollo sino también los procesos que tienen lugar en los países desarrollados que repercuten en ellos como consecuencia de las estrechas vinculaciones y dependencias mutuas que se han ido creando a raíz de la dominación colonial en el periodo anterior. Estos procesos que dan lugar al subdesarrollo se enmarcan en determinadas coyunturas internacionales configuradas por la diferente relación de los componentes apuntados que se concretan en una periodización del proceso descolonizador. En suma, se atiende a las relaciones Norte-Sur analizando los mecanismos internacionales de dominación básicos en el campo de la cultura, de la política y de la economía y relacionándolos con los resultantes de la propia dinámica interna de estos países.
  
Se trata también de centrar la atención en el análisis de los problemas del Tercer Mundo, cuyo estudio permitirá comprender el legado del imperialismo. En este sentido, se debe abordar el análisis del proceso descolonizador no como algo súbito, sin relación con el antes y el después, sino como un proceso en el que interactúan factores internos y externos cuyo peso varía según los diferentes espacios y que dan lugar a una heterogeneidad de situaciones problemáticas englobados genéricamente bajo la noción de «subdesarrollo».
  
Los problemas del Tercer Mundo son de naturaleza diversa: problemas de identidad cultural, de adopción del modelo de Estado-nación, profundos desequilibrios internos sociales y económicos como consecuencia de las estrategias de modernización, inestabilidad política y social. La conjunción de todos o algunos de ellos se traduce en crisis internas permanentes que, a menudo, tienen repercusiones internacionales, constituyendo, por tanto, un factor explicativo relevante para comprender el mundo presente.
  
El aprendizaje de los contenidos del núcleo facilitará la sensibilización del alumnado en relación con los desequilibrios económicos, sociales, y culturales entre los pueblos y sus graves consecuencias. Para ello se planteará la situación de subdesarrollo como el resultado de un proceso histórico complejo aún en curso, no como la consecuencia de una fatalidad o la determinación de un solo factor.
  
Así mismo, las especiales características de la información histórica que se ha de tratar en ambos ámbitos aconsejan utilizar fuentes y documentos diversos, como filmes, reportajes audiovisuales, novelas y prensa.
  
Los contenidos del núcleo se agrupan en los apartados siguientes:
  
- La guerra fría y la política de bloques:
  
\*La formación de los bloques y la bipolarización.
  
\*Los focos del conflicto internacional.
  
\*Coexistencia y confrontación. La etapa final de la guerra fría.
  
- La Descolonización:
  
\*Procesos de descolonización en Asia y África y subdesarrollo. El crecimiento demográfico.
  
\*Los desequilibrios económicos. La situación iberoamericana.
  
6. Problemas, perspectiva y transformación cultural en el mundo contemporáneo.
  
Este bloque pretende repasar la situación actual de los principales ámbitos socio-políticos y sus relaciones en un mundo globalizado e interdependiente. Se trata de analizar los modelos de crecimiento y los factores de desequilibrio económico, así como sus implicaciones sociales y políticas, los elementos funcionales y la organización territorial de los estados, los regímenes políticos, las organizaciones y proyectos internacionales, la Unión Europea. También el impacto del desarrollo científico y técnico y la evolución de las estructuras sociales. Y por último los acontecimientos históricos desde la última década del siglo veinte y la nueva configuración geopolítica del mundo.
  
Así mismo, conviene estudiar el cambio cultural de nuestro siglo y de los fenómenos a él asociados. Se trata de abordar en él el estudio del cambio cultural de la historia reciente desde aquellos supuestos que permitan al alumnado comprender la transcendental transformación intelectual del siglo veinte. Se pretende relacionar las mutaciones del pensamiento con los cambios científicos y las sacudidas y transformaciones estéticas, acentuando la conexión estrecha de estos componentes para aprehender la globalidad y unicidad del proceso. Se analizará el impacto de los medios de comunicación, de la tecnología y de la ciencia como elementos que definen nuestra cultura así como la reflexión crítica con respecto a los grandes discursos sobre la sociedad, el ser humano y la ciencia.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Situación actual:
  
\*La desintegración de la URSS. Los países de economía planificada.
  
\*Los EEUU y el nuevo orden mundial.
  
\*Japón y las nuevas potencias industriales del Sudeste asiático.
  
\*La construcción de Europa. La Unión Europea.
  
\*Iberoamérica.
  
- Entre dos milenios:
  
\*La explosión demográfica. Los problemas del crecimiento.
  
\*Impacto científico y tecnológico.
  
\*Democracia y derechos humanos.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Explicar los cambios y permanencias más importantes de la historia del mundo contemporáneo. Identificar y analizar los factores y características de las grandes transformaciones con el fin de comprender la historia como un proceso.
  
Este criterio pretende evaluar la capacidad para establecer relaciones entre los distintos factores o variables de los procesos de cambio recientes más importantes. Pretende comprobar si los estudiantes analizan las transformaciones interrelacionando los elementos en una explicación multifactorial, si consideran la importancia de las intenciones de los sujetos históricos y comprenden los motivos de las acciones, individuales o colectivas, en una explicación intencional. Y, en un tercer grado de consecución del objetivo a que hace referencia, el criterio trata de comprobar si los estudiantes conjugan la intencionalidad y multicausalidad en la explicación histórica de los cambios.
  
Se trata de saber si los estudiantes comprenden e identifican las transformaciones profundas de la organización productiva, social y política, del pensamiento y la cultura del mundo contemporáneo. Asimismo se trata de comprobar si los estudiantes son capaces de diferenciar los elementos más dinámicos, aquéllos que sufren una mayor aceleración, de las continuidades, aquellos elementos persistentes o resistentes al cambio, en procesos de larga o corta duración; si son capaces de reconocer las influencias y repercusiones de los elementos cambiantes con respecto a otras variables con el fin de explicar que los factores históricos interactúan con diferente intensidad, modificándose y creando una nueva situación histórica. En un último grado de consecución del objetivo a que el criterio hace referencia se trata de valorar si los estudiantes constatan que, en la nueva situación, los elementos nuevos y viejos constituyen nuevas combinaciones portadoras de nuevos cambios. En definitiva, se trata de saber si identifican la dinámica histórica como un proceso.
  
2. Identificar las transformaciones más relevantes operadas en el siglo XIX y hasta la Primera Guerra Mundial, en los campos demográfico, tecnológico, de organización política y económica y de estructura social, señalando su distinto grado de influencia en unas u otras zonas del mundo, el papel hegemónico asumido por algunas potencias y los conflictos suscitados entre ellas.
  
Este criterio pretende comprobar la capacidad de sintetizar los cambios más importantes que acaecen en la época y de valorar su repercusión en el distanciamiento de las formas de vida de las distintas áreas según el grado de penetración de aquellos cambios. Se trata de evaluar, también, la comprensión de los aspectos más importantes del hecho colonial y el incremento de las tensiones internacionales.
  
El criterio pretende también comprobar si los estudiantes entienden que el desarrollo, según las zonas, sigue un ritmo propio y una dirección distinta. Este criterio, permite poner la atención en el análisis del desarrollo histórico, en la comprensión de la simultaneidad de los hechos y en los diferentes ritmos de cambios en un tiempo largo o corto.
  
3. Situar cronológicamente acontecimientos y procesos relevantes de la historia del mundo en el siglo XX y analizar su vinculación con determinados personajes, abordando la relación existente entre la acción individual y los comportamientos colectivos.
  
Se pretende evaluar la capacidad para situar en el tiempo hechos significativos del siglo XX (por ejemplo, ordenando cronológicamente una relación de ellos), y para asociarlos con determinados personajes (por ejemplo, emparejando los elementos de sendas enumeraciones de personajes y acontecimientos). Asimismo, serán capaces de analizar alguno de esos hechos, atendiendo a la interrelación, en el contexto de la época, de la acción individual y las mentalidades y comportamientos colectivos.
  
4. Identificar los problemas básicos de la sociedad actual, explicar los períodos de crisis y los diferentes proyectos de resolución de los problemas históricos y su repercusión.
  
Con este criterio se trata de constatar si los estudiantes explican y valoran críticamente los proyectos de resolución de las crisis, en relación con los intereses y supuestos ideológicos de las alternativas. Se trata de evaluar si son capaces de establecer relaciones entre los problemas existentes y las medidas tomadas para solucionarlos, y entre las acciones emprendidas y los hechos acontecidos.
  
Se pretende, pues, evaluar si los estudiantes comprenden los diferentes problemas que confluyen en situaciones conflictivas en un proceso de crisis y comprobar si establecen relaciones pertinentes entre los diferentes factores de un problema, si son capaces de identificar las contradicciones que explican una situación de crisis. En un segundo grado de consecución del objetivo a que hace referencia el criterio, se trata de comprobar si los estudiantes diferencian la incidencia de los elementos estructurales y la de los acontecimientos inmediatos, es decir las consecuencias de las crisis a corto y a largo plazo.
  
5. Identificar las normas e intereses que regulan en el siglo XX las relaciones entre los Estados, analizando las causas de algún conflicto bélico importante y los principales mecanismos arbitrados a lo largo del siglo para articular las relaciones internacionales, valorando su funcionamiento con vistas a mantener la paz y la seguridad internacional.
  
Este criterio trata de comprobar en que medida los estudiantes analizan el entramado de factores precipitantes y las consecuencias de los conflictos bélicos, y si distinguen y valoran los sistemas y organizaciones que se han sucedido a lo largo del siglo para regular pacíficamente las relaciones internacionales. Los estudiantes reconocerán los diversos factores que confluyen en la explicación del estado de las relaciones internacionales, tanto a partir de un análisis sincrónico, en un momento dado, como a partir de un análisis diacrónico que contemple la mutabilidad de tales relaciones. El análisis puede extenderse a las cuestiones internacionales actuales.
  
6. Identificar y analizar, en un proceso histórico significativo, los principios que inspiran la organización e instituciones de los sistemas parlamentarios, los factores que han influido en su desarrollo progresivo, y los qué han hechos posible, en determinadas circunstancias históricas, la quiebra del régimen democrático, así como su posterior recuperación.
  
Este criterio debe servir para saber si el alumnado es capaz de hacer un análisis comparativo de las instituciones representativas, de la formulación de los derechos y deberes fundamentales y de los niveles de igualdad social, relacionando tales realidades con las distintas ideologías e intereses.
  
En un primer grado el alumnado señalará las diferencias entre las articulaciones del poder político y, por tanto, los rasgos constitutivos que caracterizan las diferentes formas de Estado; por ejemplo: entre un Estado federal y uno centralista, un régimen autoritario y uno democrático.
  
En un segundo grado, establecerá relaciones estrechas entre el entramado social, económico, jurídico y cultural por un lado, y la organización del poder y su concreción en instituciones políticas por otro. Analizará la evolución de los sistemas parlamentarios hacia niveles más altos de participación y libertad, y los factores de crisis que han hecho posible su sustitución por regímenes dictatoriales (en particular los de carácter fascista), así como los que han propiciado los procesos de restablecimiento e instauración democráticos. Pretende comprobar también la capacidad de comparar y valorar las diferencias que se establecen entre ambos sistemas en el disfrute de los derechos y libertades personales, en el ejercicio de la actividad política y en las relaciones sociales.
  
7. Situar cronológicamente y distinguir las características de los períodos de expansión y recesión que ha experimentado la economía mundial contemporánea. Determinar, a través de un caso significativo, las implicaciones que los períodos de uno y otro signo tienen en las relaciones sociales, en los modos de vida, en el consumo y en la ocupación, y en la política internacional.
  
Este criterio pretende evaluar si los estudiantes reconocen los factores que intervienen en el desencadenamiento de los procesos de prosperidad y de crisis económica, y su mecanismo de difusión. En un primer grado, deberán identificar los elementos que configuran un proceso de naturaleza económica. En un segundo grado, analizarán las implicaciones que las crisis más importantes y etapas de desarrollo han tenido en las mentalidades, en la agudización o suavización de los conflictos sociales, y en las relaciones internacionales. Finalmente, los estudiantes al relacionar el desarrollo económico con las diversas fases de la crisis y retroceso, deberán cuestionar y valorar la validez de la visión lineal del proceso.
  
8. Sintetizar la evolución histórica de alguno de los países que han experimentado en el siglo XX un proceso de descolonización, identificando sus principales problemas de tipo cultural, económico, social y político, y estableciendo las posibles conexiones de estos problemas con la experiencia colonial y las dependencias neocoloniales.
  
Este criterio trata de comprobar la capacidad para tener una visión global de la historia de uno o varios países independizados en el siglo XX, para ponderar el impacto en ellos de la colonización y para analizar su situación presente a la luz de sus experiencias históricas y del actual sistema económico y político de relaciones internacionales.
  
Este criterio pretende asimismo evaluar si los estudiantes comprenden las dificultades y limitaciones de los procesos de integración y articulación económica, social y política, y los avances desiguales en la modernización.
  
Se pretende comprobar también si los estudiantes son capaces de explicar los elementos y factores que contribuyen al desarrollo, estableciendo relaciones entre las variables y señalando los desfases y las características esenciales de las etapas.
  
9. Analizar la actual configuración de la Unión Europea, valorando su significación y presencia en el mundo, y sintetizar la evolución histórica posterior a la Segunda Guerra Mundial de alguno de los principales Estados actuales de la Unión.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes conocen los elementos o factores que impulsaron la creación de la Unión Europea, así como su estructura actual y su funcionamiento. En un primer grado, los estudiantes identificarán aquellos factores que impulsaron el desarrollo de las instituciones comunitarias. En un segundo grado, pondrán en relación el proceso de configuración de la Unión Europea con aquellos problemas históricos a los que pretende ofrecer una respuesta; para ello, reconocerán algunos hechos relevantes del proceso, situándolos cronológicamente, e identificarán las instituciones básicas y el funcionamiento de la Unión Europea. En un tercer grado, los estudiantes valorarán en qué medida se han enfrentado o superado estos problemas a los que se ha hecho referencia, analizando el papel de la Unión Europea en el panorama continental y mundial así como su significación en relación con los procesos de internacionalización de la economía y de la cultura.
  
Asimismo, habrán de tener una visión global de la evolución política y económica reciente de algunos de los Estados que, por población, extensión, o significación histórica, se consideren más relevantes de la Europa Comunitaria.
  
10. Explicar y comprender los conflictos sociales, valorando críticamente los intereses de los grupos y su incidencia en los hechos estudiados.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes identifican, en las diferentes etapas, las desigualdades económicas y culturales, y las consiguientes divisiones sociales. Hay que saber si explican los distintos intereses y aspiraciones de los grupos sociales relacionando por un lado, las reivindicaciones planteadas con respecto a la situación histórica y, por otro, las acciones y proyectos de los grupos sociales con respecto a los conflictos surgidos, con el fin de comprender un factor explicativo básico en la Historia.
  
11. Analizar algún conflicto o cuestión de actualidad, de dimensión internacional, a partir de la información procedente de distintos medios de comunicación social, valorando críticamente la disparidad de enfoques y tomando en consideración los antecedentes históricos del tema.
  
Este criterio llama la atención sobre la necesidad de que los estudiantes relacionen las situaciones y problemas más importantes del presente con los antecedentes históricos que ayudan a comprenderlos, debe ser un análisis que, a su vez, favorezca una reflexión más rigurosa sobre el propio presente, resaltando los componentes históricos de éste y entendiendo la Historia como encuentro permanente del pasado y el presente.
  
Pretende también comprobar el interés de los alumnos por los problemas de hoy, y valorar su capacidad crítica ante la interpretación de las acciones de los sujetos históricos, así como a la hora de interpretar los mensajes de los medios de comunicación.
  
Los estudiantes deberán valorar la necesidad de indagar antes de emitir un juicio estereotipado sobre actuaciones, personajes o problemas actuales. También deberán considerar los antecedentes históricos al analizar algún conflicto o cuestión de actualidad, evitando relaciones mecánicas. Por último establecerán, al analizar procesos históricos, analogías, comparaciones o diferencias con los hechos del presente. Es decir, constatarán que el historiador parte desde el presente para analizar aquellos procesos históricos que lo configuran.
  
12. Comprender los rasgos más destacados de los procesos y manifestaciones culturales del mundo contemporáneo, estableciendo relaciones pertinentes con otros aspectos de la realidad.
  
Mediante este criterio se trata de comprobar si los estudiantes analizan las manifestaciones culturales desde coordenadas amplias estableciendo relaciones entre distintos factores. En primer lugar, constatarán los cambios importantes en el campo de la cultura, especialmente en el ámbito de lo científico y de lo artístico. En segundo lugar, establecerán relaciones entre tales cambios culturales y las transformaciones sociales. Finalmente, analizarán las diferencias culturales de las distintas formaciones sociales y las discriminaciones que pueden generarse en aspectos como la educación, la creación artística, y el acceso en general a la cultura.
  
13. Utilizar los conceptos básicos de la Historia contemporánea comprendiendo y asumiendo las especiales características de la conceptualización histórica y reconocer la posibilidad de diferentes interpretaciones sobre un mismo hecho y la necesidad de someterlas a un análisis crítico.
  
Se trata de saber si los estudiantes utilizan los conceptos históricos con propiedad, si son capaces de aplicarlos en tiempos diferentes y de constatar la variabilidad de sus características.
  
En primer grado deberán definir el concepto en presencia del acontecimiento, y relacionarán de forma correcta las necesarias generalizaciones conceptuales con hechos concretos. En un segundo grado, los estudiantes deberán asumir de un modo positivo que pueden existir diferentes interpretaciones de un hecho histórico; es decir, desde el análisis crítico y argumentando, admitiendo que el fundamento del conocimiento histórico parte básicamente de la explicación en la que la información de las fuentes sólo resulta fructífera ante preguntas o problemas acertadamente planteadas por el historiador. Finalmente valorarán la relación entre la función del historiador y las fuentes respecto a la construcción del conocimiento histórico.
  
14. Identificar y utilizar los procedimientos y técnicas básicas de aprendizaje comprendiendo y valorando el análisis histórico como un proceso en constante reelaboración. Obtener de fuentes diversas información relevante para explicar los procesos históricos y estudiarlos.
  
Con este criterio se trata de evaluar la capacidad de los estudiantes para desarrollar un estadio concreto siguiendo una metodología de aprendizaje. Para ello, los estudiantes definirán y analizarán problemas, formularán hipótesis y realizarán diseños de trabajo para contrastarlas.
  
También deberán comunicar correctamente sus conclusiones mediante la elaboración de síntesis, informes o representaciones cartográficas coherentes con los estudios e investigaciones trazados, argumentando y contrastando sus conocimientos mediante datos relevantes obtenidos de diversas fuentes de información. Constatarán que un hecho histórico puede ser interpretado de diversas formas de acuerdo con los interrogantes que se plantee el historiador.
  
En un grado de mayor complejidad y profundidad del aprendizaje los estudiantes reconocerán el camino seguido en el aprendizaje, exponiendo las diversas acciones metodológicas y los motivos que han guiado las decisiones para llevarlas a cabo con el fin de ampliar su propio conocimiento. También valorarán el proceso seguido y someterán sus propios conocimientos a la reflexión, aceptando la crítica y superando estereotipos. Y, por último, asumirán la necesidad de investigar antes de emitir un juicio sobre actuaciones, personajes o problemas actuales.
  
HISTORIA DEL ARTE
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
Comprender el esfuerzo creador del ser humano en el tiempo constituye la meta esencial de la Historia del Arte. El estudio de los procesos creativos y experiencias artísticas, su dimensión social y temporal, contribuye a enriquecer y consolidar la formación intelectual. Al proporcionar un conocimiento y una valoración crítica del patrimonio artístico, memoria del pasado y del presente, la Historia del Arte prepara para su disfrute y preservación desarrollando la sensibilidad por el entorno cultural, convirtiéndose por tanto en un poderoso vehículo de entendimiento del mundo actual.
  
La Historia del Arte es una forma de conocimiento de cómo, en un tiempo y un espacio determinados, las obras de arte han sido producidas y conservadas o destruidas como documentos de una cultura. Como disciplina histórica, explica las relaciones entre ciertas formas y obras que llamamos arte y la realidad sociocultural. Es precisamente esa relación entre la actividad artística y el conjunto de la sociedad la que convierte el arte en cultura artística, en patrimonio común y compartido.
  
El objeto de estudio de esta materia, el hecho artístico, abarca la totalidad de fenómenos y procesos de creación, recepción, crítica y difusión de las obras de arte en su propio contexto. Todo hecho artístico se inscribe en una determinada organización cultural y una concreta organización social, por lo que recoge, los efectos de la colectividad que le circunda y, por otro lado, genera a la vez su propia dinámica. Estas cualidades otorgan a los hechos artísticos propiedades específicas.
  
Aunque participa de la concepción y la lógica de la Historia, la peculiar naturaleza y dinámica de los hechos artísticos confieren a la Historia del Arte unos rasgos que la caracterizan y distinguen.
  
Por un lado, las múltiples relaciones y asociaciones que establecen los hechos artísticos con los diversos elementos de la realidad histórica precisan de los conocimientos que proporcionan otros campos del saber, estableciéndose un diálogo permanente con otras disciplinas humanísticas. Esta constante presencia de otros saberes otorga a la Historia del Arte una riqueza y una complejidad que no permiten que su estudio pueda abordarse desde un único y excluyente punto de vista.
  
Por otra parte, la obra de arte, materia principal del fenómeno artístico, no es solamente un documento o testigo histórico que transmite a nuestro presente mensajes polivalentes sobre los hechos y las ideas del pasado. Por encima de los contenidos o funciones para los que fue concebida en su origen, la obra de arte puede asumir una infinita pluralidad de significados según las circunstancias y el momento histórico en que se interpreta. En este sentido, se entiende la obra de arte como algo dotado de vida propia, independientemente de su contexto de creación y de su intencionalidad estética. Esta esencial característica del objeto artístico viene a destacar precisamente el sentido histórico del arte en la medida que es constantemente actualizado.
  
A la amplitud y diversidad del objeto de estudio hay que añadir un nuevo componente que subraya la complejidad de la disciplina. La Historia del Arte, en la actualidad, se replantea su propia concepción como explicación del proceso artístico en un proceso cerrado donde la sucesión de períodos estilísticos es presentada como una suma de experiencias hacia la culminación ideal, y cuya meta es dar cuenta de toda la producción del arte de todos los tiempos y todos los lugares; en esta concepción de Historia del Arte difícilmente encaja el arte actual que, obviamente, ha dejado de someterse a la idea de progreso, acentuando el problema de su desorden histórico. Así pues, la imperiosa necesidad de la disciplina de mantener una viva relación con el arte que le es contemporáneo modifica sustancialmente la perspectiva de desarrollo lineal de la Historia del Arte, y de la propia naturaleza del arte como lenguaje en evolución.
  
Precisamente, la ampliación de su objeto de estudio supone una transformación de la Historia del Arte actual. Este cambio, que está en la base de nuestra cultura contemporánea, pone de relieve la insuficiencia de las teorías que han guiado a la Historia del Arte y el derrumbe de los valores tradicionales académicos. Se impone, por tanto, una renovación conceptual y metodológica así como una reflexión sobre los valores que deben orientar la Historia del Arte de nuestro tiempo para que ésta no quede arrinconada como un vestigio académico de una cultura periclitada y mantenga su contacto con las nuevas formas y medios que ha asumido la creatividad actual. La Historia del Arte debe responder, hoy como ayer, a la necesidad de situar históricamente los objetos artísticos, de someterlos a la crítica cultural y de comprender y explicar su sentido.
  
Además, en la interpretación contemporánea de la obra de arte se pone también el énfasis en la recepción y en los valores que para el observador tiene la obra de arte en cuanto representación. El receptor de la obra de arte en cuanto sujeto virtual de la imagen artística establece una relación propia con el objeto mediante la configuración de la obra de arte y de los mecanismos de representación, es decir, los procesos artísticos. Así pues, la Historia del Arte como forma de conocimiento renueva la sensibilidad intersubjetiva ya establecida, permite mirar con otros ojos objetos y figuras conocidas, y por tanto reconocidas, en la representación.
  
Tener en cuenta estos rasgos y problemas específicos permite delimitar el objeto de aprendizaje de una Historia del Arte que asuma la explicación del arte contemporáneo y destaque el papel del arte en el mundo actual; que considere los hechos artísticos desde la óptica de los fenómenos culturales; y que priorice como ámbito el configurado por la tradición cultural occidental en general, y por las artes visuales en particular. Una Historia del Arte que centre su atención en el estudio de dimensiones específicas de la realidad artística con la conciencia de que sólo en su conjunto se atiende a la complejidad general del arte.
  
Las dimensiones esenciales del arte contemplado en su historicidad se corresponden con los modos de comunicación, creación y recepción de la obra de arte, de forma que las posibilidades de significación del objeto artístico como algo vivo y sustancialmente válido en su variable apreciación a lo largo del tiempo no se agoten en el conocimiento del artista y de su papel como individuo creador, ni en las referencias culturales de su sociedad. A ello es necesario añadir el conocimiento del arte como sistema de comunicación, como lenguaje de una época y como sistema de representación del mundo; y también la necesidad de conocer los distintos criterios de restauración e intervención, en cuanto han incidido de forma directa en la propia vida de los objetos y son un elemento básico para su comprensión.
  
Las dificultades en el aprendizaje de la Historia del Arte residen en las complicaciones para establecer las complejas conexiones entre los numerosos elementos que inciden en el hecho artístico que, al igual que en la Historia, varían en su combinación a lo largo del tiempo, y en cada objeto en particular.
  
Para resolver estas dificultades habrá que aprovechar los aprendizajes de la etapa educativa anterior, tanto los mecanismos de análisis de explicación histórica y el bagaje conceptual adquiridos, como el conocimiento del lenguaje visual y la capacidad de apreciación estética.
  
Desde esta óptica, la función educativa prioritaria de la Historia del Arte consiste en hacer entender al alumnado que el esfuerzo por conservar el patrimonio artístico del pasado es algo de lo que depende la vitalidad de nuestro propio entorno cultural. Así pues, su aprendizaje desarrollará capacidades relacionadas con la comprensión creativa y la interpretación crítica.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Entender las obras de arte como exponentes de la creatividad humana, susceptibles de ser disfrutadas por sí mismas y de ser valoradas como documento testimonial de una época y una cultura.
  
2. Comprender y valorar la variabilidad de las funciones sociales y de las concepciones diferentes del arte a lo largo de la historia.
  
3. Apreciar y reconocer la diversidad de interpretaciones y valores de la obra de arte en los diferentes contextos históricos.
  
4. Explicar, situándolos adecuadamente en el tiempo y en el espacio, los hechos artísticos más relevantes de los principales estilos del arte occidental, valorando su significación en el proceso histórico-artístico.
  
5. Analizar la dimensión social de la creación artística, y reconocer la incidencia de lo social e individual en el proceso de producción y difusión de las obras de arte.
  
6. Comprender y utilizar los conceptos específicos de la Historia del Arte y apreciar positivamente las posibilidades de un análisis histórico-artístico en constante reconstrucción.
  
7. Utilizar un método de análisis e interpretación de las obras de arte que desarrolle la sensibilidad y la imaginación.
  
8. Realizar actividades de documentación e indagación, de análisis y de crítica de fuentes y material historiográfico diverso.
  
9. Conocer, disfrutar y valorar el patrimonio artístico, desde posiciones críticas y creativas.
  
10. Conocer, disfrutar y valorar el patrimonio artístico en general, y el de la Comunidad Valenciana en particular desde posiciones críticas y creativas, como exponente de nuestra identidad cultural.
  
11. Desarrollar el gusto personal, el sentido crítico y la capacidad de goce estético.
  
12. Valorar la ciudad, en su dimensión espacial y temporal, como objeto de la Historia del Arte y marco privilegiado de sus manifestaciones y proyectar esta conciencia hacia su evolución futura.
  
III. Núcleos de contenidos
  
En coherencia con la definición del objeto de enseñanza y con las capacidades que se pretende desarrollar se concretan los contenidos de la Historia del Arte en cinco núcleos. Su selección se ha establecido de acuerdo con los rasgos específicos de esta forma de conocimiento, con las dificultades de su aprendizaje y con las metas educativas asignadas. En estos contenidos confluyen los conceptos fundamentales de la disciplina, las informaciones y datos significativos, los procedimientos y estrategias de aprendizaje, y las actitudes y los valores.
  
Los núcleos de contenidos propuestos son otros tantos núcleos conceptuales organizados en torno a los ejes de la obra, el autor y el público, y su continua interacción. Son susceptibles de sistematizaciones y tratamientos didácticos diversos, indican lo que hay que tratar, pero no prejuzgan cómo se han de articular dichos contenidos.
  
La Historia del Arte queda así constituida por los siguientes núcleos:
  
1. El Arte como expresión humana en el espacio y en el tiempo y el objeto artístico: interpretación y análisis de la obra de arte.
  
Los artistas desarrollan en sus obras un discurso cultural que hay que recomponer y descifrar. Para una apreciación correcta de los objetos artísticos será necesario analizarlos como un conjunto de relaciones de factores interactivos.
  
Como primera y fundamental aproximación al estudio de los objetos artísticos, debe tenerse en cuenta que las obras de arte no pueden ser analizadas sin tener presente que viven, existen, tienen significado, gracias tanto al creador como al observador. La obra de arte es el resultado de una serie de factores individuales y colectivos muy complejos que el alumnado deberá comprender y explicar. Como forma de acercamiento al objeto artístico conviene utilizar métodos flexibles, evitando la aplicación de esquemas rígidos. Además, se debe partir del punto de vista crítico del alumnado ante el objeto artístico, potenciando su libertad imaginativa y conseguir que diferencie los diversos aspectos que deberá destacar ante cada tipo de obra de arte.
  
En el análisis de las obras de arte deberá tenerse en cuenta que éstas son un producto de la actividad creativa de un artista condicionado por los convencionalismos de la época y el ambiente. Por ello, en el análisis del objeto, de sus elementos constitutivos, de su técnica y sus materiales, es muy importante que el alumnado comprenda su papel en la sociedad y bajo qué formas se presenta. Así, por ejemplo, las imágenes se han empleado tanto para el control ideológico, como para cumplir una función didáctica o bien han sido subvertidas por la cultura dominante. Tales usos de la imagen se canalizan a través de una serie de códigos, fórmulas y esquemas muy definidos que constituyen la forma de representación de una sociedad. Habrá que considerar el factor tiempo que, unido al gusto, condiciona y determina el calificativo de obra maestra al objeto artístico.
  
Es importante tener en cuenta que la idea del objeto artístico, y del arte en general, es eminentemente variable: es distinta según las épocas, las culturas, los grupos sociales y los individuos. Así pues, resulta pertinente hablar de la multiplicidad de las interpretaciones del arte como una característica esencial y que sustenta su permanencia como elemento vivo en una cultura. Se trata de que el alumnado comprenda que la obra vive sólo en las interpretaciones que de ella se hacen, que pueden ser diversas y que son legítimas en tanto que permiten establecer una conexión entre el significado pasado y el significado actual tras un proceso reflexivo y consciente.
  
Para estimar el valor de algunas obras será necesario atender puntualmente al conocimiento de unos códigos, de unos sistemas de representación, presentes en la vida y en el arte de los artistas, cuyos referentes se encuentran en la historia bíblica y clásica. Por ello, resulta imprescindible para una apreciación completa de los objetos artísticos acercar al alumnado a las fuentes clásicas, así como a una mejor comprensión de la iconografía cristiana, pues el arte occidental se sustenta principalmente sobre estas dos sólidas bases.
  
Por todo ello, para abordar los contenidos de este núcleo habrá que fijar la atención en el estudio de los elementos que conforman las obras de arte, de los caracteres que las distinguen o las aproximan a otras, a un tiempo o a un lugar. De ello se deriva el análisis de los aspectos morfológicos, de los materiales y técnicas, de las imágenes, el examen de los códigos de representación. Atención especial merece el estudio de los valores iconográficos e iconológicos de la obra, así como el reconocimiento de la múltiple interpretación de sus mensajes.
  
Asimismo, los contenidos de este núcleo facilitan la comprensión de la simultaneidad del carácter estético e histórico de la obra de arte, y permiten entender la percepción de la obra y la indagación sobre ella como procesos inseparables: ver, mirar y contemplar es siempre buscar algo, comparar, sondear y descartar.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son los siguientes:
  
- El lenguaje visual y su terminología.
  
- Iconografía e iconología.
  
- Funciones sociales y valor de la obra de arte en la historia.
  
- Definición, clasificación y naturaleza del arte a lo largo del tiempo. Distintas conceptualizaciones del arte.
  
- Percepción y análisis de la obra de arte.
  
2. Cambio artístico y transformación cultural.
  
El objeto de este núcleo lo constituye el análisis de los procesos de cambio artístico y transformación cultural más trascendentes del arte occidental. Un estudio riguroso y cabal de los procesos de innovación requiere una visión diacrónica de los movimientos y manifestaciones artísticas, de sus formas de representación, de la relación entre el arte y la naturaleza o la función de las imágenes. En este sentido, es necesario señalar que la explicación de los cambios y las diversas nociones relacionadas con los procesos artísticos exige establecer las diferentes y oportunas conexiones entre todos sus elementos; pero a la vez, es imprescindible determinar el diferente peso de cada uno de ellos en la configuración de los objetos artísticos en el tiempo, para así comprender los desarrollos, las influencias y las rupturas.
  
Precisamente para abordar la explicación de los cambios, el contenido de cada uno de los apartados centra la atención en torno a las cuestiones fundamentales planteadas por las diversas manifestaciones artísticas. Se trata, en suma, de analizar aquellos elementos más significativos que permiten, por su fuerza explicativa, comprender las manifestaciones artísticas que configuran nuestra cultura.
  
En primer lugar, habrá que destacar la trascendencia histórica del arte clásico como configurador de una tradición que recorre toda la historia del arte occidental, constituyendo un sustrato esencial. En segundo lugar, el lenguaje de las imágenes cristianas constituye una vía de tratamiento de las relaciones entre arte y cultura y el desarrollo de nuevas significaciones en las que el ajuste comunicativo y la intensidad expresiva se fusionan en un nuevo valor de las imágenes. En cuanto al análisis del arte musulmán, éste debe servir para plantear el problema de su formación como resultado de la síntesis de elementos procedentes de otras culturas y de los propios planteamientos islámicos dando lugar a una concepción artística particular y variada.
  
En el análisis con detenimiento de los elementos fundamentales señalados será necesario resaltar los vínculos existentes entre la producción artística de cada momento y las ideas estéticas de la época estudiada y su conexión con los procesos históricos concretos. Poner el acento en los procesos de innovación estilística, de cambio en los aspectos de la naturaleza representados y en los métodos utilizados para representarlos, permite construir los conceptos de estilo y representación y, a su vez, abordar con cierta amplitud el análisis de los fenómenos más destacados de difusión y aculturación.
  
En este núcleo confluyen conceptos y procedimientos tratados en otros núcleos y sólo así podrá abordarse la elaboración de nociones complejas, pero básicas, para la disciplina. Se trata de reflexionar sobre el arte como sistema histórico de comunicación y entender la influencia de la obra de arte en la vida.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son:
  
- Los inicios del arte: El legado de la Prehistoria: la pintura rupestre, manifestaciones pictóricas en el enclave de la actual Comunidad Valenciana; y la arquitectura megalítica. Aportaciones artísticas de Egipto y Mesopotamia: arquitectura y artes figurativas.
  
- El arte clásico: Grecia: La arquitectura griega. Los órdenes. El templo y el teatro. La Acrópolis de Atenas. La evolución de la escultura griega.
  
- El arte clásico: Roma: La arquitectura: caracteres generales. La ciudad romana. La escultura: El retrato. El relieve histórico. El arte en la Hispania romana.
  
- Arte cristiano medieval: Aportaciones del primer arte cristiano: la basílica. La nueva iconografía. Arte bizantino. La época de Justiniano. Santa Sofía de Constantinopla y San Vital de Rávena.
  
- El arte prerrománico: El contexto europeo. Época visigoda. Arte asturiano y Arte mozárabe.
  
- Arte islámico: Orígenes y características del arte islámico. La mezquita y el palacio en el arte hispano-musulmán.
  
- El arte románico como primera definición de Occidente: La arquitectura: el monasterio y la iglesia de peregrinación. La portada románica. La pintura mural. El arte románico en el Camino de Santiago.
  
- El arte gótico como expresión de la cultura urbana: La arquitectura: catedrales, lonjas y ayuntamientos. La arquitectura gótica española. La portada gótica. La pintura: Giotto, los primitivos flamencos y la pintura valenciana.
  
3. Cambio artístico y proceso creativo: el artista y la sociedad.
  
Además de seguir centrándose en los cambios artísticos, los contenidos de este núcleo centran su atención en el análisis de los factores de la creación y la recepción de la obra de arte, en el estudio de las relaciones entre el artista y la sociedad. Se trata de que el alumnado considere las influencias que en forma de aceptación, rechazo o, más frecuentemente, diálogo, establece el artista con la sociedad de su tiempo.
  
La formación social del artista, las condiciones del encargo, el papel del mecenas, las expectativas del público y del mercado de las obras de arte, el estatus profesional y el marco institucional que rodea a la producción artística y su recepción en el medio social son factores a los que se reconoce una influencia en el proceso de creación y producción de la obra de arte. Se trata, por tanto, de explicar el juego de relaciones, de influencias, en las diferentes situaciones y etapas históricas, rehuyendo simplificaciones y generalizaciones abusivas.
  
La creación artística es un proceso conformado, por la capacidad del artista, por sus condiciones materiales de vida y por su consideración social del artista dentro de la sociedad de su tiempo. Al abordar el análisis de la consideración social, entendida como la estima de la que goza el artista según las convenciones sociales vigentes en su tiempo, habrá que atender a las dos facetas que presenta: por un lado, habrá que destacar cómo el proceso creativo puede implicar la fama, el prestigio, la desconfianza o el descrédito hasta llevar al artista al triunfo social, la marginación o su instrumentalización por parte de intereses privados o públicos; y por otro lado, se habrá de señalar cómo la consideración de la que goza su trabajo pesa sobre la labor del artista y sus posibilidades expresivas. Este estudio permitirá comprender la variable y múltiple función que atribuye al arte una sociedad, y su relación con la posición social y las condiciones de vida de los artistas.
  
En el análisis del proceso creativo habrá que atender asimismo a los destinatarios del producto social. Así, el primer receptor por excelencia de la obra de arte es el cliente, ya aparezca como el comprador que concurre a un mercado artístico o como el patrono que la encarga para sí mismo. En el estudio de la influencia de clientes y mecenas en la obra será necesario poner énfasis en los mecanismos de distribución y recepción de la obra de arte, de tal manera que se ofrezca un cuadro más completo del proceso creativo y su influencia en el medio social. En este campo actúan diferentes instancias con grados de influencia variables en cada época y en cada formación social: clientes, artistas, marchantes, galerías, críticos, coleccionistas, academias, museos, procesos de formación de los artistas, canales de reproducción y difusión de la obra de arte en la sociedad de masas y, sobre todo, la función social del arte en cada época y el influjo del público en general con sus expectativas y preferencias. Todos ellos son elementos presentes en el proceso creativo, cuya interacción configura diferentes situaciones características que el alumnado deberá explicar. Finalmente, se deberá estudiar cómo en el Renacimiento y el Barroco, desde el siglo XV al XVII, se reelaboran las tradiciones clásica y cristiana para originar nuevas formas de representación artística, en una nueva dirección que permitió conformar nuevos códigos con la búsqueda de la armonía y el orden espacial.
  
En suma, lo importante de este núcleo es establecer interrelaciones diversas entre los diferentes elementos del proceso creativo en una situación dada.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son:
  
- El arte del Renacimiento: Arte italiano del Quattrocento. La arquitectura: Brunelleschi y Alberti. La escultura. Donatello. La pintura. Masaccio, Fra Angelico, Piero della Francesca y Botticelli. El Cinquecento. De Bramante a Palladio: el templo, el palacio y la villa. La escultura. Miguel Ángel. La pintura: escuela romana y escuela veneciana. El Renacimiento en España. Arquitectura, Escultura y Pintura: El Greco.
  
- El arte barroco: Urbanismo y arquitectura. Bernini y Borromini. El palacio del poder: Versalles. España: De la plaza mayor al palacio borbónico. La escultura barroca. Bernini. La imaginería española. La pintura barroca: italiana, flamenca y holandesa: Rubens y Rembrandt. La pintura española: Ribalta, Ribera, Zurbarán y Murillo. Velázquez.
  
- Las artes europeas a finales del siglo XVIII y comienzos del XIX: El Neoclasicismo. Urbanismo y arquitectura. Escultura: Canova. Pintura: David y Goya. El Romanticismo. La pintura romántica. Delacroix.
  
4. El arte contemporáneo.
  
Se trata de estudiar los procesos artísticos de nuestro tiempo, configuradores de la cultura visual que nos envuelve. Se incidirá en el análisis del arte moderno sin separar los hechos culturales de los científicos y destacando la simultaneidad de las rupturas, el derrumbe o el auge de muchas concepciones y teorías, incluso en la propia historia del arte.
  
Desde los primeros intentos por romper con la tradición y la búsqueda de un nuevo lenguaje estético hasta la creación de una cultura se abre un proceso de sucesivas sacudidas y rupturas de los sistemas tradicionales de representación, de presupuestos estéticos y creativos. El estudio de las vanguardias exige detenerse en sus propuestas e intenciones, analizar no sólo las obras sino los programas en los que se apuesta por una ruptura radical y se replantea la práctica de los artistas. Es decir, para acceder al discurso de las vanguardias habrá que entenderlas como proyectos, como movimientos programáticos.
  
En el análisis del arte contemporáneo destaca como algo esencial para su comprensión la nueva relación suscitada por las vanguardias entre la obra y el público, el papel del espectador para completar la obra y, fundamentalmente, la incidencia del arte en la vida cotidiana, en la producción material: estética de la cotidianeidad, del diseño y la moda, comunicación visual y nuevos medios.
  
En este núcleo culminan todos los aprendizajes anteriores, y por tanto, podrán estimarse en él los aprendizajes alcanzados en esta asignatura, añadiendo elementos que vinculan el papel de los clientes y mecenas con el mercado y consumo del arte.
  
Los contenidos correspondientes a este núcleo son los siguientes:
  
- Hacia la arquitectura moderna: Urbanismo y arquitectura en la segunda mitad del siglo XIX. Las grandes transformaciones urbanas. El eclecticismo. La arquitectura de los nuevos materiales. La escuela de Chicago. El modernismo.
  
- El camino de la modernidad: Las artes figurativas en la segunda mitad del siglo XIX. La pintura realista. Courbet. La pintura impresionista: Sorolla. El neoimpresionismo. La escultura. Rodin.
  
- Las vanguardias históricas: las artes plásticas en la primera mitad del siglo XX. Fauvismo y expresionismo. Cubismo y futurismo. Los inicios de la abstracción. Dadá y surrealismo. Dalí. Picasso.
  
- Arquitectura y urbanismo del siglo XX. El movimiento moderno: El funcionalismo. La Bauhaus. Le Corbusier. El organicismo. Wright. La arquitectura postmoderna. Últimas tendencias.
  
- De la abstracción a las últimas tendencias: las artes plásticas en la segunda mitad del siglo XX. El expresionismo abstracto y el informalismo. La abstracción postpictórica y el minimal art. La nueva figuración. El pop art. El hiperrealismo. Últimas tendencias.
  
- El arte y la cultura visual de masas: Arte y sociedad de consumo. La fotografía. El cine. El cartel y el diseño gráfico. El cómic. Las nuevas tecnologías.
  
5. El patrimonio histórico. Persistencia y conservación.
  
Este núcleo centra la atención en aquellos contenidos referentes al público que, como activo receptor, es quien concreta la propia creación de la obra de arte. Las creaciones artísticas se muestran ante toda la sociedad, temporal o permanentemente, a través de exhibiciones y museos. Desde el punto de vista de la recepción de la obra de arte, el museo cumple una misión fundamental, los objetos que se exhiben en sus salas adquieren el rango de auténtica obra de arte y pasan a ser elementos influyentes en la formación del gusto social.
  
Es necesario que el alumnado pondere la importancia y la relevancia del concepto y de la denominación de patrimonio histórico-artístico y cómo ha variado de manera significativa la consideración general de la obra de arte como bien social y cultural. En este sentido es muy significativo conocer la propia evolución del concepto de patrimonio, desde la concepción más arcaica a la que entiende el patrimonio como un enriquecimiento del conocimiento del ser humano y de su historia. Se pueden así establecer las pertinentes relaciones con el proceso de formación de las colecciones y las concepciones subyacentes. Su estudio es especialmente importante para que el alumnado valore el concepto del «gusto», su evolución y sus oscilaciones que implica en nuestra cultura.
  
En la formación de este patrimonio deberán considerarse dos aspectos. Primeramente, cómo la agrupación de objetos en colecciones ha dado lugar a la configuración de los museos, que han evolucionado desde su concepción como espacios de depósito, conservación y exposición a las propuestas más modernas que hacen del museo un centro desde el que se impulsan actividades culturales y como espacio que se abre a nuevas formas de creación artística. En segundo lugar, se deberá considerar la formación del patrimonio arquitectónico y el establecimiento del concepto de monumento en relación con determinadas concepciones.
  
Atención especial requiere el problema de la conservación de los bienes culturales, los criterios o escuelas que rigen las intervenciones, los diferentes procedimientos, a veces contradictorios, que hoy en día subyacen en las políticas de actuación. El alumnado deberá comprender los principales métodos y problemas que plantea la intervención de restauración sobre los bienes culturales. En este sentido, habrá que destacar los distintos criterios de restauración o intervención a lo largo de la historia y su incidencia en la propia vida de las obras de arte, condicionando su percepción en el presente.
  
Los conceptos tratados en este núcleo permiten desarrollar actitudes y valores positivos, y a su vez críticos, ante la conservación de las obras de arte, los monumentos y los conjuntos monumentales que forman el patrimonio histórico-artístico.
  
A este núcleo corresponden los siguientes contenidos:
  
- La obra de arte en el museo. Gestión de los bienes culturales: conservación, restauración y ordenación del patrimonio histórico-artístico. La Ley Valenciana del Patrimonio.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Analizar y comparar los cambios producidos en la concepción del arte y sus funciones, en distintos momentos históricos y en diversas culturas.
  
Con este criterio se trata de comprobar, por un lado, si el alumnado reconoce la complejidad de estos conceptos y, por tanto, entiende la dificultad de una definición general del arte; y por otro lado, si identifica su variabilidad en el tiempo y el espacio, es decir, si constata su carácter eminentemente histórico. En un segundo grado, el criterio pretende comprobar si el alumnado comprende las razones de la diversidad de funciones sociales del arte en la historia, y, en consecuencia, si relaciona estos cambios con las sociedades que las conforman.
  
2. Reconocer y utilizar adecuadamente un método de análisis, y sus procedimientos y técnicas correspondientes, que permita interpretar y valorar las diversas dimensiones de la obra de arte.
  
Mediante este criterio se pretende evaluar en qué medida el alumnado se enfrenta a las obras de arte con un método y unas técnicas de análisis coherentes y razonadas, así como comprobar si tiene en cuenta todos los elementos que configuran las obras de arte y los interrelaciona correctamente. En un primer grado, el criterio pretende comprobar si el alumnado es capaz de formular hipótesis (apoyándose en una percepción visual) sobre los aspectos morfológicos, iconográficos e iconológicos de los objetos artísticos. En un segundo grado se trata de valorar si es capaz de analizar las obras utilizando fuentes documentales referidas a la intencionalidad del artista, las características del encargo del cliente, la influencia del mecenas o los gustos del público para desvelar el significado de las obras. Finalmente, si el alumnado puede elaborar una síntesis interpretativa que integre y valore los diferentes elementos citados.
  
3. Reconocer y analizar los elementos que configuran la producción artística, considerando las influencias y las relaciones entre el artista y la sociedad, cambiantes en el tiempo.
  
Con este criterio se pretende saber si los estudiantes consideran que el artista como ser social es quien en su obra realiza el encuentro con la historia y sus condicionamientos específicos. Se trata de evaluar la capacidad de los estudiantes para reconocer y analizar los elementos configuradores de la producción artística a través del tiempo, determinar algunas mediaciones sociales como, por ejemplo, los vínculos de patronazgo en la creación artística, los convencionalismos sociales o el gusto del público receptor, entre otras. En un primer grado, el alumnado deberá reconocer aquellos factores que influyen en la producción artística, distinguiendo entre aquéllos que proceden del medio social en el que se realiza la obra y aquéllos que se derivan de la capacidad del artista. En un segundo nivel, establecerá relaciones entre la posición social y las condiciones de vida de los artistas y la función social del arte. Finalmente, el alumnado deberá explicar cómo la interacción de estos elementos configura situaciones históricas características.
  
4. Identificar y valorar el protagonismo de los artistas en el proceso creativo, constatar en sus obras más relevantes los nuevos planteamientos o vías abiertas en unas determinadas circunstancias históricas.
  
Con este criterio se pretende evaluar si los estudiantes comprenden la tensión que se produce en el proceso creativo entre la individualidad imaginativa del artista y las mediaciones sociales que configuran el significado de la obra artística. Para ello será necesario centrar el análisis en la obra de algunos artistas significativos. En un primer grado, el alumnado constatará la intención creativa del artista, el margen de libertad que le permiten su pensamiento, su formación y sus medios expresivos. En un segundo grado, confrontará la voluntad creativa del artista con las limitaciones que impone la producción, difusión y recepción de su obra en un contexto social concreto, para, en un tercer nivel, poder valorar lo que hay de original en su obra y aquello que participa de los convencionalismos estéticos y culturales, explicando el papel que han desempeñado y desempeñan las diversas mediaciones sociales en la configuración de la obra artística.
  
5. Identificar y situar en el tiempo las obras de arte más representativas, en relación con los momentos más significativos de la Historia del Arte.
  
A través de este criterio se pretende evaluar la capacidad para situar en el tiempo la producción artística. En un primer grado, se comprobará si el alumnado es capaz de reconocer las diversas conexiones que en las obras de arte presentan la forma, el contenido y el material en un momento histórico determinado, para deducir los rasgos estilísticos. En un segundo momento, se puede comprobar si es capaz de comprender y valorar los rasgos de semejanza y diversidad que presentan las creaciones artísticas de una época dada al comparar unas con otras. Finalmente, se valorará si el alumnado es capaz de hacer un análisis diacrónico de un conjunto significativo de obras de arte, si reconoce su dimensión histórica y su capacidad de sugestión como valor constantemente actualizado.
  
6. Explicar las permanencias y los cambios en los procesos artísticos al constatar y comparar concepciones estéticas y rasgos estilísticos.
  
Con este criterio se trata de evaluar si los estudiantes comprenden los procesos de cambio artístico. Si, en primer lugar, constatan la diferente concepción de los elementos configuradores, los nuevos problemas y la incidencia de los nuevos usos y funciones asociadas a las obras de arte de un determinado momento. En segundo lugar, si establecen relaciones entre los distintos factores de los procesos de cambio, y constatan que dichos elementos varían en su combinación a lo largo del tiempo y en cada obra. En último lugar, este criterio permite comprobar si el alumnado es capaz de diferenciar los elementos más dinámicos de los persistentes y si reconoce los diferentes ritmos de los cambios en un tiempo largo o corto.
  
7. Comprender y explicar la presencia del arte en la vida cotidiana y en los medios de comunicación social, y valorar su utilización como objeto de consumo.
  
Se trata de evaluar en qué medida el alumnado aplica los aprendizajes desarrollados al enjuiciar el papel del arte y las manifestaciones artísticas del mundo actual. El criterio permite comprobar si los estudiantes se enfrentan al complejo mundo del arte de manera que todo el bagaje conceptual y metodológico aprendido en la materia les permita entenderlo y valorarlo; en este sentido, se trata de saber si comprenden que las obras de arte también revelan los mecanismos y valores básicos que rigen el funcionamiento de la sociedad actual. Además, este criterio permite evaluar si el alumnado analiza críticamente los medios de comunicación social y, en relación con esto, si diferencia el valor artístico de una obra de arte de su valor económico, y por tanto, si reconoce diversos criterios para establecer el valor y la función del arte actual.
  
8. Reconocer y valorar la diversidad y riqueza de nuestro patrimonio artístico mediante el análisis de algunas obras de arte.
  
Con este criterio se acentúa la importancia del estudio del entorno cultural. Se trata de evaluar la capacidad del alumnado para movilizar todos los aprendizajes desarrollados y aplicarlos al análisis artístico de obras cercanas. Por tanto, este criterio pretende evaluar capacidades ya expresadas anteriormente, pero aplicándolas a la historia propia.
  
9. Analizar monumentos artísticos y obras de arte en museos y exposiciones. Reflexionar acerca de su función social.
  
Se trata de comprobar la capacidad del alumnado para apreciar la calidad estética de las obras de arte objeto de contemplación y análisis. Este criterio permite saber si los estudiantes tienen en cuenta los factores que condicionan la producción y los problemas que el artista tuvo que resolver. Es decir, si el alumnado, antes de emitir un juicio sobre una obra de arte, es capaz de formularse preguntas dialogando con el objeto. Y en un segundo grado, si es capaz de diferenciar opiniones e interpretaciones razonadas, reconociendo que en la experiencia estética las emociones también pueden funcionar cognoscitivamente.
  
Finalmente, se comprobará si el alumnado puede iniciar una reflexión acerca de la mediación que ejercen los espacios museísticos y de exposiciones en la recepción y apropiación social e individual de la obra de arte como conformadores del gusto y como expresión de los valores estéticos de una sociedad dada.
  
10. Utilizar, con precisión y rigor, la terminología específica de las artes visuales.
  
11. Realizar actividades de documentación e indagación a partir de fuentes de información diversas (textos, imágenes, plantas, alzados, planos,.), sobre determinados aspectos de la creación artística.
  
GEOGRAFÍA
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
La Geografía se ocupa específicamente del estudio del espacio geográfico, entendido como el medio en el que tiene lugar la vida y las actividades de los seres humanos. Las condiciones medioambientales que constituyen el medio, así como su localización, afectan a las actividades humanas, pero éstas, a su vez, también son capaces de transformar tales condiciones contribuyendo a la configuración del espacio geográfico. Por lo tanto, el espacio geográfico incluiría el espacio físico, resultado de la dinámica de los elementos que componen el ecosistema natural, y el espacio social, es decir, el espacio producido, resultado de diferentes procesos y actuaciones sociales en el medio físico, que es modificado y configurado de acuerdo a los intereses de grupos sociales diversos. La producción de este espacio geográfico modifica las relaciones ecosistémicas existentes, incidiendo en las interrelaciones de los factores naturales. En este sentido, el espacio geográfico es complejo y global, resultado de la relación dialéctica de los diversos factores y elementos físicos y humanos que lo componen. El objeto de la Geografía es, por lo tanto, explicar el cambiante espacio físico y social como resultado de la articulación e interacción dinámica de tales elementos que lo configuran.
  
Desde esta perspectiva, la Geografía como objeto de conocimiento, puede aportar un rigor explicativo a la interpretación y comprensión del espacio geográfico español. Para ello, estudia la distribución y localización de diversos elementos geográficos, los factores, procesos e interacciones que se dan en un espacio, así como sus consecuencias espaciales y medioambientales.
  
Esta asignatura se ocupa, pues, del espacio geográfico español, que es abordado aquí como un territorio, es decir, considerando España como un espacio geográfico delimitado y configurado por la acción humana concretada en normas, que responden a diversos intereses y proyectos sociales confrontados en los procesos históricos. Este territorio se caracteriza por su diversidad interna, resultado de las dinámicas ecogeográficas y de los procesos socio-históricos que han incidido en la distribución de elementos demográficos, la localización de las actividades humanas y de los medios ecogeográficos. Este territorio es percibido de modo diferente por los individuos y grupos sociales dando lugar a diversas actitudes, sentimientos y comportamientos. Dicha percepción espacial es también un componente subjetivo del espacio geográfico y condiciona el conocimiento del mismo.
  
España, como territorio, es un espacio complejo que como objeto de aprendizaje implica unas dificultades específicas. Para resolver estas dificultades es necesario aprovechar los aprendizajes realizados en la etapa anterior, tanto los mecanismos de análisis del espacio geográfico apoyados en un bagaje conceptual, como el aprendizaje de una metodología, de unas estrategias de aprendizaje y de unas actitudes positivas ante el conocimiento geográfico. Todo ello permitirá ahora alcanzar un nuevo nivel de abstracción, conceptualización y generalización. Esto supone la capacidad de establecer relaciones entre conceptos pertenecientes a diversas teorías, a veces procedentes de otros campos científicos. En este sentido, resulta pertinente la conexión con la asignatura de Historia, que puede proporcionar un apoyo para el conocimiento de los procesos históricos que subyacen en la configuración del espacio geográfico español actual. El conocimiento geográfico también implica saber integrar, relacionar y explicar a partir de conceptos unificadores: la multifactorialidad existente en la organización regional, las estructuras socioeconómicas complejas que se encuentran en la ordenación del territorio español, el papel de las decisiones políticas en la articulación y funcionamiento del territorio y la interacción del ser humano con el medio ecogeográfico.
  
La comprensión y explicación del espacio territorial español actual implica, necesariamente, un análisis que lo integre en una realidad geográfica más amplia de la que España forma parte. En concreto, es imprescindible referirse al espacio europeo al que física y socialmente pertenece. Una pertenencia, esta última, más estrecha si cabe desde su integración en la Unión Europea. Tal integración trae consigo importantes y decisivas consecuencias sociales, económicas y espaciales, como la redefinición de los desequilibrios regionales y la reconstrucción de una nueva conciencia espacial, ampliándose la percepción del territorio más allá del marco de las naciones y los estados tradicionales. Todo ello repercute de modo evidente en el estudio geográfico, haciéndose necesario un tratamiento del territorio español que permita analizarlo en el contexto de un espacio europeo en construcción, sin olvidar otras regiones como el espacio iberoamericano y el ámbito mediterráneo con los que existen también estrechas relaciones de tipo cultural e histórico.
  
Se trata, pues, de conocer los caracteres fundamentales de la realidad geográfica española en el marco espacial europeo, los rasgos comunes y los de diversidad, las diferentes variables que en ella interaccionan, así como sus problemas y proyectos sociales de ordenación territorial. El profesorado podrá utilizar como referencia espacios más cercanos a la realidad del alumnado, sin caer en un análisis localista. Así mismo, tras un análisis general del espacio europeo comunitario, puede profundizar en aquellos aspectos que se considere más relevantes.
  
Las aportaciones de esta materia en el Bachillerato permitirán a los alumnos y alumnas contextualizar el análisis de los territorios en diversas escalas, reconocer los diferentes factores que configuran la organización espacial y las estructuras sociales y económicas que vertebran la ordenación del espacio geográfico, así como el papel de las decisiones políticas en la articulación y funcionamiento del territorio. Los estudiantes también deberán ser capaces de comprender la importancia de la acción social y de sus consecuencias medioambientales. Todo ello se realizará desde actitudes y valores entre los que figuran de modo destacado la sensibilidad y la responsabilidad hacia el medio y la solidaridad ante los problemas de un sistema territorial cada día más interdependiente y global.
  
Los contenidos se seleccionan en función de determinadas categorías relevantes en coherencia con los planteamientos anteriores: procesos básicos en la construcción del conocimiento en Geografía (con especial consideración de las explicaciones multifactoriales, de la interacción de elementos ecogeográficas y de los sistemas de organización territorial resultantes); conceptos básicos que explican la diferenciación de paisajes (clima, relieve, densidad, urbanización, etc.); las diversas acciones de carácter metodológico, que suponen la utilización de los procedimientos característicos del análisis geográfico (definir problemas, elaborar hipótesis, verificarlas, etc.) y de aquellas técnicas que facilitan el tratamiento, y posterior comunicación, de datos e informaciones presentadas en diversos códigos comunicativos; finalmente, las actitudes referidas a la forma y al proceso mismo de aprender, capaz de generar, simultáneamente, valores como la solidaridad y el respeto a la diversidad natural y social.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender y valorar la importancia del sentimiento y del comportamiento territorial del ser humano, especialmente, respecto al territorio español, forjado a lo largo de un proceso histórico y que se concreta en unos límites o fronteras que definen estrategias e intereses de grupos sociales.
  
2. Conocer y comprender la diversidad y pluralidad del espacio geográfico español, caracterizado por los grandes contrastes y la complejidad territorial derivados de los distintos factores naturales, históricos y de organización espacial que han ido modelando la sociedad, la cultura y el territorio de forma interdependiente.
  
3. Comprender y explicar en sus coordenadas temporales y espaciales los distintos proyectos sociales, que dan lugar a diferentes procesos de ordenación territorial, utilizando conceptos, procedimientos y destrezas específicamente geográficos para explicar el espacio como una realidad dinámica, diversa y compleja, en la que intervienen múltiples factores.
  
4. Explicar la desigual distribución geográfica de la población española y europea, en sus diferentes categorías, comprendiendo su dinámica, estructura y proyecciones futuras.
  
5. Utilizar los procedimientos específicos del conocimiento geográfico para explicar una situación territorial, partiendo de las percepciones espontáneas que se contrastan con los argumentos científicos para elaborar nuevas hipótesis, verificables a través de los datos.
  
6. Valorar la función del medio natural, de los recursos naturales y de las actividades productivas en la configuración del espacio geográfico europeo, español y de la Comunidad Valenciana, reconocer su relación mutua con la sociedad y percibir la condición del hombre como el agente de actuación más poderoso y rápido sobre el medio.
  
7. Caracterizar los rasgos geográficos básicos de los países de la U.E. y comprender las consecuencias espaciales de la integración de España en ella, desarrollando, a la vez, sentimientos de pertenencia a ámbitos espaciales supranacionales con una actitud solidaria y participativa.
  
8. Adquirir conciencia espacial para participar de forma activa y responsable en las decisiones que afecten a la ordenación del territorio y valorar la necesidad de potenciar el equilibrio natural y la equidad social.
  
9. Identificar y conceptualizar los diferentes elementos que configuran una explicación geográfica: dinámica atmosférica, explotación de los recursos naturales, proceso de urbanización, envejecimiento de la población, etc., utilizando para ello un vocabulario adecuado.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Aproximación al conocimiento geográfico.
  
Este primer núcleo asume contenidos de todos los demás núcleos. Se hace explícito para que no se considere un mero apéndice o sea tratado de manera autónoma. Su presencia es imprescindible y debe impregnar el resto de los núcleos de contenidos.
  
Se trata de enfatizar la concepción de la Geografía como un modo de conocimiento que utiliza unas formas de razonar y operar. La reflexión y consciencia acerca de este proceso de elaboración de conocimiento forma parte del mismo. Es necesario establecer como contenidos básicos aquellas acciones metodológicas que permiten al alumnado construir un conocimiento significativo. Ello supone realizar una serie de acciones metodológicas como son: el planteamiento y resolución de problemas, la identificación y corrección de representaciones de la realidad estereotipadas, la elaboración y verificación de hipótesis, la obtención y procesado de información proveniente de fuentes diversas, el análisis de los factores y la construcción de explicaciones geográficas coherentes. Ahora bien, para desarrollar estos contenidos metodológicos son necesarias determinadas técnicas de trabajo: análisis de documentos escritos, lectura e interpretación de mapas de diverso tipo, datos estadísticos, gráficas e imágenes formales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición de un problema referido a un proceso geográfico y formulación de hipótesis de trabajo.
  
- Análisis de las distintas variables ecogeográficas que intervienen en los sistemas de organización territorial para llegar a una síntesis explicativa.
  
- Utilización crítica de datos y elaboración de informaciones utilizando diversos códigos comunicativos: verbal, cartográfico, gráfico y estadístico.
  
2. España: unidad y diversidad del espacio geográfico.
  
Este núcleo tiene un carácter introductorio; en él se trata de presentar y razonar el espacio español en las diferentes escalas espaciales (desde la supranacional a la local). Este planteamiento general se puede apreciar en aspectos como el conocimiento de las homogeneidades y heterogeneidades, tanto físicas (relieve, clima, suelos, aguas, vegetación) como humanas (población, hábitat, actividades económicas, etc.), que caracterizan ese espacio y de la percepción que se tiene de sus rasgos comunes y de diversidad. Dicha percepción, que condiciona los comportamientos territoriales de los individuos, así como sus actitudes y valores hacia los demás, se elabora a partir del uso que se hace del espacio, así como de sus concepciones culturales e históricas.
  
El territorio español es el resultado del proceso histórico y se define y limita mediante sus fronteras exteriores. En otra escala de análisis, el territorio español se organiza internamente en Comunidades Autónomas mediante un ordenamiento político-administrativo como consecuencia de un proceso histórico más reciente y todavía inconcluso. Este proceso histórico y sus resultados en la organización territorial puede ser percibido y valorado por individuos y grupos sociales de modo muy diferente.
  
Por otro lado, hay que destacar que España en su desarrollo histórico ha condicionado otras concepciones socioespaciales entre las que destaca el espacio europeo, sin olvidar el iberoamericano y el ámbito mediterráneo, todos ellos en proceso de construcción.
  
De acuerdo con todo lo anterior, los contenidos de este núcleo son:
  
- El espacio geográfico: noción y características del espacio geográfico; elementos e instrumentos de información y representación geográfica; nociones de análisis de localizaciones y distribuciones espaciales. ?Globalización y diversidad en el mundo actual: procesos de mundialización y desigualdades territoriales; clasificaciones de las áreas geoeconómicas.
  
- Rasgos geográficos esenciales de España: situación geográfica; contrastes y diversidad internos; posición relativa en el mundo y en las áreas socioeconómicas y geopolíticas.
  
- La ordenación territorial actual del Estado en Comunidades Autónomas como resultado de procesos y proyectos históricos contemporáneos. El espacio geográfico de la Comunidad Valenciana.
  
3. Las dinámicas ecogeográficas.
  
Se pretende que los estudiantes conceptualicen el medio ecogeográfico como el resultado de la acción de factores interrelacionados, algunos de las cuales nacen de la propia naturaleza, mientras otros surgen de la sociedad. El medio es el producto de esta dinámica ecogeográfica en el que intervienen las unidades geomorfológicas, los contrastes climáticos, las aguas, los suelos y las formaciones vegetales. No se trata de la simple descripción de estos factores, sino de explicar la relación dialéctica que se establece entre ellos: cada factor o elemento condiciona en mayor o menor medida a los otros y es, a la vez, condicionado por éstos.
  
El medio geográfico debe ser considerado como el resultado inacabado de esta dinámica en la que las actividades humanas influyen en el medio físico y, a la vez, son influidas por él. La diversidad de medios ecogeográficos que caracterizan al territorio español es la consecuencia lógica de las diferentes dinámicas existentes.
  
En estas dinámicas ecogeográficas la acción humana puede ser decisiva, dando lugar a procesos de destrucción del medio físico que originan graves problemas medioambientales (erosión, contaminación, desertificación y deforestación) o a políticas de corte conservacionista y uso más racional de los recursos naturales. En ello, juegan un papel decisivo factores de carácter politico, social, técnico, económico, así como la percepción de la fragilidad del medio físico y la valoración que se haga del mismo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Los elementos que estructuran el medio físico: las unidades del relieve, los contrastes climáticos, las aguas, las formaciones vegetales y los suelos. El problema del agua en la Comunidad Valenciana.
  
- La variedad de los grandes conjuntos naturales españoles: identificación de sus elementos geomorfológicos, estructurales, climáticos y biogeográficos.
  
- Naturaleza y recursos en España: materias primas, fuentes y recursos energéticos.
  
- La interacción entre el medio físico y la sociedad: la protección de los espacios naturales, los problemas medioambientales y las políticas conservacionistas.
  
4. La desigual utilización de los recursos. Espacio y actividad económica. Los paisajes geográficos.
  
En este núcleo se pretende que los estudiantes comprendan y expliquen la diversidad de paisajes que existen en el territorio español como consecuencia de los diferentes modos de explotación y utilización por los seres humanos de los recursos que se hallan en el medio físico (agrarios, mineros, forestales, marinos, etc.). La heterogeneidad del medio físico provoca la desigual distribución de los recursos en el espacio y las diversas localizaciones de las actividades económicas humanas.
  
La desigual distribución de los recursos en el territorio español genera una distinta utilización del espacio caracterizado por aquella actividad que es predominante. Así, encontramos espacios en los que el medio físico es utilizado como un medio de producción, en actividades agrarias, forestales o piscícolas. Otros espacios son organizados de acuerdo con la actividad industrial, a la que no es ajena la política territorial de modernización de la industria o los más recientes procesos de reindustrialización y reconversión industrial. Finalmente, los profundos cambios que ha experimentado la economía y la sociedad española introducen nuevos usos del espacio geográfico como consecuencia de las actividades del sector terciario: algunas de éstas, como el comercio y el transporte, desempeñan un papel decisivo en la vertebración territorial; otras, como el turismo y el ocio, han producido un importante impacto socioeconómico y medioambiental.
  
Estos cambios han dado lugar a una mayor diversidad interna del espacio geográfico español y a una desigual localización de las actividades económicas que explica los desequilibrios territoriales reflejados, por ejemplo, en la distribución de la riqueza, en los niveles de bienestar y en la calidad de vida.
  
Junto a estas consecuencias socioeconómicas están las de carácter ambiental como resultado de la sobreexplotación o la mala utilización de los recursos, que pueden ocasionar graves problemas medioambientales: sobreexplotación de la tierra, contaminación de las aguas y de la atmósfera, degradación del medio.
  
De acuerdo con las consideraciones anteriores, los contenidos de este núcleo son:
  
- Acción de los factores socioeconómicos en el territorio español: evolución histórica, panorama actual y perspectivas.
  
- La pluralidad de los espacios rurales: transformación y diversificación de las actividades rurales y su plasmación en tipologías espaciales diversas; las dinámicas recientes del mundo rural.
  
- La reconversión de la actividad pesquera.
  
- Los espacios industriales. Fuentes de energía y aprovechamiento energético. La política territorial de modernización de la industria y sus consecuencias.
  
- Las actividades del sector terciario. El comercio y la red de transportes: la vertebración territorial. Los espacios de ocio. El turismo.
  
- El sector primario, la industria, y el sector terciario en la Comunidad Valenciana
  
- Las repercusiones socioeconómicas y ambientales de la explotación de los recursos.
  
5. El sistema urbano y la ordenación del territorio.
  
En este núcleo se estudia el sistema urbano y el actual proceso de terciarización de la economía española en relación con la distribución geográfica de la riqueza y de la población, que ha dado lugar a una determinada ordenación del territorio. Los estudiantes deben ser capaces de explicar los desequilibrios espaciales que se producen en España, mediante el análisis de los factores que han intervenido en su formación. Uno de ellos es la población española en cuyo comportamiento geodemográfico han aparecido nuevas tendencias como el envejecimiento, la disminución de la fecundidad y la modificación de las direcciones de los movimientos migratorios, reflejada en la variación de los saldos migratorios tradicionales. Así mismo, el estudio de la población también debe incluir el análisis de las estructuras biodemográficas (por edad y sexo) y laboral (población activa y parada). Todo ello incorporará la perspectiva de la evolución demográfica con objeto de explicar las desigualdades espaciales.
  
Otro aspecto que se estudia en este núcleo son los procesos de urbanización que han dado lugar a un sistema de ciudades. Las mismas ciudades se han transformado como consecuencia de su adecuación a nuevas actividades y funciones relacionadas con el sector terciario. Por su parte, la dinámica urbana se caracteriza por los procesos más recientes de difusión urbana como son el desarrollo de áreas periurbanas y metropolitanas. Esta expansión y difusión urbana ha producido un importante impacto ambiental y paisajístico.
  
Finalmente, se debe hacer hincapié en la interrelación entre los procesos de industrialización, urbanización, dinámica geodemográfica y creación de la red de transportes y comunicaciones, así como en el análisis de las disparidades regionales resultantes concretadas en una desigualdad en la distribución de la renta, del Producto Interior Bruto y de otros indicadores socioeconómicos. Estas desigualdades regionales pueden verse afectadas por las coyunturas económicas, por políticas de equilibrio interregional o por procesos como el de la integración de España en la Unión Europea, lo que plantea una redefinición de la situación regional española.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- La población española. La estructura biodemográfica y laboral. Evolución demográfica y desigualdades espaciales. La población de la Comunidad Valenciana.
  
- Procesos de urbanización. Morfología y estructura de las ciudades de la Comunidad Valenciana. Los sistemas de ciudades y las redes de transporte. Las actividades y funciones urbanas. El impacto ambiental.
  
- Las disparidades regionales y la ordenación territorial. Las políticas estatales para superar los desequilibrios regionales.
  
6. La proyección de España en el espacio mundial.
  
En este apartado se considera al espacio territorial español en el marco internacional, conformado por una red de relaciones económicas, sociales, políticas y culturales resultado de procesos históricos, que resaltan, especialmente, la proyección europea. España se ha incorporado al proceso de construcción de un espacio europeo todavía inacabado. El territorio español, como consecuencia de su integración en la Unión Europea es afectado por las políticas comunitarias. Igualmente, los elementos relevantes del territorio español son ahora redefinidos en un contexto más amplio. Las desigualdades socioeconómicas que caracterizan internamente al territorio español son reinterpretadas desde la referencia de las regiones europeas. Las decisiones políticas comunitarias se superponen a las que proceden de la iniciativa del Estado español y en las que intervienen intereses que van más allá del ámbito de las fronteras nacionales. Todo ello ha creado una nueva percepción del territorio español, así como nuevos sentimientos de pertenencia e identificación territorial, unas veces conflictivos y otras complementarios.
  
Con ser la construcción de Europa el proyecto exterior más importante de España no hay que olvidar su papel en una escala planetaria. Este espacio mundial es la consecuencia de la interacción de las estructuras de poder y los sistemas territoriales resultantes. Está caracterizado por las profundas desigualdades socio-económicas regionales en el ámbito mundial que dividen el mundo en países ricos y pobres (con una amplia gradación), lo que plantea dificultades de integración y también conflictos de intereses. Todo ello configura las relaciones geopolíticas en el ámbito mundial, que se caracterizan por una dinámica de consecuencias difíciles de prever. España participa en estas relaciones de modo particular o formando parte de organizaciones supranacionales. En particular, España desempeña un papel privilegiado en las relaciones con los países iberoamericanos y posee fuertes intereses geopolíticos en el área mediterránea, lo que se traduce en su participación en programas de cooperación y ayuda para el desarrollo.
  
De acuerdo con todo lo anterior, los contenidos de este núcleo son:
  
- El proceso de construcción de la Unión Europea: Estados y regiones. El reto de la creación de una política comunitaria.
  
- Naturaleza y medio ambiente en la Unión Europea: los contrastes físicos: relieve, clima e hidrografía; situación del medio ambiente y políticas comunitarias con incidencia ambiental.
  
- Las desigualdades socioeconómicas en las eurorregiones. Las políticas socioeconómicas comunitarias.
  
- España en el nuevo orden geopolítico mundial y el nuevo papel de Europa. El papel de España en la configuración de un espacio iberoamericano.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Conceptualizar España como un conjunto de caracteres geográficos plurales en su interior, pero con una identidad individual cuando se analizan en una escala mundial.
  
A través de este criterio podemos valorar el nivel de aprendizaje alcanzado por el alumnado en la comprensión del comportamiento territorial y en la explicación del hecho de ser ciudadano del Estado español. Así en un primer nivel el criterio se refiere a la capacidad de reconocer una descripción de paisajes heterogéneos (agrarios, industriales, de montaña, urbanos, litorales), que conforman el espacio geográfico de España. En un segundo nivel, a la capacidad de reconocer la localización precisa de esos diversos paisajes, identificando en el mapa los lugares de distinto tamaño y con características diferentes. En un tercer nivel el criterio hace referencia a la capacidad de emitir hipótesis sobre factores que intervienen en la organización de esos paisajes. Con este criterio no sólo se evalúan los conceptos adquiridos, sino también los procedimientos metodológicos, la forma de construir una explicación alternativa y las actitudes de análisis crítico con respecto a opiniones cotidianas.
  
2. Explicar la organización del espacio geográfico como resultado de un proceso sociohistórico, que va definiendo la constitución de las fronteras interiores y exteriores y la creación de sentimientos de pertenencia a un territorio concreto.
  
En un primer nivel, el criterio pretende comprobar si los estudiantes pueden identificar las fronteras provinciales y de Comunidades Autónomas en el territorio español, así como la proyección de su desarrollo histórico en el mundo (las fronteras idiomáticas, el nuevo mercado europeo) entendiéndolas como resultado de un proceso histórico complejo. En un segundo nivel, si los estudiantes saben localizar y conceptualizar la frontera como línea divisoria de las organizaciones sociales y territoriales, reflejo de procesos sociales en la organización territorial y que, en ocasiones, se establece mediante elementos medioambientales (un río, una cadena de montañas, la costa). En el tercer nivel, se evalúa la capacidad de explicar la constitución de fronteras como consecuencia de las estrategias de los agentes sociales desde el poder (político, militar, eclesiástico, económico) en diferentes momentos de nuestra historia.
  
3. Explicar la diversidad de paisajes como consecuencia del aprovechamiento y explotación económica de los recursos naturales en diferentes medios ecogeográficos, evaluando las principales repercusiones medioambientales.
  
En un primer nivel, los estudiantes tendrán que saber identificar y localizar los recursos del medio físico español (zonas pesqueras, mineras, agrarias, de ocio, etc.). En un segundo paso, deberán saber relacionar los factores que intervienen en esta delimitación (pendientes, tipos de suelo, humedad, temperatura, insolación, vías de acceso, etc.). Por último, serán capaces de explicar la interacción dinámica de esos factores; por ejemplo, el papel de la acción humana en el desencadenamiento de un desequilibrio ecológico (sobreexplotación de la fauna litoral) o bien en la gestión racional de los recursos (acuicultura).
  
4. Resolver un problema geográfico que afecte a la distribución de la población y riqueza mediante la utilización de diversas fuentes e indicadores socioeconómicos.
  
Este criterio presupone que los estudiantes deben dominar una metodología que les permita definir el problema con sus componentes relevantes, de tal forma que puedan formular hipótesis utilizando los conceptos precisos y verificarlos empleando las técnicas propias de la cartografía y la estadística descriptiva. Es posible identificar tres niveles en la resolución de problemas geográficos. En el primero de ellos, los estudiantes resolverán un problema explícitamente planteado, con información y datos precisos para su resolución (por ejemplo, averiguar si la población urbana envejece menos que la de los medios rurales). Un segundo nivel consistirá en que los estudiantes sepan plantearse el problema contando sólo con una información genérica, solicitando nueva información. Por último, en un tercer nivel, serán capaces de ofrecer un análisis satisfactorio de los factores que intervienen en la explicación de la desigual distribución de la riqueza y la población, evaluando sus consecuencias en la vida cotidiana.
  
5. Identificar los principales problemas medioambientales (erosión, contaminación, sobreexplotación de los recursos naturales) en un espacio concreto, analizando los factores que aumentan la inestabilidad de tal espacio o favorecen su estabilidad y planteando posibles acciones o soluciones.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los alumnos y alumnas son capaces de hacer un análisis y una valoración del grado de conservación o destrucción del medio físico natural a partir de la observación directa y del manejo de diversas fuentes informativas. Un primer paso consiste en identificar las variables que configuran un medio ecogeográfico. Un segundo paso consiste en saber relacionar estas variables en un sistema teórico de funcionamiento, explicando la incidencia que tiene la actividad humana en la ruptura del equilibrio ecológico. Por último, serán capaces de aplicar sus conocimientos a la explicación de los principales medios ecogeográficos de España proponiendo posibles planes de actuación que puedan corregir los desequilibrios medioambientales o conservar y proteger aquellos medios que estén amenazados.
  
6. Evaluar los posibles impactos que se derivan de la ordenación territorial de las ciudades en la vida social y en las relaciones económicas, así como su vinculación con las decisiones políticas.
  
Con este criterio se pretende valorar si los estudiantes son capaces de construir hipótesis explicativas sobre el futuro de algunos sectores urbanos, que pueden ser los suyos propios. Para ello deberán realizar un análisis de diversos documentos de información como, por ejemplo, un plan general de ordenación urbana u otros instrumentos de planificación similar. En un primer paso, se exigirá el reconocimiento del plano y de los símbolos y signos convencionales que explican el planeamiento proyectado. En un segundo grado, se solicitará la emisión de hipótesis sobre el posible desarrollo de ese barrio una vez efectuado lo planificado. Por último, se puede solicitar una alternativa razonada al planeamiento oficial. De esta forma, se desarrollan actitudes de conocimiento crítico ante hechos de la vida cotidiana.
  
7. Reconocer y aplicar los métodos específicos del conocimiento geográfico para explicar una situación espacial, extrayendo, procesando e interpretando la información procedente de diversos documentos y fuentes.
  
Con este criterio se pretende valorar el grado de autonomía intelectual alcanzado que permitirán enfrentarse con éxito a nuevas situaciones de carácter geográfico. Para ello, el estudiante deberá reconocer sus percepciones de la realidad, distinguiendo sus opiniones personales de otras opiniones y de los argumentos científicos. En segundo lugar, deberá ser consciente de las diferentes fases que conlleva la reconstrucción de su propio pensamiento tales como el acotar el problema que se va a estudiar y emitir hipótesis de trabajo que guíen el proceso de búsqueda para poder alcanzar unas conclusiones provisionales, mediante el uso de diversas fuentes de información, codificada en diversos lenguajes, y de técnicas que permitan procesar dicha información adecuadamente. En tercer lugar, deberá saber aplicar con rigor crítico y creatividad tales procedimientos, ajustándolos a la naturaleza del problema geográfico analizado así como tener la competencia comunicativa necesaria para informar de sus conclusiones a otras personas.
  
8. Localizar los distintos espacios industriales, a partir de los centros de producción de fuentes de energía y materias primas y de los intereses económicos, sociales y políticos.
  
Con este criterio se quiere averiguar si los alumnos y alumnas saben explicar la localización de los centros industriales a partir del análisis de factores medioambientales, socioeconómicos, y políticos, factores que son valorados de diverso modo de acuerdo con el proceso temporal en el que se analice su articulación concreta.
  
En un primer nivel, los estudiantes sabrán distinguir los diferentes tipos de industria y la relación de su localización con respecto a las fuentes de energía y materias primas. En un segundo nivel, los estudiantes deberán considerar otros factores de la localización industrial tales como concentraciones de población, redes de comunicación o política de la administración. Finalmente, deberán articular diferentes modelos de localización en los que combinen diferentes escalas de análisis, desde la comarca al espacio mundial, explicando la existencia de las diversas áreas industriales del territorio español.
  
9. Identificar las etapas fundamentales de la construcción de la Unión Europea, conocer sus instituciones y funcionamiento y valorar las consecuencias espaciales de su política socioeconómica interior y exterior.
  
Con este criterio se pretende comprobar, en un primer nivel, que los estudiantes conocen las principales etapas que jalonan la construcción de la Unión Europea y la función de las instituciones comunitarias más importantes. En un segundo nivel, deberán saber definir los problemas fundamentales de diverso orden, que responden a diferentes intereses nacionales y que han dificultado o dificultan el proceso de integración europeo. Finalmente, deberán valorar las repercusiones políticas, sociales y económicas de la construcción del espacio comunitario en el contexto de un mundo cada vez más internacionalizado, afectado por problemas comunes y con centros de decisión supranacionales.
  
10. Planificar una salida al entorno o trabajo de campo, preparar la documentación o material previo necesario, plantear cuestiones o problemas sobre la zona, recoger información, efectuar cálculos, dibujar croquis, etc., y elaborar y presentar un informe utilizando un vocabulario geográfico correcto.
  
Este criterio trata de evaluar en qué medida los estudiantes son capaces de planificar y realizar un trabajo de indagación sobre el terreno, efectuando para ello, previa preparación, una excursión geográfica o trabajo de campo.
  
11. Distinguir los principales contrastes territoriales, tanto entre Comunidades Autónomas como internos en algunas de ellas, para analizar los desequilibrios territoriales existentes en España y conocer las políticas europeas de desarrollo regional.
  
Con este criterio se pretende comprobar en un primer nivel que los estudiantes aplican el conocimiento de los desequilibrios territoriales, como resultado de un conjunto de factores de diverso orden, al territorio de la Comunidad Valenciana. En un segundo nivel deberán ser capaces de aplicarlo a otras Comunidades Autónomas, para finalmente comprender problemas de compensación o descompensación territorial especialmente relevantes en la actualidad, así como las políticas de desarrollo regional generadas en el ámbito territorial español y en el de las políticas regionales de la Unión Europea.
  
MATEMÁTICAS APLICADAS A LAS CIENCIAS SOCIALES I y II
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
La constante ampliación del rango de aplicaciones de las Matemáticas, que han demostrado ser eficaces para describir, analizar y comprender las pautas que subyacen en un número creciente de fenómenos sociales, hace conveniente que los estudiantes de la modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales adquieran la formación suficiente para comprender determinados métodos matemáticos y dominar las destrezas necesarias para su aplicación.
  
Las Matemáticas proporcionan el lenguaje adecuado para describir científicamente ciertos aspectos de la realidad y disponen de métodos que permiten analizarlos y comprenderlos con profundidad. En consecuencia, las Matemáticas resultan tener un carácter instrumental que se traduce en su profusa utilización para representar, sintetizar y comunicar (por medio de gráficas, tablas y modelos abstractos) la información cuantitativa relevante de muchos de los fenómenos estudiados por las Ciencias Sociales. La utilización de las matemáticas se da en mucha mayor medida en las ciencias relacionadas con el mundo de la economía, bien sea porque son más directamente cuantificables, bien porque su desarrollo histórico ha conducido más tempranamente en esa dirección.
  
Para la utilización efectiva de las matemáticas, tan importantes como los propios contenidos conceptuales son los procedimientos, habilidades, hábitos, estructuras y actitudes que caracterizan a la actividad matemática: el diseño de estrategias de actuación; la toma de decisiones sobre los conceptos y técnicas que se van a utilizar; la explicitación de las hipótesis que se admiten; la formulación, comprobación y refutación de conjeturas; la búsqueda de regularidades; la aplicación de algoritmos concretos; la ejecución de cálculos y la comprensión, interpretación y comunicación de los resultados. Precisamente ese particular modo de hacer de las matemáticas contiene valores formativos muy generales que contribuyen a crear hábitos, estructuras mentales y actitudes que transcienden las propias matemáticas para formar parte de una concepción amplia y científica de la realidad.
  
Las Matemáticas de Bachillerato, en cualquiera de sus modalidades, deben conseguir dos grandes objetivos. Por un lado, deberán proporcionar a los estudiantes una madurez intelectual y un conjunto de conocimientos y herramientas que les permitan moverse con seguridad y con responsabilidad en el entorno social una vez terminados sus estudios de secundaria. Por otro, deberán garantizar una adecuada preparación, para que estos mismos estudiantes puedan acceder a estudios posteriores de formación profesional de grado superior o universitarios.
  
Parece obvio señalar que en el diseño del currículo de las Matemáticas de cualquier modalidad de Bachillerato deben tenerse en cuenta ambos objetivos, pero, que sólo desde el segundo de ellos es posible matizar las características singulares de sus contenidos.
  
En consecuencia, los contenidos de las Matemáticas Aplicadas a las Ciencias Sociales se han diseñado otorgando un papel predominante a los procedimientos y las técnicas instrumentales orientados a la resolución de problemas y actividades relacionadas con el mundo de la economía, de la información y, en general, con todos aquellos fenómenos que se deriven de la realidad social.
  
Por otra parte, determinadas características como el rigor formal, la abstracción o los procesos deductivos que estructuran y definen el método matemático no pueden estar ausentes de las Matemáticas de Bachillerato, cualquiera que sea su nivel y modalidad. En este caso, los atributos anteriormente señalados deberán aplicarse con la suficiente prevención y de forma escalonada a lo largo de los dos cursos de la etapa, respetando, en cualquier caso, las características procedimentales asignadas a cada uno de ellos.
  
En un mundo en el que el progreso tecnológico avanza a pasos agigantados liderando y facilitando el desarrollo de las modernas sociedades de nuestro tiempo, el acceso a las llamadas nuevas tecnologías constituye una necesidad para cualquier ciudadano que desee estar bien informado y es indispensable para todos los profesionales que trabajan en asuntos económicos o sociales, en cualquiera de sus modalidades.
  
Las Matemáticas que, como en todos los demás ámbitos de la ciencia y de la tecnología, subyacen como fuente impulsora y aglutinante del desarrollo económico y sociológico, en todo lo que éstos tienen de componente científica, no pueden quedar ajenas al fenómeno anteriormente reseñado. Por ello, es importante que entre los contenidos de matemáticas se incluya el uso adecuado y razonado de determinados recursos tecnológicos, como las calculadoras o los programas informáticos, que, por una parte, facilitarán la ejecución y la comprensión de determinados procesos estrictamente matemáticos y, por otra, posibilitarán una toma de contacto con el mundo de la tecnología desde una óptica educativa, revelando la utilidad práctica de estos recursos a la hora de resolver numerosas situaciones problemáticas relacionadas con la realidad social y la vida cotidiana.
  
Por último, parece innecesario resaltar que los procesos que se involucran en la resolución de problemas entendida como un proceso abierto de indagación, formulación de preguntas interesantes y búsqueda creativa de resultados, contiene todas las características propias de la actividad matemática ayudan, como ningunos otros, a desarrollar la capacidad de razonar de los alumnos a la vez que les proveen de actitudes y hábitos propios del que hacer matemático. Y en consecuencia debe estar presente continuamente de forma transversal en el desarrollo del currículo de las Matemáticas Aplicadas a las Ciencias Sociales en los dos cursos del Bachillerato.
  
Los contenidos de las asignaturas Matemáticas I y Matemáticas II se exponen agrupados en núcleos.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender la forma de organización de los conocimientos propia de las matemáticas: establecimiento de definiciones precisas, demostración de las propiedades relacionadas con los conceptos definidos y justificación de los procedimientos, técnicas y fórmulas que simplifican la resolución de problemas.
  
2. Aplicar adaptando los conocimientos matemáticos adquiridos a situaciones diversas que puedan presentarse en fenómenos y procesos propios de las ciencias humanas y sociales.
  
3. Utilizar y contrastar estrategias diversas para la resolución de problemas, de forma que les permita enfrentarse a situaciones nuevas con autonomía, eficacia y creatividad.
  
4. Utilizar los conocimientos matemáticos adquiridos para interpretar críticamente los mensajes, datos e informaciones que aparecen en los medios de comunicación y otros ámbitos sobre cuestiones económicas y sociales de la actualidad.
  
5. Elaborar juicios y formar criterios propios sobre fenómenos sociales y económicos mediante actitudes propias de la actividad matemática como son la visión crítica, la necesidad de verificación, la justificación de las afirmaciones, la valoración de la precisión, el gusto por el rigor, la necesidad de cuestionar las apreciaciones intuitivas. Y la apertura a nuevas ideas.
  
6. Establecer relaciones entre las matemáticas y el entorno social, cultural y económico, apreciando su lugar como parte de nuestra cultura.
  
7. Servirse de los medios tecnológicos que se encuentran a su disposición, haciendo un uso racional de ellos y descubriendo las enormes posibilidades que nos ofrecen.
  
8. Aprovechar los cauces de información facilitadas por las nuevas tecnologías, seleccionando aquello que pueda ser más útil para resolver los problemas planteados.
  
9. Expresarse oral, escrita y gráficamente en situaciones susceptibles de ser tratadas matemáticamente, mediante la adquisición y el manejo de un vocabulario específico de notaciones y términos matemáticos.
  
10. Apreciar la utilidad y las limitaciones de los recursos mecánicos de cálculo, así como la necesidad de someter a revisión crítica los resultados obtenidos por tales procedimientos.
  
11. Utilizar el discurso racional para plantear acertadamente los problemas, justificar procedimientos, adquirir cierto rigor en el pensamiento científico, encadenar coherentemente los argumentos y detectar incorrecciones lógicas.
  
MATEMÁTICAS APLICADAS A LAS CIENCIAS SOCIALES I
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Resolución de Problemas.
  
Al mismo tiempo que se resuelven los problemas que permiten plantear los conceptos y técnicas matemáticas que se proponen en los otros núcleos de contenidos, resulta útil reflexionar sobre los procedimientos y métodos empleados. La explicitación de las distintas fases que ha supuesto la resolución de un problema y la sistematización de las estrategias heurísticas empleadas con éxito, constituye una ayuda y una guía para actuar ante nuevas situaciones problemáticas y para revisar críticamente los problemas ya resueltos. En consecuencia, este núcleo tiene un carácter transversal y sus contenidos serán tenidos en cuenta exclusivamente en conexión con el desarrollo del resto de los contenidos.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Fases en la resolución de problemas: formulación, elaboración de conjeturas, diseño y ejecución de la estrategia de actuación, interpretación de los posibles resultados.
  
- Algunas estrategias de actuación: simplificación, analogía, particularización, generalización, inducción, razonamiento por reducción al absurdo, análisis de las posibilidades, etc.
  
2. Álgebra.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Números racionales e irracionales. La recta real. Intervalos.
  
- Polinomios. Operaciones elementales. Regla de Ruffini. Fracciones algebraicas: operaciones y descomposición en fracciones simples.
  
- Resolución algebraica de ecuaciones de primer y segundo grado.
  
- Interpretación y resolución gráfica y algebraica de sistemas lineales de ecuaciones con dos incógnitas.
  
- Interpretación y resolución gráfica de inecuaciones lineales con una o dos incógnitas.
  
3. Análisis.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Funciones reales de variable real. Propiedades de las funciones y su interpretación gráfica: dominio, recorrido, continuidad, crecimiento y decrecimiento, extremos relativos.
  
- Identificación y Utilización de tablas y gráficas de los modelos funcionales apropiados para describir e interpretar matemáticamente diversos fenómenos propios de las Ciencias Humanas y Sociales.
  
- Obtención de valores desconocidos en funciones dadas por su tabla: la interpolación lineal. Problemas de aplicación.
  
- Estudio gráfico y analítico de las funciones polinómicas de primer y segundo grado y de las funciones de proporcionalidad inversa. Identificación e interpretación de funciones exponenciales, logarítmicas y periódicas sencillas con la ayuda de la calculadora y/o programas informáticos.
  
- Idea intuitiva de límite funcional. Aplicación al estudio de discontinuidades.
  
- Tasa de variación media. Interpretación geométrica. Derivada de una función en un punto. Iniciación al cálculo de derivadas.
  
4. Estadística.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Terminología y conceptos básicos de la Estadística:
  
\*Individuo, población, muestra, variable estadística.
  
\*Organización de los datos: gráficos y tablas de frecuencias.
  
\*Distribución de frecuencias.
  
\*Parámetros estadísticos. Significado y cálculo.
  
- Estadística bidimensional. Elaboración e interpretación de tablas de frecuencias de doble entrada y nubes de puntos.
  
- Cálculo e interpretación de los parámetros estadísticos bidimensionales usuales.
  
- Coeficiente de correlación lineal. Interpretación y cálculo.
  
- Regresión lineal. Rectas de regresión. Utilización de las rectas de regresión para interpolar. Predicciones estadísticas.
  
5. Probabilidad.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Medida de la incertidumbre. Asignación de probabilidades. Leyes de la probabilidad. Experiencias aleatorias compuestas. Tablas de contingencia y diagramas en árbol. Probabilidad condicionada. Probabilidad total. Probabilidad a posteriori.
  
- Distribuciones de probabilidad binomial y normal. Utilización de tablas de la distribución binomial y de la distribución normal en la resolución de problemas que requieran cálculos probabilísticos.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar los números racionales e irracionales, sus notaciones, operaciones y procedimientos asociados, para presentar e intercambiar información y resolver problemas y situaciones extraídos de la realidad social y de la vida cotidiana.
  
Se pretende evaluar la capacidad de los estudiantes para utilizar adecuadamente los números y sus operaciones y de recurrir a la notación numérica más conveniente para expresar los resultados de estimaciones, cálculos y problemas.
  
2. Transcribir problemas al lenguaje algebraico, utilizar las técnicas matemáticas apropiadas en cada caso para resolverlos, presentar adecuadamente las soluciones obtenidas e interpretarlas en sus contextos.
  
Se pretende evaluar el grado de destreza alcanzado en la resolución de problemas en general, preferiblemente planteados en contextos o situaciones propias de las ciencias sociales, y específicamente de aquellos problemas que puedan requerir un planteamiento y una resolución algebraica. Se valorará también la capacidad de justificar la estrategia diseñada para resolver el problema, la corrección de los razonamientos, la elección de los tipos de números adecuados para expresar la solución y la interpretación de los resultados obtenidos en coherencia con el contexto o situación planteada.
  
3. Reconocer las familias de funciones más frecuentes en los fenómenos económicos y sociales, relacionar sus gráficas con fenómenos que se ajusten a ellas e interpretar, cuantitativa y cualitativamente, las situaciones presentadas mediante relaciones funcionales expresadas en forma de tablas numéricas, gráficas o expresiones algebraicas.
  
Se pretende evaluar la capacidad de describir e interpretar el comportamiento global de fenómenos funcionales característicos de las ciencias humanas y sociales cuando la relación entre las variables de interés es presentada indistintamente en forma de descripción verbal, de tabla numérica, de gráfica o de expresión algebraica. Se contrastará asimismo la destreza alcanzada en la traducción global entre las cuatro formas de representación funcional y la habilidad para identificar y distinguir los modelos funcionales más simples atendiendo a sus características globales.
  
4. Utilizar las tablas y gráficas como instrumento para el estudio de situaciones empíricas relacionadas con fenómenos sociales y analizar funciones que no se ajusten a ninguna fórmula algebraica y que propicien la utilización de métodos numéricos para la obtención de valores no conocidos.
  
Se pretende evaluar la habilidad alcanzada en el manejo de datos numéricos provenientes de situaciones empíricas en las que la relación entre las variables no venga expresada analíticamente. Esa habilidad se manifestará en la utilización de las técnicas numéricas adecuadas para la obtención de informaciones cuantitativas suplementarias sobre la situación, en la elección razonada de una familia funcional apropiada para ajustar a un modelo matemático la situación y en la ejecución de los cálculos necesarios para estimar los parámetros del modelo elegido.
  
5. Elaborar e interpretar informes sobre situaciones reales, susceptibles de ser presentadas en forma de gráficas o a través de expresiones polinómicas o racionales sencillas, que exijan tener en cuenta intervalos de crecimiento y decrecimiento, continuidad, máximos y mínimos y tendencias de evolución de una situación.
  
Se pretende evaluar la capacidad de analizar gráficamente las propiedades locales de las funciones y la habilidad alcanzada para utilizar dicho análisis en la interpretación del contexto al que se refiera la gráfica funcional.
  
6. Interpretar el grado de correlación existente entre las variables de una distribución estadística bidimensional y obtener las rectas de regresión para hacer predicciones estadísticas en un contexto de resolución de problemas relacionados con fenómenos económicos o sociales.
  
Se pretende valorar la destreza alcanzada en el análisis cualitativo de la información gráfica suministrada por nubes de puntos y la capacidad de discutir si razonablemente se puede suponer una relación funcional o una relación estocástica entre las variables representadas. Se pretende comprobar la comprensión del coeficiente de correlación como medida del grado de relación lineal existente entre dos variables y la capacidad para asociar valores concretos de los parámetros de las rectas de regresión a conjuntos de datos o a nubes de puntos correspondientes. Se evaluará también la soltura alcanzada en la utilización de las rectas de regresión como modelo matemático que permite realizar interpolaciones y extrapolaciones.
  
7. Utilizar técnicas estadísticas elementales para tomar decisiones ante situaciones que se ajusten a una distribución de probabilidad binomial o normal, determinando las probabilidades de uno o varios sucesos, sin necesidad de cálculos combinatorios.
  
Se pretende evaluar la capacidad de señalar la existencia de sucesos cuya ocurrencia está sujeta a incertidumbre, valorando la destreza adquirida para medir e interpretar coherentemente su verosimilitud, recurriendo, si procede, al uso de tablas de las distribuciones binomial y normal, preferentemente en contextos sociales o económicos.
  
8. Organizar y codificar informaciones; seleccionar, comparar y valorar estrategias; enfrentarse a situaciones nuevas con eficacia y utilizar las herramientas matemáticas adquiridas.
  
Se pretende evaluar la destreza alcanzada en la reflexión lógico-deductiva, los modos de argumentación propios de las matemáticas, la resolución de problemas y la realización de investigaciones.
  
MATEMÁTICAS APLICADAS A LAS CIENCIAS SOCIALES II
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Resolución de Problemas.
  
En este curso se proseguirá la reflexión sobre las pautas de actuación y las fases que comporta el proceso de resolución de problemas. Los contenidos son los mismos que se exponen en el núcleo correspondiente de Matemáticas aplicadas a las Ciencias Sociales I y serán tratados exclusivamente en relación con los problemas que permiten plantear los conceptos y técnicas matemáticas propuestos en los demás núcleos de la materia.
  
2. Álgebra lineal.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- La matriz como expresión de tablas y grafos. Matrices especiales. Suma y producto de matrices.
  
- Obtención de matrices inversas sencillas por el método de Gauss.
  
- Resolución de ecuaciones y sistemas de ecuaciones matriciales sencillos.
  
- Utilización del método Gauss en la discusión y resolución de un sistema de ecuaciones lineales con dos o tres incógnitas.
  
- Determinante de una matriz. Aplicaciones de las matrices y los determinantes a la resolución de sistemas de ecuaciones lineales.
  
- Resolución de problemas con enunciados relativos a las Ciencias Sociales y a la Economía que pueden resolverse mediante el planteamiento de sistemas de ecuaciones lineales de dos o tres incógnitas.
  
- Interpretación y resolución gráfica de inecuaciones y sistemas de inecuaciones lineales con dos incógnitas.
  
- Iniciación a la programación lineal bidimensional. Noción de optimación. Conceptos generales: la función objetivo y las restricciones. Método gráfico para la resolución de problemas de programación lineal.
  
- Resolución de problemas de programación lineal aplicados a la economía, la administración y la gestión.
  
3. Análisis.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Límite y continuidad de una función en un punto. Estudio de las discontinuidades de una función.
  
- Derivada de una función. Derivación y continuidad. Cálculo de derivadas de funciones conocidas.
  
- Aplicación de las derivadas al estudio de las propiedades locales de las funciones elementales (polinómicas, exponenciales, logarítmicas, productos y cocientes) y a la resolución de problemas de optimización relacionados con las Ciencias Sociales y la Economía.
  
- Estudio y representación gráfica de una función polinómica o racional sencilla a partir de sus propiedades globales y locales.
  
- La integral: Introducción al concepto de integral definida.
  
4. Estadística y Probabilidad.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Experimentos aleatorios. Sucesos. Operaciones con sucesos.
  
- Profundización en las leyes de la probabilidad. Probabilidad condicionada. Probabilidad total.
  
- Técnicas de muestreo. Parámetros de una población. Distribución de probabilidad de la media muestral. Teorema central del límite.
  
- Intervalo de confianza de la media de la población. Nivel de confianza.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar el lenguaje matricial y aplicar las operaciones con matrices en situaciones reales en las que hay que transmitir información estructurada en forma de tablas o grafos.
  
Se pretende evaluar la capacidad de organizar en forma matricial la información disponible en situaciones apropiadas, de realizar las operaciones oportunas con matrices y de interpretar adecuadamente los resultados.
  
2. Emplear el método de Gauss para obtener matrices inversas de órdenes dos o tres y para discutir y resolver un sistema de ecuaciones lineales con dos o tres incógnitas.
  
Se pretende evaluar la soltura adquirida en la utilización del método de Gauss en la obtención de matrices inversas y en la resolución y discusión de sistemas de ecuaciones lineales.
  
3. Transcribir un problema expresado en lenguaje usual al lenguaje algebraico y resolverlo utilizando técnicas algebraicas determinadas: matrices, resolución de sistemas de ecuaciones lineales y programación lineal bidimensional, interpretando críticamente el significado de las soluciones obtenidas.
  
Se pretende evaluar la soltura adquirida en la utilización del lenguaje algebraico, en la elección de las herramientas algebraicas apropiadas para resolver problemas y en la interpretación de las soluciones obtenidas.
  
4. Analizar, cualitativa y cuantitativamente, las propiedades globales y locales (dominio, recorrido, continuidad, simetrías, periodicidad, puntos de corte, asíntotas, intervalos de crecimiento) de una función que describa una situación real, extraída de fenómenos habituales en las ciencias sociales, para representarla gráficamente y extraer información práctica que ayude a analizar el fenómeno del que se derive.
  
Se pretende comprobar la capacidad de interpretar fenómenos o contextos propios de las ciencias económicas y sociales estudiando analíticamente las propiedades locales de las funciones que los describen mediante modelos.
  
5. Utilizar el cálculo de derivadas como herramienta para resolver problemas de optimización extraídos de situaciones reales de carácter económico y sociológico, interpretando los resultados obtenidos de acuerdo con los enunciados.
  
Se pretende valorar la destreza adquirida en la aplicación de las técnicas del cálculo diferencial para la obtención de valores óptimos en problemas relacionados con las ciencias económicas y sociales. Se valorará también la capacidad de interpretar los resultados obtenidos en el contexto del problema formulado.
  
6. Asignar probabilidades a sucesos aleatorios simples y compuestos, dependientes e independientes, relacionadas con fenómenos sociales o naturales e interpretarlas; utilizar técnicas de conteo directo, diagramas de árbol, cálculos simples o tablas de contingencia.
  
Se pretende comprobar la capacidad de realizar estudios probabilísticos en situaciones sujetas a incertidumbre, utilizando en cada caso las técnicas adecuadas.
  
7. Planificar y realizar estudios concretos de una población, a partir de una muestra bien seleccionada, asignar un nivel de significación, para inferir sobre la media poblacional y estimar el error cometido.
  
Se pretende verificar la comprensión del proceso estadístico en su conjunto y la capacidad de obtener información acerca de una población interpretando los datos obtenidos mediante muestreos simples.
  
8. Analizar de forma crítica informes estadísticos presentes en los medios de comunicación y otros ámbitos, y detectar posibles errores y manipulaciones en la presentación de determinados datos.
  
Se pretende evaluar la capacitación para analizar críticamente e interpretar informes o informaciones que utilicen tablas y gráficas estadísticas para presentar o discutir los resultados de encuestas y censos.
  
9. Resolver problemas que requieran codificar informaciones, seleccionar, comparar y valorar estrategias y elegir las herramientas matemáticas adecuadas para la búsqueda de soluciones en cada caso.
  
Se pretende evaluar la capacidad de aplicar los conocimientos matemáticos generales para resolver problemas planteados en situaciones prácticas.
  
ECONOMIA y ORGANIZACIÓN de EMPRESAS
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
El objeto de estudio de esta asignatura lo constituye la empresa como realidad fundamental de la estructura socioeconómica contemporánea, incluyéndose en este estudio tanto el análisis de su interior como sistema organizado y con funciones y objetivos establecidos, como el de sus relaciones con el entorno en el que proyecta su influencia y del que recibe continuas exigencias de actualización y adaptación.
  
La problemática de la empresa en nuestros días es muy amplia y no exclusivamente económica. Como institución desarrolla su actividad dentro de un orden social y jurídico del que participa en sus normas, valores y relaciones de poder; la progresiva complejidad tecnológica en la empresa se corresponde con importantes cambios en su organización y en las nuevas formas de gestión de la información; la formación profesional y cultural del factor humano es cada vez mayor y se refleja en cambios de valores, actitudes y necesidades psicológicas y sociales, que se traducen en mayores demandas de participación y satisfacción en el trabajo; la legislación refleja cada vez más la conciencia de que el uso que se haga de los recursos naturales escasos así como los costes que se generan sobre el medio ambiente deben ser regulados y controlados.
  
En este sentido la materia específica de Economía y Organización de Empresas debe contribuir a la formación de los estudiantes en un campo especializado del saber, con un enfoque multidisciplinar y reuniendo organizadamente contenidos que corresponden a economía de la empresa, teoría de la organización, cálculo financiero, teoría de la información y su tratamiento y contabilidad.
  
Como materia específica de modalidad debe contribuir a la formación general, al mismo tiempo que debe orientar la elección de estudios posteriores del ámbito universitario y de la formación profesional específica.
  
Además, el estudio de la economía de la empresa y de la contabilidad debe enmarcarse en los fines propios de esta etapa y, como formación profesional de base, contribuir a la formación integral de las personas, sin pretender ocupar el campo de la formación profesional específica, organizada en ciclos formativos propios y con funciones y objetivos bien definidos.
  
Los contenidos de Economía y Organización de Empresas se estructuran en tres apartados. Por una parte, están aquellos de naturaleza económica y normativa más relacionados con la empresa en su acepción más frecuente, es decir, como organización cuyas funciones son las de producir y comercializar ideas, bienes o servicios, y cuya finalidad es la obtención de beneficios. Este debe ser el referente disciplinar central al que estén referidos los demás núcleos. Son los contenidos relativos a los núcleos de «La empresa como elemento del sistema económico y social y su marco externo», «Funcionamiento económico de las empresas» y «Estructura y análisis patrimonial». Se considera necesario el estudio de la contabilidad con un nivel de desarrollo suficiente para que los estudiantes puedan leer e interpretar balances y cuentas anuales.
  
Un segundo apartado de contenidos incluye un conjunto de principios teóricos y prácticos y una serie de procedimientos y actitudes que, siendo válidos para las organizaciones empresariales, son también aplicables a cualquier tipo de organizaciones. Una empresa, en este sentido amplio, es todo grupo o asociación que se organiza con objeto de emprender algo y con ello obtener determinados fines. Desde este punto de vista, una empresa puede ser una institución, una entidad financiera, un centro cultural, un grupo político o sindical, un centro de investigación, una dependencia de la administración pública, etc. Los contenidos que se recogen en este apartado, fundamentalmente procedimentales, se refieren al funcionamiento de las organizaciones, de las personas y los grupos en las organizaciones, a cómo se relacionan y se comunican entre sí las personas y las organizaciones, a los sistemas de registro y de tratamiento de la información, a las técnicas aplicadas, etc., referidos preferentemente a la empresa como organización tipo.
  
Un tercer apartado se justifica por la necesidad de atender demandas relacionadas con las nuevas formas de transición a la vida activa, caracterizadas por la complejidad, la incertidumbre y los nuevos modos de trabajo que comienzan a ser posibles, (y lo serán más en un futuro), y que plantean al sistema educativo nuevas necesidades de formación: fomento de la iniciativa en la elaboración de un proyecto de desarrollo personal o profesional, desarrollo de capacidades creativas y emprendedoras, etc. Esta orientación puede llevarse a cabo optando por un modelo pedagógico que integre y articule los contenidos propios de la Economía de la empresa en torno a un proyecto de viabilidad empresarial, en el que adquieren sentido y aplicación los demás núcleos de contenido. Desde esta perspectiva, adquieren especial relevancia los contenidos relacionados con los procedimientos y actitudes que integran el tercer apartado de contenidos que se concreta en el núcleo de «El proyecto de iniciativa empresarial». Este núcleo tiene un papel transversal respecto del resto de contenidos, de los que debe ser el referente y donde adquieren sentido los contenidos de los demás núcleos, ya que en él se incorporan los conceptos y procedimientos contenidos en otros núcleos, se contrastan con iniciativas concretas, se interpretan a la luz de los problemas prácticos que se presentan, y fundamentalmente, se aplican y adquieren funcionalidad.
  
Esta selección de contenidos atiende parcialmente la gran demanda de formación en el campo económico administrativo que la sociedad reclama.
  
Debe atender también las demandas de otro tipo de itinerarios para los que las capacidades de relación y de comunicación, de manejo de técnicas racionales de tratamiento de la información, de iniciativa y autonomía, de conocer e interpretar estados de cuentas y memorias anuales etc. resultan cada vez más necesarias. No se ha de olvidar, por último, su contribución a la formación común de los estudiantes a partir del desarrollo de habilidades sociales de integración en grupos y organizaciones y, en general, de capacidades que favorecen la transición a la vida activa y adulta.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que los alumnos y las alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Identificar la naturaleza, funciones y principales características de diferentes tipos de empresas.
  
2. Analizar las diferentes áreas funcionales y sus funciones específicas, sus relaciones internas y externas y el funcionamiento global de las empresas.
  
3. Estudiar las políticas de marketing de diferentes empresas en función de los mercados a las que dirigen sus productos.
  
4. Conocer y utilizar la contabilidad como fuente de información básica de la empresa a partir de la cual interpretar estados de cuentas anuales de empresas pequeñas o medianas, identificando sus desequilibrios económicos y financieros y proponer y evaluar medidas correctoras, en su caso.
  
5. Abordar con autonomía y creatividad la planificación de proyectos sencillos de iniciativa empresarial, evaluando los recursos necesarios y los diferentes aspectos clave que se deben tener en cuenta al crear y organizar una empresa: analizando las principales estrategias.
  
6. Reconocer la variedad de contribuciones económicas y sociales de los distintos tipos de empresas y valorar críticamente su aportación al producto social: a partir de la investigación, innovación e implantación de nuevas tecnologías, así como los efectos sobre el medio ambiente y su incidencia en la calidad de vida de las personas.
  
7. Conocer los mecanismos y valores que rigen la vida de las organizaciones y analizar las razones de las disfunciones y conflictos que se presentan, elaborando juicios y criterios personales.
  
8. Identificar las consecuencias, para las empresas y para la sociedad, de la globalización de la economía y las posibles líneas de conducta a adoptar frente a este fenómeno.
  
9. Obtener, seleccionar e interpretar información relativa al mundo económico y empresarial, tratarla de forma autónoma, adoptando métodos adecuados a cada situación particular, y aplicarla a la resolución de problemas prácticos.
  
10. Transmitir y comunicar informaciones de forma organizada e inteligible, seleccionando el formato y cauce técnico más adecuado en función del contenido, intenciones del mensaje y características del receptor, fomentando el uso de medios informáticos.
  
11. Actuar con flexibilidad y confianza y participar en los procesos de toma de decisiones a partir de una planificación rigurosa, contrastada y documentada.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. La empresa y su marco externo
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- La empresa como unidad económica.
  
- Concepto de empresa. Clasificación.
  
- Teorías sobre la empresa. Empresa y empresario.
  
- La empresa y la realidad socioeconómica.
  
- Evolución de la empresa: Tendencias actuales de integración de empresas y retos de las pequeñas y medianas empresas.
  
- Objetivos y funciones de la empresa.
  
- La empresa como sistema.
  
- Responsabilidad social de la empresa. La cadena de valor. El sector.
  
Con estos contenidos se pretende iniciar a los estudiantes en el conocimiento de las organizaciones de tipo empresarial y de sus objetivos y funciones en un determinado contexto económico y social.
  
2. Proyecto de iniciativa empresarial: análisis, creación y desarrollo de la empresa.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de la idea de negocio.
  
- Elementos para el análisis: Factores de localización espacial y dimensión.
  
- Aspectos claves de gestión.
  
- Proceso de creación de una empresa.
  
- Trámites de puesta en marcha.
  
- El crecimiento de la empresa; crecimiento interno y crecimiento externo.
  
- La internacionalización. La competencia global. La empresa multinacional.
  
Con objeto de fomentar la iniciativa de los estudiantes y para centrar el objeto de estudio en la empresa se aborda en este núcleo el proceso de creación de una empresa desde la concepción de la idea hasta la elaboración de un esquemático análisis de viabilidad.
  
3. Área de organización de la Empresa.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estructura y organización de la empresa: Agrupación de unidades.
  
- Áreas básicas de actividad y su interdependencia.
  
- Teorías y funciones de la dirección.
  
- Proceso de toma de decisiones.
  
- El sistema de información interno y externo de la empresa: secretaría y archivo.
  
- Tecnologías de la información. Comercio electrónico.
  
Antes de abordar el estudio de la contabilidad como fuente de información es importante realizar un estudio de los modelos organizativos más relevantes y conocer el proceso de toma de decisiones en la empresa, así como realizar ejercicios de aplicación de registro y archivo de información.
  
4. Estructura y análisis económico-financiero.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Importancia y necesidad de la información económica como soporte para la gestión empresarial.
  
- El patrimonio: composición y valoración.
  
- El proceso contable.
  
- Las cuentas anuales: Lectura, Interpretación e Instrumentos elementales de análisis del equilibrio financiero.
  
- El balance social.
  
Se trata de estudiar el proceso contable con objeto de iniciar al alumnado en el sistema de información empresarial por excelencia (la contabilidad) sin pretender profesionalizarle pero proporcionándole las claves necesarias para conocer la importancia de la contabilidad y entender las cuentas anuales y de resultados. El propósito no es formar técnicos contables y por tanto se hará referencia a conceptos y procedimientos básicos: método contable, determinación del resultado contable y análisis de cuentas anuales.
  
5. Áreas funcionales de la empresa.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Aprovisionamiento y gestión de existencias.
  
- Producción. Asignación de los recursos productivos. Costes; clasificación, cálculo de los costes en la empresa. Equilibrio de la empresa en el caso general. Umbral de rentabilidad de la empresa o punto muerto. Matriz tecnológica; formas de adquisición de tecnología; I+D. Productividad de los factores y rentabilidad. Programación, evaluación y control de proyectos.
  
- Comercialización. Concepto y clases de mercado. La empresa ante el mercado. La segmentación del mercado.
  
- Inversión y financiación. Relación entre la estructura financiera y sus aplicaciones. Autofinanciación. Fuentes de financiación externa de la empresa. Valoración y selección de proyectos de inversión.
  
- Recursos humanos. Gestión de los recursos humanos; organización formal y organización informal; programación y comunicación. Gestión del conocimiento.
  
Con estos contenidos se pretende la descripción de cada una de las áreas operativas de la empresa y su reflejo contable: proceso de aprovisionamiento y almacén, métodos de valoración de existencias, fijación de precios y márgenes comerciales, cálculo del umbral de rentabilidad, función y procedimientos de amortización, estudio de las fuentes de financiación, estudio de las necesidades de personal e introducción a la legislación laboral básica.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar los distintos factores externos que influyen en la empresa, señalando ejemplos representativos y circunstancias que ilustren esta incidencia, y analizar en algún caso concreto este proceso de interacción, explicando las estrategias y decisiones en función de estas características.
  
Con este criterio se pretende comprobar que los estudiantes reconocen las relaciones de interdependencia de la empresa con su entorno, identificando los agentes económicos y factores más importantes (poderes públicos, coyuntura económica, evolución tecnológica, organizaciones empresariales, sindicatos, consumidores, dinámica de la población, localización industrial, relación con el medio ambiente, entre otros), y que son capaces de elegir ejemplos concretos en los que se ponga de manifiesto esta relación. También se pretende que analicen con más detalle un proceso concreto de cambio en la empresa producido por factores externos.
  
2. Clasificar los diferentes tipos de empresas, señalando sus rasgos diferenciales, y analizar ventajas e inconvenientes de la mayor o menor dimensión de la empresa y de su carácter público o privado.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes conocen los distintos criterios de clasificación de empresas (naturaleza de la actividad que desarrollan, dimensión, nivel tecnológico, tipo de mercado en el que operan, formula jurídica que adoptan, carácter público o privado) e identifican las distintas posibilidades respecto de cada uno de ellos. También se pretende comprobar si son capaces de analizar y valorar los factores positivos y negativos, tanto económicos como sociales, de las opciones de tamaño y propiedad de las empresas.
  
3. Caracterizar las áreas básicas de actividad de la empresa, señalando sus relaciones, interdependencia y su distinto peso e importancia según el tipo de empresa, y describir el proceso de funcionamiento de una empresa tipo.
  
Con este criterio se trata de asegurar que los estudiantes conocen el funcionamiento y organización de cada una de las áreas de actividad de las empresas y su integración, así como que han adquirido una visión global de la organización empresarial.
  
4. Analizar las principales características del mercado y explicar a partir de ellas las posibles políticas de marketing a adoptar.
  
5. Describir la estructura organizativa (organigrama funcional y jerárquico), estilo de dirección, canales de información y comunicación, grado de participación en las decisiones y organización informal de una empresa o institución; así como la influencia del entorno en los modelos organizativos.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes han adquirido los suficientes conocimientos sobre la organización de la empresa y estructura directiva, así como de valorar su experiencia, autonomía e iniciativa para observar e indagar en las instituciones de su entorno (el propio centro escolar como institución, una empresa, un club cultural, etc.), y su capacidad para aplicar sus conocimientos a una organización concreta e interpretar su estructura formal e informal, detectando posibles disfunciones.
  
6. Identificar los elementos patrimoniales y su función, conocer el proceso y método contable y analizar el balance de una empresa interpretando el sentido económico y financiero de cada uno de sus apartados y detectando posibles desequilibrios.
  
Se pretende que los alumnos sean capaces de reconocer los diferentes elementos patrimoniales, la función que tienen asignada y el método contable de registro, así como de agrupar los distintos elementos correctamente en masas patrimoniales. Por otra parte, se pretende que interpreten la correspondencia entre inversiones y su financiación y lleguen a detectar, mediante ratios sencillas, posibles desajustes, al mismo tiempo que reconocen la conveniencia de un patrimonio equilibrado.
  
7. Identificar las principales fuentes de financiación de la empresa y analizar en un supuesto concreto de financiación externa las distintas opciones posibles, sus costes y variantes de amortización.
  
Este criterio pretende comprobar la capacidad de reconocer las fuentes de financiación de la empresa, tanto externas como internas, así como de analizar y evaluar los costes de las distintas fuentes y las distintas posibilidades que tienen las empresas de recurrir al mercado financiero aplicando el cálculo financiero a partir de una necesidad concreta.
  
8. Planificar y llevar a cabo un plan de observación de una empresa y presentar la información obtenida de forma organizada e inteligible, incorporando opiniones y juicios propios y con referencias a ejemplos y datos apropiados.
  
Se trata de comprobar la capacidad de los estudiantes para planificar la visita a una empresa y llevarla a cabo integrada en el desarrollo del curso obteniendo datos, organizándolos y elaborando conclusiones pertinentes. Para ello la organización y los objetivos deben quedar claramente establecidos. El trabajo previo de búsqueda y consulta de información permite valorar si son capaces de obtener, seleccionar e interpretar información aplicable al caso. En la preparación y desarrollo de la visita se puede observar el uso de los conocimientos adquiridos, las habilidades de relación social y la disposición favorable al trabajo en equipo. En el informe posterior debe atenderse tanto a la organización, presentación y elección de formato, como a la incorporación de juicios propios razonados y datos pertinentes.
  
9. Explorar posibles proyectos de creación de empresas, planificando el proceso que es necesario llevar a cabo y elaborando un sencillo esquema que permita evaluar su viabilidad económica.
  
Con este criterio se pretende valorar si los alumnos son capaces de integrar los distintos conocimientos de la asignatura y los aplican con creatividad para abordar un proyecto de iniciativa empresarial. La planificación debe recoger desde los aspectos económicos y financieros hasta los aspectos legales y las formalidades de la constitución, anticipando los diversos recursos y trámites necesarios.
  
10. A partir de los datos económicos esenciales de una empresa, proponer medidas que traten de incrementar su productividad, señalando en cada caso las ventajas e inconvenientes de las mismas, y analizar el posible conflicto entre competitividad y responsabilidad social y ética.
  
Con este criterio se trata de comprobar, por una parte, que se reconocen y valoran las variables que inciden en los indicadores de la productividad de una empresa. Por otra, se pretende que se identifique y analice el posible conflicto entre una forma de entender el éxito empresarial, medido exclusivamente a través de la cuenta de resultados, y un planteamiento que entiende este éxito desde un marco de valores más amplio, y que incorpora la atención al impacto ambiental (ruidos, agotamiento de los recursos, residuos contaminantes), y a las condiciones de trabajo saludables, la corrección de injusticias en la distribución del valor añadido, las garantías de calidad, la participación en las decisiones, la promoción de la investigación, etc.
  
11. Diseñar y realizar una investigación de carácter descriptivo sobre un hecho o cuestión controvertida de interés económico local, abordando tareas de indagación directa y de búsqueda de otras informaciones complementarias, así como reconocer distintas interpretaciones, señalando las posibles circunstancias y causas que las explican.
  
Se trata de evaluar, mediante un «estudio de caso» (sobre conflicto de intereses, crisis de un sector, reconversión industrial u otros temas de interés), si los estudiantes entienden la actividad económica de la empresa como foco en el que confluyen una pluralidad de intereses (de empresarios, consumidores, sindicatos, Estado, gobierno local, entre otros) y son capaces de identificar distintas explicaciones y de señalar posibles razones que las justifiquen. En el trabajo, que deberá incorporar la indagación directa (encuestas, entrevistas, búsqueda y consulta de prensa, fuentes primarias) y la selección y consulta de bibliografía complementaria, debe valorarse que tratan la información con rigor y objetividad y, sobre todo, que lo hacen de forma planificada y con autonomía e iniciativa.
  
ECONOMIA
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
La importancia que los hechos económicos tienen en los distintos ámbitos de nuestra sociedad y la forma tan directa en que nos afectan individual y colectivamente justifican la presencia en el Bachillerato de una formación específica y diferenciada que proporcione a los estudiantes las claves necesarias para comprender el mundo actual con los instrumentos y métodos que utiliza la Economía aplicados al estudio de problemas humanos y sociales.
  
Es precisamente la novedad que en este nivel educativo representa la incorporación de la Economía lo que exige un esfuerzo compensador al definir contenidos y metodología apropiada, para contribuir al objetivo básico de esta materia: formar ciudadanos y desarrollar sus capacidades para interpretar y elegir con criterios propios sus decisiones económicas cotidianas. Debe proporcionar, también, instrumentos analíticos y modelos que permitan a los estudiantes analizar e interpretar los problemas técnicos, humanos y sociales que se plantean en la sociedad de nuestro tiempo: la distribución del producto y los conflictos que plantea, ecología y medio ambiente, paro, relaciones internacionales desiguales, Tercer Mundo, etc., sensibilizando a los estudiantes sobre estos problemas y propiciando actitudes de mayor solidaridad entre los diferentes pueblos, la aceptación y el respeto de las diferentes culturas y facilitando la integración social.
  
La Economía se ocupa preferentemente del estudio de un proceso por el cual cada sociedad busca el bienestar material y el progreso de sus miembros: la producción como actividad mediante la cual se transforman los bienes para servir a las necesidades humanas, el crecimiento como proceso que permite aumentar en el tiempo la cantidad y calidad de los bienes disponibles y sus consecuencias sociales y medio ambientales, y la distribución del producto social entre todos los miembros de la comunidad que contribuyen al proceso, constituyen los temas centrales objeto de estudio de la economía.
  
Históricamente, las sociedades han resuelto estos problemas de muy diversas formas, y para ello han desarrollado costumbres, normas, instituciones, modos de vida, incluso creencias e ideologías, y han aplicado los conocimientos científicos y tecnológicos disponibles en cada momento, dando así lugar a distintos sistemas y modelos económicos.
  
Una forma de entender la enseñanza de la Economía, derivada fundamentalmente de la concepción neoclásica y de su método propio de economía positiva, sitúa el centro del análisis en el fenómeno del intercambio entre las decisiones individuales de los agentes económicos, entendiéndose este intercambio como mera relación técnica entre oferentes y demandantes, en la que a través de los mecanismos de la competencia llegan a precios, ofertas y demandas de equilibrio. Pretender conocer los fenómenos económicos en términos exclusivamente técnicos supone renunciar al objetivo más amplio de arrojar luz sobre el papel del elemento económico en el complejo conjunto de las relaciones sociales. Se apuesta por un modelo de aprendizaje que combine los instrumentos analíticos propios de la economía y su aplicación al estudio de los problemas humanos, sociales y económicos más relevantes de la sociedad de nuestro tiempo.
  
Los criterios que orientan la selección de contenidos aquí relacionados son:
  
\*Seleccionar aquellos contenidos de mayor poder explicativo, válidos para comprender el funcionamiento de diversos modelos económicos y diferentes situaciones dentro de éstos.
  
\*Recoger las principales aportaciones que la teoría convencional neoclásica ha producido, situándola dentro de su contexto económico, social y cultural.
  
\*Promover la utilización adecuada de las aplicaciones y técnicas matemáticas, de forma que se enriquezca el análisis económico y se facilite la identificación y comprensión de los problemas económicos y sociales.
  
\*Proporcionar un conjunto de términos y esquemas conceptuales que permitan ordenar y comprender problemas económicos cercanos. Se trata de introducir los conceptos básicos y también los contenidos procedimentales más claramente asociados a la forma de abordar los problemas económicos: selección y búsqueda de información relevante, tratamiento, ordenación y valoración. Se recoge así la tradición epistemológica que considera la economía más que como doctrina como método, como estrategia de acercamiento a los problemas y técnica de exploración de los mismos.
  
Por último, en un mundo donde la economía desempeña un papel importante en la configuración de valores y actitudes, con clara influencia sobre las acciones de los individuos y grupos, adquieren especial importancia los contenidos actitudinales relacionados con la solidaridad entre las personas, grupos y pueblos, la valoración de las relaciones no competitivas, la actitud crítica ante las injusticias y desigualdades económicas, la importancia de la conservación del medio natural para mejorar la calidad de vida, el rechazo del consumo innecesario, etc.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Distinguir las cuestiones económicas y sociales de que se ocupa la Economía y su papel en la historia reciente y conocer las aportaciones más relevantes de las distintas corrientes del pensamiento económico.
  
2. Identificar los mecanismos y valores del sistema económico capitalista, compararlo con otros modelos de organización económica y social y formarse un juicio razonado y personal al respecto.
  
3. Conocer el funcionamiento del mercado, así como sus límites y fallos, formulando un juicio crítico del sistema.
  
4. Manifestar interés y curiosidad por conocer y analizar con rigor, sentido crítico y solidario los grandes problemas económicos actuales: el hambre, el crecimiento demográfico, la sobreexplotación de los recursos, las desigualdades sociales y entre pueblos y la degradación del medio ambiente, familiarizándose con los métodos del análisis económico.
  
5. Conocer y comprender los rasgos característicos de la economía valenciana y española y su función y perspectivas dentro del espacio económico internacional.
  
6. Elaborar juicios y criterios personales sobre problemas económicos de actualidad; comunicar y defender sus opiniones ante los demás, argumentando con precisión y rigor y aceptando la discrepancia y los puntos de vista distintos como vía de entendimiento y enriquecimiento personal.
  
7. Establecer relaciones de interdependencia entre hechos económicos significativos y el contexto social, político y cultural en que ocurren.
  
8. Utilizar los conocimientos adquiridos para interpretar los mensajes, datos e informaciones que aparecen en los distintos medios de comunicación sobre problemas económicos de actualidad, analizando las soluciones que se proponen, sus bases teóricas y sus consecuencias sociales.
  
9. Analizar y valorar las consecuencias que el modelo de desarrollo económico predominante ejerce sobre el medio ambiente y la calidad de vida de las personas.
  
10. Mantener una actitud crítica ante un modelo económico que prima y estimula el consumo frente a criterios y modelos alternativos de desarrollo personal y social.
  
11. Abordar de forma autónoma problemas económicos de su entorno, aplicando los procedimientos de indagación de las ciencias sociales y utilizando diversas fuentes (secundarias y primarias) y medios de información.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Actividad económica y sistemas económicos.
  
En este núcleo temático se trata de introducir a los estudiantes en el campo de trabajo de la economía, con una perspectiva histórica, proporcionándoles ejemplos de problemas económicos muy variados y de describir y definir en qué consisten las decisiones económicas básicas (producción, distribución y consumo). Asimismo, se trata de explicar por qué se afirma que la Economía es una ciencia social y de caracterizar los sistemas económicos contemporáneos.
  
Los contenidos de este núcleo, por tanto, serán:
  
- El contenido económico de las relaciones sociales.
  
- Las necesidades como producto histórico.
  
- El conflicto entre necesidades y recursos escasos. Coste de oportunidad.
  
- Evolución de las ideas y pensamiento económico.
  
- La economía y los problemas económicos de nuestros días.
  
- Elementos diferenciales de los sistemas económicos.
  
- Análisis de hechos o cuestiones económicas, estudio de sus antecedentes y circunstancias de tipo técnico, económico o político con las que está relacionado.
  
2. Producción, interdependencia económica y población.
  
La división técnica del trabajo y la especialización permiten mejorar la capacidad productiva de una sociedad y, al mismo tiempo, generan unas relaciones de interdependencia entre agentes que precisa de mecanismos de coordinación; en este sentido, el mercado de bienes intermedios y la empresa constituyen los principales instrumentos de coordinación de la producción en nuestra sociedad. Además, los factores económicos y principalmente la población, su evolución y sus características inciden tanto en la capacidad productiva como en la distribución del producto en cada sociedad. El sentido de este núcleo es poner de manifiesto la interrelación de estos factores humanos, técnicos, sociales y económicos.
  
Los contenidos de este núcleo serán:
  
- El flujo circular de la renta.
  
- El proceso de producción: producción, distribución, venta y consumo.
  
- La empresa como instrumento de coordinación de la producción.
  
- Factores de producción.
  
- División del trabajo, productividad e interdependencia.
  
- Sectores productivos e interrelación.
  
- Actividad económica y población.
  
- Análisis y valoración de datos y cuadros estadísticos e indicadores socioeconómicos.
  
3. Intercambio y mercado.
  
Con este núcleo se pretende realizar un esquema y representación del comportamiento económico de los agentes sociales como productores y consumidores, así como de los diferentes modelos de mercado.
  
Los contenidos de este núcleo serán:
  
- Instrumentos de coordinación producción-consumo.
  
- La formación del precio: demanda y oferta.
  
- Provisión de bienes públicos.
  
- Modelos de mercado. Políticas de fijación de precios.
  
- Mercado y asignación de recursos.
  
- Observación y análisis del funcionamiento de los mercados de bienes y servicios.
  
4. Excedente, crecimiento económico y distribución.
  
En este núcleo se aborda la relación entre progreso técnico y excedente, los procesos de crecimiento y desarrollo y los problemas que tienen los países del Tercer Mundo para adoptar un modelo de desarrollo propio.
  
Por lo tanto, los contenidos de este núcleo serán:
  
- Progreso técnico y excedente.
  
- Distribución del excedente en los diferentes sistemas económicos.
  
- Las fuentes del crecimiento económico: crecimiento y crisis, ciclos.
  
- Problemas de los países del Tercer Mundo.
  
5. Magnitudes nacionales e indicadores de una economía.
  
En este núcleo se analizarán las variables más relevantes para describir las características básicas de una economía (producción, empleo, renta), y contrastar su validez como indicadores económicos de los niveles de bienestar y calidad de vida.
  
Los contenidos de este núcleo serán:
  
- Riqueza individual y nacional.
  
- El producto nacional y las principales magnitudes relacionadas.
  
- Estimación y cálculo de la renta nacional. La distribución de la renta.
  
- Consumo, ahorro e inversión.
  
- Políticas de distribución. La distribución como conflicto.
  
- Cálculo e interpretación de indicadores básicos de una economía y análisis cualitativo de los mismos.
  
6. La toma de decisiones y la intervención del Estado en la economía.
  
El proceso de toma de decisiones en una economía, la intervención del estado y las variables de política económica que controla el sector público (legales, fiscales y monetarias) constituyen los referentes de este núcleo temático, en el que se plantean el estudio y la valoración de medidas alternativas de política económica.
  
Por lo tanto, los contenidos de este núcleo serán:
  
- La toma de decisiones en la economía: la tradición, la planificación, el mercado, fórmulas mixtas.
  
- Las funciones del Estado: política presupuestaria y fiscal.
  
- Conocimiento y análisis de presupuestos y programas de actuación de entidades públicas: Estado, Generalitat, Ayuntamientos, etc.
  
- Preparación y realización de debates sobre cuestiones controvertidas: política de becas, educativa, de inversiones públicas, creación de infraestructuras.
  
- Estudio y valoración del sistema impositivo y las opciones políticas asociadas a las diferentes categorías impositivas.
  
7. Financiación de la economía.
  
Las funciones del dinero y su importancia en el desarrollo de una economía monetaria, el proceso de creación de dinero y la distribución de funciones y competencias en el sector financiero y, los fenómenos inflacionarios conforman los contenidos de este apartado.
  
Por lo tanto, los contenidos de este núcleo serán:
  
- El dinero: funciones y clases.
  
- Proceso de creación del dinero: papel de la banca comercial.
  
- Valor del dinero, indicadores de su variación e inflación.
  
- Identificación y análisis de las distintas teorías explicativas de la inflación.
  
- El sistema financiero. Bolsa de valores.
  
- Política monetaria.
  
8. El contexto internacional de la economía.
  
La descripción de los aspectos más relevantes del comercio internacional, su reflejo contable en la balanza de pagos de los distintos países y su análisis, junto a las nuevas tendencias de integración económica y los organismos internacionales más importantes constituyen el objeto de estudio de este núcleo.
  
Por lo tanto, los contenidos de este núcleo serán:
  
- Relaciones económicas entre países: ventaja comparativa y obstáculos al libre cambio.
  
- Instrumentos de política comercial: aranceles, contingentes, acuerdos, subvenciones.
  
- Balanza de pagos.
  
- Análisis e interpretación de la balanza de pagos española y sus componentes.
  
- Mercado de cambios y problemas monetarios.
  
- Tendencias de integración y cooperación económica internacional: Áreas de integración económicas regionales.
  
- La Unión Europea.
  
- Globalización. Mercados de bienes y financieros.
  
- Organismos internacionales de cooperación y ayuda internacional.
  
9. Aproximación a los problemas económicos actuales.
  
Las consecuencias negativas que sobre el medio ambiente tiene el empleo de los recursos, la sensibilización de los diferentes agentes económicos, la regulación y puesta en práctica de medidas políticas activas de protección medioambiental, los modelos de consumo y la pobreza en el mundo son temas que cabe abordar de modo recurrente en cada uno de los núcleos temáticos, así como las referencias y ejemplos sobre la economía valenciana y española y sus características estructurales.
  
Por lo tanto, los contenidos de este núcleo serán:
  
- Consideración económica del medio ambiente: beneficios y costes sociales.
  
- Valoración del medio ambiente como recurso económico escaso y como elemento importante en la calidad de vida.
  
- Consumo y pobreza. Valoración crítica de modelos y necesidades de consumo.
  
- Análisis y evaluación crítica de la información que sobre un hecho o fenómeno económico publican diferentes medios y fuentes informativas.
  
- Diferentes opciones de política económica ante problemas estructurales: inflación, desempleo, déficit.
  
- Lectura, interpretación y elaboración de cuadros estadísticos y gráficos sobre temas económicos de actualidad.
  
- Rasgos diferenciales de la economía española y valenciana.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar los problemas económicos básicos de una sociedad, caracterizando la forma de resolverlos en los principales sistemas económicos, sus ventajas e inconvenientes, y utilizar esta caracterización para explicar las recientes tendencias de la economía mundial.
  
Este criterio pretende comprobar que los estudiantes reconocen la escasez y la necesidad de elegir como las claves determinantes de todo sistema económico. Además se trata de asegurar que diferencian las distintas formas de abordar y resolver estos problemas en los principales sistemas económicos actuales y del pasado y que son capaces de relacionar, a partir de ejemplos concretos, los cambios recientes en el escenario económico internacional con las tendencias y circunstancias de tipo técnico, económico y político que los explican.
  
2. Señalar las relaciones existentes entre división técnica del trabajo, productividad e interdependencia económica y analizar el funcionamiento de los distintos instrumentos de coordinación de la producción así como sus desajustes.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes identifican las razones del proceso de división técnica del trabajo y son capaces de relacionar este proceso con la creciente interdependencia económica y con la necesidad de mecanismos de coordinación. También se pretende evaluar si han adquirido una visión global del funcionamiento del sistema productivo a partir del análisis de los instrumentos de coordinación de los sistemas de economía de mercado (empresa y mercado de bienes intermedios), su agregación en sectores, la interdependencia sectorial (tablas intersectoriales), así como algunos de los principales desajustes y problemas de coordinación.
  
3. Utilizar el conocimiento sobre los modelos teóricos de los distintos tipos de mercado para explicar variaciones en precios de bienes y servicios en función de distintas variables, analizando las desviaciones que se producen en la práctica entre este conocimiento teórico y el mercado real.
  
Se pretende comprobar que no sólo se conoce la lógica del funcionamiento ideal de los principales tipos de mercado (competencia perfecta, monopolio y oligopolio), sino que también se es capaz de aplicar este conocimiento a casos reales (a partir de ejemplos de los que se tenga experiencia directa), de detectar diferencias y de buscar razones que los expliquen.
  
4. Explicar las condiciones que hacen posible generar excedentes económicos así como los distintos criterios para su uso y su relación con el progreso técnico, y utilizar este conocimiento para analizar y valorar los problemas de crecimiento económico que se plantean en los países en vías de desarrollo.
  
Con este criterio se pretende evaluar si se comprende la relación existente entre, por una parte, la formación del excedente, el uso que se haga del mismo y el papel que en todo ello desempeña el progreso técnico y, por otra, el proceso de desarrollo de economías agrarias a duales y de éstas a maduras. Asimismo, en el análisis de los problemas que tienen los países en vías de desarrollo para seguir este proceso, debe prestarse especial atención a las relaciones de intercambio desigual que establecen con los países desarrollados.
  
5. A partir del conocimiento de los mecanismos de distribución en una economía de mercado, analizar posibles medidas redistributivas, sus límites y sus efectos colaterales, y evaluar las medidas que favorecen la equidad en un supuesto concreto.
  
Este criterio pone el acento en una de las cuestiones centrales en economía: la preocupación por la equidad en la distribución. Con él se pretende evaluar la capacidad de análisis y la actitud crítica ante las desigualdades económicas que se derivan de los mecanismos de distribución, la valoración de los impuestos progresivos y otros instrumentos redistributivos como elementos de progreso y solidaridad, así como la capacidad de aplicarlas a casos concretos (presupuestos generales del Estado, de las Comunidades Autónomas o Ayuntamientos).
  
6. Analizar y evaluar ejemplos de actuaciones económicas que impliquen explotación abusiva de los recursos naturales o degradación medioambiental, reconociendo los bienes ambientales como un factor de producción escaso y cuyo uso tiene un coste social que hay que considerar y repercutir, y proponer medidas económicas correctoras.
  
El objeto de este criterio se centra en el desarrollo de actitudes positivas hacia la conservación del medio ambiente, mediante la consideración del subsistema económico abierto a su entorno natural con el que intercambia flujos de energía y de materias. El criterio pretende asegurar que tanto en el análisis como en las medidas que se proponen, se parte, en primer lugar, de considerar los bienes ambientales como un factor de producción (suministrador de insumo y receptor de deshechos y residuos) escaso o en proceso de degradación, y, por tanto, traducible a costes, y, en segundo lugar, se tienen en cuenta las repercusiones en los intereses en conflicto de los distintos sectores o grupos sociales implicados.
  
7. Diferenciar entre las principales magnitudes macroeconómicas y analizar las relaciones existentes entre ellas, valorando los inconvenientes que presentan como indicadores de la calidad de vida.
  
Se trata de comprobar que los estudiantes reconocen y diferencian las principales macromagnitudes (riqueza nacional, producto nacional, renta nacional, gasto nacional, renta personal y renta disponible) así como su valor estructural y comparativo, y que son capaces de establecer relaciones entre ellas. Se pretende también que este acercamiento a los indicadores cuantitativos del bienestar material se complemente con un análisis crítico, que permita desvelar los problemas prácticos para su cálculo y, sobre todo, el significado cualitativo de estos indicadores, diferenciando entre nivel de vida, (medido frecuentemente por la renta per cápita), y calidad de vida (que incorpora aspectos difícilmente cuantificables: tiempo de ocio, satisfacción con el trabajo, conocimiento, espacio físico y bienes ambientales, entre otros).
  
8. Explicar e ilustrar con ejemplos significativos las finalidades y funciones del Estado en los sistemas de economía de mercado e identificar los principales instrumentos que utiliza, valorando las ventajas e inconvenientes de su papel creciente en la actividad económica.
  
La finalidad de este criterio es la de identificar y diferenciar las distintas finalidades (eficiencia, equidad y estabilidad), funciones (fiscales, reguladoras, redistributivas, estabilizadoras y proveedoras de bienes y servicios públicos) e los instrumentos básicos de la política económica que se aplican en cada caso, y señalar ejemplos de intervención creciente del Estado que puedan ser controvertidos y que permitan evaluar las razones que la justifican.
  
9. Describir el proceso de creación del dinero, los cambios en su valor y la forma en que éstos se miden, y analizar las distintas teorías explicativas sobre las causas de la inflación y sus efectos sobre el conjunto de la economía.
  
Con este criterio se pretende comprobar si los estudiantes reconocen el funcionamiento básico del dinero en una economía, y si son capaces de identificar y valorar las distintas interpretaciones sobre el origen de la inflación así como sus principales repercusiones económicas y sociales.
  
10. A partir de los datos de la balanza de pagos española, analizar su estructura y sus desequilibrios básicos, y valorar las previsibles repercusiones de la integración plena de España en la Unión Europea.
  
La aplicación a un caso concreto debe permitir comprobar que se entienden las razones que justifican el intercambio económico entre países, así como las distintas transacciones que se recogen en la balanza de pagos y su relación con la estructura productiva de un país. Asimismo el criterio debe servir para comprobar la capacidad de analizar los rasgos más significativos de la situación de la economía española en relación con las demás economías, evaluando las ventajas e inconvenientes de una mayor integración en el contexto internacional.
  
11. Participar en debates y elaborar informes sobre cuestiones controvertidas y relevantes de la actualidad económica, utilizando con rigor la información obtenida de los medios de comunicación e incorporando opiniones y juicios propios, de forma clara y razonada, y con referencia a ejemplos y datos apropiados.
  
Este criterio tiene por objeto asegurar que los estudiantes son capaces de abordar problemas económicos de actualidad (competitividad de una economía, control de la inflación, desempleo y marginación, economía sumergida, integración en la Unión Europea, problemas locales de reindustrialización, pobreza y subdesarrollo económico frente a consumo innecesario, etc.) para profundizar en ellos a partir de la búsqueda, selección e interpretación de información sobre el tema, y, sobre todo, que lo hacen con rigor y objetividad tanto en el tratamiento de la información como en la organización y presentación de su trabajo, tratando de evitar explicaciones esquemáticas y simplistas, respetando puntos de vista distintos y con una disposición favorable a reflexionar sobre las ideas propias y valores.
  
12. A partir de informaciones procedentes de los medios de comunicación social que traten desde puntos de vista dispares una cuestión de actualidad referida a la política económica del país o de la comunidad autónoma, distinguir entre datos, opiniones y predicciones, y reconocer distintas interpretaciones, señalando las posibles circunstancias y causas que las explican.
  
Este criterio pretende comprobar si los estudiantes son capaces de contrastar y evaluar críticamente (a partir de una breve selección) las informaciones que aparecen en los distintos medios de comunicación sobre una misma cuestión económica. Asimismo, si los estudiantes reconocen que existen distintas interpretaciones económicas y llegan a relacionarlas con los distintos intereses económicos y políticos que las motivan.
  
13. Leer, interpretar y elaborar cuadros estadísticos y gráficos sobre cuestiones económicas de actualidad que aparecen en los medios de comunicación social más habituales, detectando posibles errores e intencionalidades que pudieran afectar a su interpretación.
  
Se trata de evaluar la habilidad instrumental básica de trasladar a lenguaje verbal o escrito informaciones presentadas en otros lenguajes en los que habitualmente se presenta la información económica, así como de comprobar que se ha adquirido la suficiente experiencia como para detectar errores frecuentes y mensajes implícitos muy evidentes. Además se pretende evaluar que se utilizan los conocimientos adquiridos (lo cual requiere que los conceptos a que se refiere la información presentada se conozcan previamente) para interpretar datos e informaciones relacionados con ellos.
  
HISTORIA DE LA MÚSICA
  
(Modalidad de Humanidades y Ciencias Sociales)
  
I. Introducción
  
La presencia constante de la música en nuestra vida, debido al desarrollo vertiginoso de los medios de difusión y a la creciente demanda de una sociedad como la actual sobre la que ejerce un poderoso influjo, hacen que exista un interés creciente por su estudio; el cual es, por otra parte, cada vez más necesario, si se pretende formar ciudadanos y ciudadanas capaces de seleccionar de forma crítica los mensajes sonoros y, al mismo tiempo, valorar la música como componente esencial de cualquier cultura, en cualquier etapa de su historia. Esta materia tendrá, por lo tanto, como finalidad principal el análisis, la comprensión, el disfrute y la valoración crítica de las manifestaciones musicales de nuestro entorno.
  
La disciplina musical ha de contribuir al desarrollo de las capacidades del Bachillerato. Su carácter formativo reside, sobre todo, en el hecho de que contribuye a desarrollar la sensibilidad artística, y el aprecio y el respeto por los valores del patrimonio musical. A ello hay que añadir las aportaciones al desarrollo de la capacidad de comunicación, para configurar un juicio propio ?autónomo y tolerante- al servicio de un lenguaje no verbal, como es la música.
  
A lo largo de la Educación Secundaria Obligatoria se ha tratado el hecho musical de una manera global. El alumnado ha adquirido los conocimientos básicos que le proporcionan un acercamiento a la música (a través del eje: audición, lenguaje musical y expresión musical) y que le permiten contextualizar las creaciones musicales en la historia, y relacionarlas con otros lenguajes y manifestaciones artísticas. En el Bachillerato, manteniendo el mismo enfoque, se amplía la capacidad de percepción y de autonomía del alumnado, lo que permite abordar con mayor profundidad el estudio y acercamiento a la música como un lenguaje que evoluciona con la propia sociedad que lo ha creado.
  
El planteamiento global que impregna la materia contempla aspectos históricos, sociológicos y estéticos del lenguaje y la expresión musical, tanto de obras del pasado como del presente; manteniendo como punto de partida y de referencia el hecho musical de nuestro entorno cultural. Se pretende una profundización en el conocimiento de la música desde distintas perspectivas: artística, científica y técnica, que orienten al alumnado hacia campos específicos afines o complementarios a las disciplinas que está cursando. La música, como lenguaje artístico en constante evolución, es una parte fundamental del patrimonio cultural de la humanidad, y su conocimiento es esencial para poseer una sólida formación cultural. Pero la adquisición de este conocimiento ha de contemplarse dentro de un desarrollo curricular que proporcione, además, un goce por la percepción de la belleza sonora, junto al placer estético que aporta la comprensión de las grandes obras maestras musicales.
  
Para lograr una sólida formación musical, no necesariamente profesional, el Bachillerato pretende una cierta especialización, pero aportando a la vez al alumnado un bagaje cultural polivalente, globalizador y respetuoso con la diversidad estilística, cronológica y geográfica.
  
El acceso al conocimiento de la música se hará fundamentalmente a través de la audición, que actuará, en cierto modo, como eje procedimental, y que será atenta, consciente, reflexiva y fundamentada en el conocimiento del lenguaje musical y del contexto de la obra. Pero no hay que olvidar otros medios fundamentales como: la lectura de partituras, la visualización de vídeos, la lectura y comentario de textos, la investigación bibliográfica o de otro tipo, mediante la consulta de las fuentes de documentación más apropiadas.
  
Se estudiarán los textos musicales desde una perspectiva analítica, de manera que una mejor comprensión de la obra capacite para una valoración adecuada. De este modo, cuantas referencias se hagan a manifestaciones musicales, obras y autores, se conceptualizarán a partir del trabajo y la reflexión realizados por medio de la experiencia real e inmediata, de manera que se facilite el camino para la consecución del aprendizaje significativo.
  
La aproximación a la materia se realizará sobre un marco cronológico, pero cuya orientación ha de fundamentarse en el conocimiento de la Música en la historia, más que en una Historia de la Música en sí misma; es decir, ha de ser la propia música y su evolución el eje vertebrador de la materia. Se incidirá de manera especial en la historicidad del hecho musical, que hace que cada obra tenga muchos contextos diferentes, desde aquellos por los que fue creada hasta los que posibilitan su recreación sin límites espacio-temporales.
  
Esta materia habrá de proporcionar al alumnado la posibilidad de interrelacionar diversos aspectos del hecho musical, posiblemente ya conocidos anteriormente de una manera dispersa. Para ello se tratarán los diferentes núcleos de contenidos de forma interrelacionada, ofreciendo diversas perspectivas: de tipo cronológico, geográfico, estético y sociológico.
  
La atención a la diversidad de intereses de los estudiantes, no debe verse limitada por el planteamiento global seguido. En cualquier caso, se trate de oyentes aficionados o de futuros profesionales de la música, esta materia pretende que se la valore como componente esencial de las diferentes culturas y como medio de comunicación e integración crítica en el mundo.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia ha de contribuir a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Reflexionar acerca de las múltiples manifestaciones musicales que se producen en la sociedad y valorar sus aportaciones.
  
2. Analizar las obras musicales atendiendo a aspectos formales y estilísticos mediante la audición y la investigación, sin dejar de lado procesos de conocimiento relacionados con la sensibilidad y la imaginación.
  
3. Percibir la música como una manifestación artística inmersa en la historia, considerando la influencia de factores de tipo cultural, económico y político en el proceso creativo.
  
4. Comprender el proceso de creación y difusión de las obras musicales a través de los diversos medios y cauces de comunicación, tanto en el pasado como en el presente y su dependencia de ellos.
  
5. Utilizar los medios audiovisuales y las tecnologías de la información y la comunicación de forma creativa, valorando sus posibilidades expresivas, y su papel como fuente de información y conocimiento sobre contextos musicales diversos.
  
6. Adquirir un léxico que permita expresar de forma oral y escrita los procesos musicales y su relación con el entorno cultural.
  
7. Emplear la audición y expresión musical como medios de conocimiento, enriquecimiento cultural, comunicación interpersonal y desarrollo de la sensibilidad y creatividad.
  
8. Conocer y utilizar críticamente los principales recursos musicales del entorno como medio para el estudio y el disfrute del ocio.
  
9. Poseer un conocimiento suficientemente amplio y diferenciador de los distintos contextos musicales, en función de pautas cronológicas, artísticas y sociales, que enriquezca las posibilidades de disfrute musical.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. La música y su evolución en el tiempo.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Los orígenes de la Música Occidental. La música en las primeras civilizaciones y en la Antigüedad Clásica: Grecia y Roma. La música en la Edad Media. La monodia religiosa, la monodia profana y primeras etapas de la polifonía: Ars Antiqua y Ars Nova.
  
- La música en el Renacimiento. Contexto sociocultural. Características. Organología. Escuelas polifónicas: música religiosa y profana. Principales formas vocales y primeras formas instrumentales.
  
- La Música Barroca. Contexto sociocultural. Características. Organología. Grandes formas vocales e instrumentales. La ópera: origen, análisis de sus antecedentes, tipología y evolución.
  
- El Clasicismo musical. Contexto sociocultural. Características. Organología. Música instrumental: el sinfonismo y sus formas. Música operística.
  
- El Romanticismo. Contexto sociocultural. Características. Estética musical. Organología. El lied, la ópera y la música coral. La música instrumental y sus formas: el piano romántico, música de cámara y orquestal.
  
- La música a finales del siglo XIX y principios del XX: Nacionalismo, Impresionismo y Expresionismo. Nuevas concepciones en el uso de la vocalidad y nuevas posibilidades instrumentales.
  
- La música en el siglo XX. Nuevas formas y géneros musicales: tipología. Origen de la música contemporánea. Las Vanguardias históricas. Música concreta, electroacústica y aleatoria y otros lenguajes y tendencias actuales.
  
2. La música como hecho social y cultural.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Función social del músico a través del tiempo. Valoración de las distintas facetas de la profesión de músico y su incidencia en la sociedad: compositor-creador, intérprete, arreglista, profesor, etc. La enseñanza de la Música y de la Danza en la Comunidad Valenciana.
  
- La interpretación musical. Aportación de las figuras más relevantes de la interpretación vocal e instrumental y su significación en la difusión de la música. La dirección de orquesta: escuelas y grandes directores.
  
- Evolución, funcionalidad y espacios de la música instrumental. Las agrupaciones instrumentales: estudio organológico y análisis sociológico. La fabricación de instrumentos en las distintas épocas.
  
- La música como espectáculo: el público y el concierto, espacios donde se representa. Sociología.
  
- La música con relación a otros lenguajes artísticos. La música teatral. La ópera como fenómeno social. La música teatral en España y sus géneros a lo largo de la historia. La danza y el ballet: origen, tipología y evolución.
  
- Creación, edición y difusión de la música en la sociedad contemporánea.
  
- El sonido grabado y su incidencia en la música: del fonógrafo al sonido digital. La música y las nuevas tecnologías de la información y la comunicación. Características de los diversos formatos digitales de almacenamiento y difusión: Midi, Wave, MP3, etc.
  
3. Análisis, indagación y expresión musical.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Audición y análisis formal de obras pertenecientes a los diferentes estilos musicales, apoyándose para ello en materiales gráficos (partituras, musicogramas) y recursos audiovisuales.
  
- Audición comparada de diferentes versiones de obras representativas de algún aspecto musical concreto, cuya grabación se haya realizado en diversos soportes (analógicos o digitales) y comparación de los diversos medios de difusión (radio, Internet, etc.).
  
- Indagación y manejo selectivo de diversas fuentes de información musical, en diversos soportes: papel, audio, vídeo, informático y multimedia, que complementan y facilitan la comprensión del propio discurso musical y permiten una mejor contextualización de las obras y los autores trabajados.
  
- Interpretación vocal o instrumental de elementos de las obras analizadas, teniendo en cuenta sus características musicales: dinámica, estructura, fraseo, carácter, etc.
  
- Elaboración y formulación, mediante el uso de un vocabulario específico, de comentarios sobre los rasgos fundamentales de las obras escuchadas, con relación a su contexto y considerando los efectos sobre el propio alumno o alumna.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Distinguir las diferentes posibilidades de expresión vocal e instrumental a lo largo del tiempo, y reconocer el papel que desempeñan, valorando sus aportaciones al desarrollo de la música.
  
Este criterio pretende evaluar el conocimiento de los estudiantes del papel que los instrumentos y las voces han jugado como herramientas del músico al servicio de la expresión artística, y cuyo desarrollo ha sido paralelo al de esta al potenciarse mutuamente.
  
2. Establecer las características de la música vocal y su evolución en relación con el contexto cultural y diferenciar las formas vocales más importantes.
  
Con este criterio se evalúa la capacidad del alumnado para reconocer los diferentes tipos de música vocal y sus formas principales, tanto religiosas como profanas, en función de la etapa histórica a la que pertenecen y considerando el texto al que ?acompañan?.
  
3. Diferenciar las características de la ópera, la zarzuela y el ballet como formas de música escenográfica y reconocer su función social en los diferentes periodos de su desarrollo.
  
Este criterio evalúa la capacidad del alumnado para apreciar los logros artísticos y las consecuencias sociales que ha supuesto la relación entre la música y otras artes, como la danza y el teatro, diferenciando las características propias de cada género.
  
4. Definir con léxico adecuado las características más relevantes de las diferentes obras y formas musicales, trabajadas a través de la audición y mediante el análisis de sus partituras.
  
Con este criterio se pretende evaluar la capacidad del alumnado para analizar diferentes obras atendiendo a sus rasgos formales y estilísticos más significativos, y usando para ello la terminología musical adecuada.
  
5. Reconocer e investigar la evolución de los instrumentos y sus agrupaciones y diferenciar las formas instrumentales más representativas de cada periodo.
  
Con este criterio se evalúa el conocimiento del alumnado sobre los diversos instrumentos y agrupaciones, y su curiosidad por indagar acerca de su evolución y su relación con muchas de las grandes formas musicales, diferenciando las más representativas.
  
6. Analizar y comprender la función social de la música a lo largo de la historia, distinguiendo sus aportaciones y atendiendo a diversas variables: intención de uso, estructura formal, medios de difusión utilizados.
  
Este criterio pretende evaluar el conocimiento de los estudiantes acerca de las funciones y aportaciones de la música a la sociedad, y que se manifiestan en las diversas acepciones del término ?música- con relación a las demandas sociales.
  
7. Identificar las nuevas corrientes compositivas y explicar los procesos de creación musical y su diversidad en la sociedad contemporánea, reconociendo y valorando la influencia de las nuevas tecnologías en la creación y reproducción de la música.
  
Con este criterio se valora la capacidad del alumnado para apreciar la gran diversidad de las corrientes musicales contemporáneas, y su constante evolución y transformación con relación al gran avance social, y en especial a las nuevas tecnologías.
  
8. Diferenciar las principales actividades profesionales relacionadas con la música y definir las funciones sociales que desempeñan, valorando especialmente la significación del compositor en cuanto creador y al intérprete como difusor y recreador de la obra.
  
Este criterio evalúa el conocimiento de los estudiantes de las distintas facetas de la profesión de músico y de su consideración social, especialmente de los compositores e intérpretes como principales impulsores de la experiencia musical.
  
9. Aplicar los conocimientos musicales y de los diversos contextos culturales al estudio de las obras en cuanto al análisis de sus rasgos más significativos y su ubicación temporal-espacial.
  
Con este criterio se valora la capacidad del alumnado para utilizar su dominio de la cultura musical en el análisis de obras para situarlas en su contexto, desde una visión global que incluya la relación con otras disciplinas (artes plásticas, literatura, etc.).
  
10. Elaborar una opinión crítica y razonada sobre los elementos y la calidad de la creación musical trabajada y sobre el interés de la versión estudiada.
  
Este criterio evalúa la capacidad del alumnado para aplicar sus conocimientos y su correcto dominio de la terminología musical a la creación de una opinión crítica, que valore no solo la obra compuesta, sino también la aportación del intérprete y la calidad sonora.
  
11. Describir los efectos que la música produce en las personas en los ámbitos: sensorial, afectivo e intelectual, considerando los aspectos psicológicos y sociales y su propia experiencia musical.
  
Con este criterio se pretende comprobar la capacidad de autoevaluación del alumnado en su relación con la música, considerando sus propios efectos y sentimientos, las diversas circunstancias de escucha y sus propios conocimientos musicales.
  
FÍSICA Y QUÍMICA
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
El esfuerzo de la humanidad a lo largo de la historia para comprender y dominar la materia, su estructura y sus transformaciones han contribuido al gran desarrollo de la física y la química y a sus múltiples aplicaciones en nuestra sociedad. Es difícil imaginar el mundo actual sin contar con las implicaciones que el conocimiento de la mecánica, la electricidad, la electrónica ha supuesto y están suponiendo; o sin contar con medicamentos, abonos para el campo, colorantes o plásticos.
  
Por ello la Física y la Química aparecen como materias fundamentales de la cultura de nuestro tiempo que contribuyen a la formación de ciudadanos, igual que la Literatura y la Historia, por ejemplo. Una educación que integre la cultura humanística y la científica, una mayor presencia de la ciencia en los medios de comunicación así como la participación activa de los investigadores en la divulgación de los conocimientos, se hacen cada día más necesarias.
  
Por otra parte, la preparación profesional de los estudiantes exige que el currículo de Física y Química incluya los contenidos conceptuales, procedimentales y actitudinales que permitan abordar con éxito los estudios ulteriores, dado que la Física y la Química forman parte de todos los estudios universitarios de carácter científico y técnico y son necesarias para un amplio abanico de ciclos formativos de la Formación Profesional de grado superior.
  
Se ha preparado un currículo compensado de ambas materias para que se pueda impartir cada una de ellas en un cuatrimestre. La elección de comenzar por la Química o la Física queda a juicio del profesorado en función de los conocimientos matemáticos que el alumnado posea.
  
Por ello, se puede comenzar esta asignatura abordando el estudio de la primera de las ciencias en el sentido moderno del término, la Mecánica, insistiendo en su carácter de ruptura radical con la «física del sentido común». Una mayor profundización con respecto a la Educación Secundaria Obligatoria permitirá mostrar la potencialidad de la metodología científica para extenderse de la Mecánica a otros dominios, como la Electricidad y la Química, que también se abordarán este curso. Así pues, se organiza la materia en torno a dos ejes: la Física, que incluirá Cinemática, Dinámica, Energía y su transferencia y Electricidad, y la Química, que tratará aspectos de Química general y de orgánica y del átomo.
  
La inclusión de contenidos relativos a procedimientos implica que los alumnos se familiaricen con las características del trabajo científico y sean capaces de aplicarlas a la resolución de problemas y a los trabajos prácticos. Los contenidos relativos a actitudes suponen el conocimiento de las interacciones de las ciencias físico-químicas con la técnica y la sociedad. Todos estos aspectos deben aparecer dentro del marco teórico que se estudia y no como actividades complementarias.
  
Se debe profundizar en el carácter vectorial de las magnitudes y en las funciones trigonométricas básicas. Se puede realizar una introducción física del concepto de límite para facilitar la comprensión de las magnitudes instantáneas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los conceptos, leyes, teorías y modelos más importantes y generales de la física y química, que les permitan tener una formación global científica y desarrollar estudios posteriores más específicos.
  
2. Aplicar dichos conceptos, leyes, teorías y modelos a situaciones reales y cotidianas.
  
3. Analizar críticamente hipótesis y teorías contrapuestas que permitan desarrollar el pensamiento crítico y valorar sus aportaciones al desarrollo de la física y química.
  
4. Utilizar las estrategias o destrezas propias de la investigación científica, tanto documentales como experimentales, para resolver problemas, realizar trabajos prácticos y, en general, explorar situaciones y fenómenos desconocidos para ellos; reconociendo el carácter de la ciencia como proceso cambiante y dinámico.
  
5. Mostrar actitudes científicas como la búsqueda de información exhaustiva, la capacidad crítica, la necesidad de verificación de los hechos, la puesta en cuestión de lo obvio, la apertura ante nuevas ideas.
  
6. Comprender las complejas interacciones entre la física y química y la técnica y el impacto de ambas en la sociedad y el medio ambiente, valorando la necesidad de no degradar el entorno y de aplicar la ciencia a una mejora de las condiciones de vida actuales.
  
7. Comprender el sentido de las teorías y modelos físicos y químicos como una explicación de los fenómenos naturales, valorando su aportación al desarrollo de estas disciplinas.
  
8. Desarrollar actitudes positivas hacia la física y química y su aprendizaje, que permitan, por tanto, tener interés y autoconfianza cuando se realizan actividades de estas ciencias.
  
9. Explicar expresiones «científicas» del lenguaje cotidiano según los conocimientos físicos y químicos adquiridos, relacionando la experiencia diaria con la científica.
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los dos primeros núcleos presentan contenidos relativos a procedimientos y actitudes. No deben tratarse por separado, sino que se han de desarrollar, de manera integrada, en el resto de los núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, estimación de la incertidumbre de la medida, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo la investigación.
  
- Actitudes en el trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Relaciones Ciencia-Técnica-Sociedad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de la naturaleza de la física y la química como ciencias: sus logros y limitaciones, su carácter tentativo y de continua búsqueda, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la física y la química con la técnica e implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias mutuas entre la sociedad, la física y la química y la técnica. Valoración crítica.
  
3. La Medida.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Magnitudes: tipos y su medida.
  
- Unidades. Factores de conversión.
  
- Medidas directas e indirectas.
  
- Representaciones gráficas.
  
- Instrumentos de medida: sensibilidad y precisión.
  
- Errores en la medida.
  
4. Cinemática.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Relatividad del movimiento.
  
- Trayectoria. Velocidad media y velocidad instantánea.
  
- Concepto de aceleración.
  
- Estudio de los movimientos uniforme rectilíneo, circular uniforme y rectilíneo uniformemente acelerado. Profundización en el carácter vectorial de las magnitudes que intervienen. Determinación de su ecuación de movimiento. Ejemplos importantes de dichos movimientos, en particular, la caída de graves. Movimientos más complejos: tiros horizontal y parabólico, movimiento de una barca en un río. Principio de superposición.
  
- Realización de problemas como investigaciones, desarrollándolos en contextos relevantes y familiares a los alumnos: transporte, deporte, viajes espaciales.
  
5. Dinámica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis crítico de las concepciones pregalileanas de las relaciones entre fuerzas y movimientos. Revisión de los principios de la dinámica a partir del concepto de cantidad de movimiento y de la idea de fuerza como interacción que produce variaciones en el estado de movimiento de los cuerpos.
  
- Principio de conservación de la cantidad de movimiento en un sistema aislado a partir de la profundización en la idea de interacción.
  
- Estudio de algunas situaciones dinámicas: fuerzas gravitatorias (en las proximidades de la superficie terrestre), de fricción y elásticas.
  
- Dinámica del movimiento circular.
  
- Problemas de interés, que supongan aplicaciones reales de la dinámica, abordables como pequeñas investigaciones.
  
6. La energía y su transferencia: trabajo y calor.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Definición operativa de la magnitud trabajo en el contexto de las transformaciones mecánicas. Su utilización en diferentes situaciones. Introducción del concepto de potencia.
  
- Relaciones entre trabajo y energía introduciendo la energía cinética y las potenciales gravitatoria (en las proximidades de la superficie terrestre) y elástica.
  
- Principio de conservación de la energía. Algunas situaciones en que parece no cumplirse: cadenas de utilización de energía.
  
- Equivalencia entre calor y trabajo: concepto de calor como proceso de transferencia de energía, deducido a partir de la extracción ilimitada de calor por fricción. Primer principio de la termodinámica.
  
- Estudio de algún caso de interacción ciencia-técnica-sociedad: máquinas térmicas y revolución industrial, crisis energética, energía nuclear, energías alternativas.
  
7. Electricidad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Revisión de la fenomenología de la electrización. Naturaleza eléctrica de la materia. Principio de conservación de la carga. Concepto de campo eléctrico. Potencial eléctrico. Diferencia de potencial entre dos puntos de un campo eléctrico.
  
- Ley de Ohm: factores de los que depende la intensidad de corriente. Aplicaciones de la ley de Ohm a las asociaciones de resistencias y a los instrumentos de medida.
  
- Obtención de la ecuación de un circuito y cálculo de la diferencia de potencial entre dos puntos cualesquiera del circuito. Estudio energético de la interacción eléctrica: efecto Joule. Potencia eléctrica. Desarrollo científico y técnico que implica la electricidad: posibilidad de producir, transmitir y utilizar la corriente eléctrica; sus múltiples efectos (térmicos, magnéticos, químicos).
  
8. Revisión y profundización de la teoría atómico-molecular.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de algunas sustancias habituales en la naturaleza. Los tres estados físicos y sus modelos.
  
- La composición de los materiales: mezclas y sustancias, elemento y compuesto. Métodos de separación.
  
- Estructura de la materia. Hipótesis de Dalton. Las leyes volumétricas de Gay-Lussac y las hipótesis de Avogadro. El concepto de mol.
  
- Determinación tanto de masas atómicas y moleculares como de fórmulas empíricas y moleculares (de sustancias gaseosas). Algunas formas de expresar la concentración de las disoluciones.
  
9. El átomo y sus enlaces.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Papel de los modelos atómicos en el avance de la química: modelos de Thomson y de Rutherford. Conceptos de masa atómica y número atómico. El modelo basado en la disposición de electrones en niveles sucesivos. Su avance explicativo: variación periódica de propiedades de los elementos y forma general del sistema periódico.
  
- Ordenación periódica de los elementos: su relación con los electrones externos.
  
- El enlace iónico y el covalente a partir de la regla del octeto, utilizando los diagramas de Lewis. Enlaces múltiples en el covalente para justificar moléculas como la de oxígeno o la de nitrógeno.
  
- Enlaces de hidrógeno y por fuerzas de Van der Waals: diferencias entre el enlace intermolecular y el intramolecular y propiedades. Introducción al enlace metálico. Propiedades de los compuestos como consecuencia del enlace.
  
- Introducción de las reglas de la IUPAC para la formulación de los compuestos binarios más comunes.
  
- Nomenclatura y formulación IUPAC para compuestos inorgánicos sencillos.
  
10. Cambios energéticos y materiales en las reacciones químicas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Modelo elemental de reacción a partir de las colisiones que provocan roturas y formación de nuevos enlaces. Existencia de reacciones endotérmicas y exotérmicas con este modelo. Deducción de las leyes de la conservación de la masa y de las proporciones constantes.
  
- Fórmulas empíricas y moleculares.
  
- Ajuste de reacciones. Información que supone el conocimiento de una reacción y realización de ejercicios y problemas relacionados con la estequiometría de las reacciones.
  
- Rendimiento de una reacción. Procesos químicos que ocurren con reactivo limitante. Cálculos en sistemas en los que intervienen disoluciones.
  
- Importancia del oxígeno en la vida mediante reacciones de combustión.
  
11. Introducción a la química del carbono.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Posibilidades de combinación que tiene el carbono: existencia de cadenas ramificadas. Posibilidad de enlaces múltiples consigo mismo o con otros elementos como el oxígeno, el nitrógeno. Introducción sencilla a los conceptos de función orgánica y de isomería.
  
- Enlaces con el hidrógeno: los hidrocarburos, deducción de sus propiedades físicas (puntos de fusión y ebullición y solubilidad); nomenclatura y formulación de estos compuestos. Tratamiento de productos de uso cotidiano como el gas natural, butano, así como la contaminación que su consumo produce.
  
- El petróleo como fuente natural principal de obtención de compuestos orgánicos. La destilación y el cracking, utilización de esta mezcla y su importancia económica.
  
- Nomenclatura y formulación IUPAC para estos compuestos. Isomería.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Establecer las ecuaciones de los movimientos rectilíneo y circular uniformes y rectilíneo uniformemente acelerado, así como la de movimientos compuestos, aplicándolas a la resolución de situaciones problemáticas.
  
Este criterio intenta comprobar que los estudiantes pueden determinar las relaciones entre las magnitudes que caracterizan los movimientos y obtener las de movimientos compuestos (tiros horizontal y parabólico) a partir de la superposición de otros más simples, así como que pueden interpretar las gráficas de los movimientos simples.
  
2. Aplicar los principios de la dinámica a situaciones problemáticas en las que intervengan las fuerzas peso, de fricción y elásticas.
  
Este criterio intenta evaluar la capacidad de aplicar la idea de fuerza como interacción que produce variaciones en el estado de movimiento de los cuerpos y el principio de conservación de la cantidad de movimiento a diversas situaciones dinámicas de interés, que supongan aplicaciones reales (y no meramente académicas) de la dinámica.
  
Representar mediante diagramas las fuerzas que actúan sobre cuerpos, reconociendo y calculando dichas fuerzas cuando hay rozamiento, cuando la trayectoria es circular e incluso cuando existen planos inclinados.
  
3. Utilizar el principio de conservación de la energía para resolver situaciones que involucren energías cinética y potencial (gravitatoria y elástica) y dos formas de transferencia: el trabajo mecánico y el calor.
  
Este criterio intenta constatar si los estudiantes son capaces de abordar los problemas dinámicos con el nuevo tratamiento energético, para mostrar su coherencia con el método dinámico/cinemático, y si comprenden la mayor potencia del método energético que permite tratar otras situaciones, p.e., aquellas en que aparece el calor. También se puede evaluar así la posibilidad de planificar estrategias distintas ante situaciones problemáticas, característica importante del trabajo científico.
  
4. Comprender los distintos conceptos que describen la interacción entre cargas, campos y fuerzas eléctricas, y energías potenciales y potenciales eléctricos.
  
Este criterio trata de comprobar si los estudiantes saben que las dificultades de las fuerzas instantáneas y a distancia se resuelven con el concepto de campo, y si conocen los distintos conceptos que describen la interacción entre cargas y no los confunden entre sí.
  
5. Diseñar y montar circuitos, para predecir y determinar experimentalmente la intensidad y la diferencia de potencial entre dos puntos cualesquiera.
  
Este objetivo pretende evaluar la capacidad no sólo de realizar cálculos, sino también de efectuar montajes de circuitos eléctricos elementales (que incluyan un generado, un motor, etc.) y de traducir montajes reales a esquemas eléctricos y a la inversa.
  
6. Contrastar diferentes fuentes de información y elaborar informes con relación a problemas físicos y químicos relevantes de la sociedad.
  
Se trata de saber si los estudiantes son capaces de realizar de forma adecuada búsquedas bibliográficas relativas a temas de interés social y tecnológico como pueden ser la elección y uso de diferentes fuentes energéticas, la elaboración de nuevos materiales, los efectos contaminantes de determinados vertidos industriales, etc.
  
7. Determinar masas atómicas y fórmulas a partir del análisis y tratamiento de los resultados cuantitativos producidos en las reacciones destinadas a dicho fin.
  
Se trata de comprobar que los alumnos y las alumnas pueden determinar masas atómicas y fórmulas empíricas y moleculares, a partir de los datos suministrados por las reacciones dirigidas a averiguar la composición cuantitativa de las sustancias, y que comprenden cómo se va produciendo la modificación de las mismas. Debe procurarse que los compuestos utilizados tengan, o al menos hayan tenido, interés en la vida real, como ocurre con medicamentos, fertilizantes, etc., proponiendo enunciados en los que se mencione el uso de los mismos.
  
8. Utilizar el concepto de mol y calcular el número de moles presentes en una determinada cantidad de sustancia.
  
Los estudiantes deberán ser capaces de calcular el número de moles de una determinada cantidad de sustancia bien se encuentre en estado sólido, líquido, gaseoso o en disolución, y a la inversa. Para el caso de sustancias en disolución, tienen por tanto que ser capaces de expresar la concentración en sus formas más habituales.
  
9. Justificar las sucesivas elaboraciones de modelos atómicos valorando el carácter abierto de la ciencia.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes conocen la forma de crecimiento de la ciencia a través de crisis, de forma dinámica y no de manera acumulativa, utilizando como ejemplo el desarrollo de los diferentes modelos de estructura atómica que se dieron hasta llegar al modelo actual.
  
10. Deducir, mediante una utilización comprensiva de la tabla periódica, algunas propiedades de los elementos y de los compuestos binarios que éstos pueden formar, deduciendo su posible formulación y relacionando además las distintas propiedades de las sustancias con sus aplicaciones prácticas.
  
Con este criterio se pretende que los estudiantes, a partir de un modelo elemental de capas lleguen a la regla del octeto, que les permita justificar la situación de algunos elementos y propiedades como la electronegatividad para poder entender el modelo de Lewis sobre el enlace iónico y el covalente, justificando su fórmula en casos sencillos, así como deducir algunas propiedades características de estos compuestos tales como el estado físico en el que se encuentran en condiciones ambientales y la posible solubilidad en agua o en disolventes orgánicos.
  
11. Deducir toda la información que proporciona la correcta escritura de una ecuación química utilizándola en la resolución de ejercicios y problemas teóricos y aplicados.
  
Se trata de que los estudiantes sean capaces de escribir correctamente una reacción química, extraer toda la información contenida en la misma (estado físico de las sustancias, fórmulas, relaciones de moles, energía de la reacción, etc.) y deducir la cantidad de los productos que se pueden obtener, teórica y prácticamente. Este criterio exige realizar bastantes ejercicios y problemas partiendo de situaciones en que las sustancias que actúan como reactivos no se encuentren en situaciones estequiométricas y utilizando, en la medida de lo posible, ejemplos de reacciones que puedan realizarse en los laboratorios escolares y en distintos tipos de industrias, con casos en los que aparezca aprovechamiento de recursos, rendimiento de las reacciones, pureza de minerales, etc.
  
12. Analizar la importancia del carbono como elemento imprescindible en los seres vivos y en la sociedad actual, justificando el elevado número de compuestos que lo contienen por las posibilidades de combinación que tiene su estructura atómica.
  
Con este criterio se presente que los estudiantes, tras conocer que la mayor parte de los objetos que nos rodean (incluyendo los seres vivos) contienen carbono, justifiquen esto por el carácter singular de su átomo que le permite enlazarse consigo mismo, formando cadenas de longitud infinita con posibilidades de enlaces múltiples, y con otros átomos. Se introducirá la nomenclatura de los hidrocarburos, y se familiarizará al alumnado con los más sencillos.
  
13. Resolver ejercicios y problemas relacionados con las reacciones químicas de las sustancias, utilizando la información que se obtiene de las ecuaciones químicas.
  
14. Escribir y nombrar correctamente sustancias químicas inorgánicas y orgánicas. Describir los principales tipos de compuestos del carbono, así como las situaciones de isomería que pudieran presentarse.
  
Con este criterio lograríamos que dada la fórmula molecular de un compuesto orgánico sencillo, los estudiantes fueran capaces de dibujar las estructuras de varios isómeros y de nombrarlos correctamente.
  
FÍSICA
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
En nuestros días, el impacto que las ciencias físicas han tenido y tienen en la vida del ser humano es evidente. Su utilidad se ha puesto de manifiesto en la tecnología: industrias enteras se basan en sus descubrimientos y todo un conjunto de artefactos proclama su eficacia, con múltiples aplicaciones en otras áreas científicas como las telecomunicaciones, instrumentación médica, biofísica y nuevas tecnologías entre otras. Por otra parte, no se puede olvidar su papel como fuente de cambio social, su influencia en el desarrollo de las ideas, sus implicaciones en el medio ambiente, etc.
  
La Física es una materia que tiene un carácter formativo, orientador y preparatorio. Las ciencias físicas constituyen un elemento fundamental de la cultura de nuestro tiempo, que incluye no sólo aspectos de literatura, historia, etc., sino también los principales avances científicos y sus aplicaciones. Por otro lado, un currículo que pretende contribuir a la formación de ciudadanos críticos debe incluir aspectos como las complejas interacciones ciencia-técnica-sociedad o la forma de trabajar de los científicos. De las consideraciones anteriores se deriva el carácter formativo de la materia. El carácter orientador y preparatorio implica que el currículo debe incluir los contenidos conceptuales, metodológicos y actitudinales que permitan abordar con éxito estudios posteriores, dado que la Física es una materia que forma parte de todos los estudios universitarios de carácter científico y técnico y es necesaria para un amplio abanico de familias profesionales que están presentes en la Formación Profesional Específica de Grado Superior.
  
Por lo anteriormente expuesto, los contenidos que se proponen tienen un carácter básico. En concreto, se ha de completar el edificio teórico que supuso la Mecánica como primera ciencia moderna, realizando una introducción a la teoría de la gravitación universal, que permitió derribar la supuesta barrera entre el mundo sublunar y celeste. Asimismo se ha de estudiar el movimiento ondulatorio para completar la imagen mecánica del comportamiento de la materia.
  
Se aborda el estudio de la Óptica, para mostrar posteriormente su integración en el Electromagnetismo, que se convierte así, junto con la Mecánica, en el pilar fundamental del imponente edificio teórico que se conoce como Física clásica.
  
El hecho de que esta gran concepción del mundo no pudiera explicar una serie de fenómenos originó el surgimiento de la Física moderna, algunas de cuyas ideas (relatividad, cuántica y sus aplicaciones) también deben ser introducidas en el Bachillerato.
  
La utilización del método científico debe ser un referente obligado en cada uno de los temas que se desarrollen.
  
Las implicaciones de la Física con la tecnología y la sociedad deben estar presentes al desarrollar cada una de las unidades didácticas que componen el currículo de este curso.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Comprender los principales conceptos de las ciencias físicas y cómo estos se articulan en leyes, modelos o teorías.
  
2. Aplicar dichos conceptos a la explicación de algunos fenómenos físicos y al análisis de algunos de los usos tecnológicos más cotidianos de las ciencias físicas.
  
3. Discutir y analizar críticamente hipótesis y teorías contrapuestas que permitan desarrollar el pensamiento crítico y valorar sus aportaciones al desarrollo de la Física.
  
4. Utilizar con autonomía las estrategias propias de la investigación científica para resolver problemas, realizar trabajos prácticos y, en general, explorar situaciones y fenómenos desconocidos para ellos.
  
5. Comprender la naturaleza de la Física y sus limitaciones, así como sus complejas interacciones con la tecnología y la sociedad, valorando la necesidad de preservar el medio ambiente y de trabajar para lograr una mejora de las condiciones de vida actuales.
  
6. Valorar la información proveniente de diferentes fuentes para formarse una opinión propia, que les permita expresarse críticamente sobre problemas actuales relacionados con la Física.
  
7.Comprender que la Física constituye, en si misma, una materia que sufre continuos avances y modificaciones; su aprendizaje es, por tanto un proceso dinámico que requiere una actitud abierta y flexible frente a opiniones diversas.
  
8. Manipular con confianza en el laboratorio el instrumental básico haciendo uso de él de acuerdo con las normas de seguridad de sus instalaciones.
  
9. Desarrollar actitudes positivas hacia la Física y su aprendizaje, que aumenten por tanto su interés y autoconfianza en la realización actividades de esta ciencia.
  
10. Valorar las aportaciones de la Física a la tecnología y la sociedad.
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los dos primeros núcleos presentan contenidos relativos a procedimientos y actitudes. No deben tratarse por separado, sino que se han de desarrollar, de manera integrada, en el resto de los núcleos.
  
1. Aproximación al trabajo científico.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Procedimientos que constituyen la base del trabajo científico: planteamiento de problemas, formulación y contrastación de hipótesis, diseño y desarrollo de experimentos, interpretación de resultados, comunicación científica, estimación de la incertidumbre de la medida, utilización de fuentes de información.
  
- Importancia de las teorías y modelos dentro de los cuales se lleva a cabo la investigación.
  
- Actitudes en el trabajo científico: cuestionamiento de lo obvio, necesidad de comprobación, de rigor y de precisión, apertura ante nuevas ideas.
  
- Hábitos de trabajo e indagación intelectual.
  
2. Física, Técnica y Sociedad.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Análisis de la naturaleza de la Física como ciencia: sus logros y limitaciones, su carácter tentativo y de continua búsqueda, su evolución, la interpretación de la realidad a través de modelos.
  
- Relaciones de la Física con la técnica e implicaciones de ambas en la sociedad: consecuencias en las condiciones de la vida humana y en el medio ambiente. Valoración crítica.
  
- Influencias mutuas entre la sociedad, la Física y la técnica. Valoración crítica.
  
3. Interacción gravitatoria.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Introducción a los orígenes de la teoría de la gravitación: desde el modelo geocéntrico hasta Kepler.
  
- Fuerzas centrales.
  
- Momento de una fuerza respecto de un punto. Momento angular.
  
- Leyes de Kepler.
  
- Ley de la gravitación newtoniana. Algunas consecuencias como la determinación de la masa de algunos cuerpos celestes, la predicción de la existencia de planetas, la explicación de las mareas.
  
- Introducción del campo gravitatorio a partir de las dificultades que supone la idea de una «acción a distancia» e instantánea.
  
- Estudio energético de la interacción gravitatoria (trabajo de las fuerzas conservativas), e introducción del concepto de potencial.
  
- Contribución de la teoría de la gravitación al conocimiento de la gravedad terrestre y al estudio de los movimientos de planetas y satélites (energía para poner un satélite en órbita, la velocidad de escape).
  
- Síntesis que supuso la ley de gravitación universal: las leyes de la dinámica son aplicables al mundo terrestre y celeste. Implicaciones culturales y sociales de dicha síntesis.
  
4. Vibraciones y ondas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio breve del movimiento vibratorio más sencillo: el movimiento armónico simple: elongación, velocidad, aceleración.
  
- Dinámica del movimiento armónico simple.
  
- Construcción de un modelo sobre la naturaleza del movimiento ondulatorio que permita: distinguir entre ondas longitudinales y transversales; explicar las razones por las que se propaga; introducir las magnitudes que caracterizan una onda; mostrar la influencia del medio en la velocidad de propagación.
  
- Ecuación del movimiento ondulatorio para el caso de las ondas armónicas unidimensionales. Onda plana. Propiedades de las ondas: la transmisión de la energía a través de un medio (atenuación, absorción y dispersión de la intensidad por el medio), la difracción (principio de Huygens-Fresnel), la interferencia, la reflexión y la refracción. Las ondas estacionarias y el efecto Doppler.
  
- Aplicaciones de las ondas en el mundo actual. Estudio de la contaminación sonora, sus fuentes y efectos, y del aislamiento acústico.
  
5. Óptica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estudio de la Óptica como campo inicialmente autónomo, partiendo de la larga controversia histórica sobre la naturaleza de la luz.
  
- Dirección y velocidad de propagación de la luz en un medio. Algunos fenómenos relacionados con el paso de la luz de un medio a otro: la reflexión (dirigida y difusa) y la refracción, la absorción y la dispersión en el medio.
  
- Óptica geométrica. Dioptrio esférico y dioptrio plano.
  
- Formación de imágenes en espejos, planos y curvos, y lentes delgadas. Comprensión de la visión de imágenes. Tratamiento de algún sistema óptico (gafas, cámaras fotográficas).
  
- Estudio experimental y cualitativo de los fenómenos de difracción, interferencias. Dispersión en prismas y espectro visible. Aplicaciones: la visión del color y la espectroscopia.
  
6. Interacción electromagnética.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Conceptos de campo y potencial eléctrico, su aplicación al estudio del movimiento de cargas en campos eléctricos uniformes.
  
- Campo creado por un elemento puntual: Interacción eléctrica. Estudio del campo eléctrico: magnitudes que lo caracterizan (vector campo eléctrico y potencial y su relación).
  
- Teorema de Gauss.
  
- Campo eléctrico creado por un elemento continuo: esfera, hilo y placa.
  
- Magnetismo: revisión de su fenomenología y problemas que plantea la experiencia de Oersted.
  
- Determinación del campo magnético producido por cargas en movimiento. Estudio experimental y representando las líneas de campo, de los campos magnéticos creados por una corriente rectilínea indefinida y por un solenoide en su interior.
  
- Ley de Ampere.
  
- Fuerzas entre cargas móviles y campos magnéticos: fuerza de Lorentz. Estudio del movimiento de cargas en campos magnéticos (espectrógrafos de masas, aceleradores) y de la fuerza sobre una corriente rectilínea e indefinida. Ley de Laplace. Aplicaciones en motores eléctricos e instrumentos de medida de corrientes.
  
- Producción de corriente alterna mediante variaciones del flujo magnético: inducción electromagnética. Experiencias de Faraday y Henry.
  
- Leyes de Faraday y Henry. Ley de Lenz.
  
- Introducción cualitativa de la síntesis de Maxwell: la idea de campo electromagnético, la integración de la óptica, la producción de ondas electromagnéticas y su detección por Hertz.
  
- Analogías y diferencias entre dos campos conservativos como el gravitatorio y el eléctrico, y entre uno conservativo y otro que no lo es, el magnético.
  
- Algunas de las múltiples aplicaciones del electromagnetismo (generadores, motores) y de las ondas electromagnéticas (radio, radar, televisión).
  
- Impacto medioambiental de la energía eléctrica.
  
7. Elementos de Física relativista.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Fracaso en la búsqueda de un sistema de referencia en reposo absoluto: imposibilidad de distinguir en los fenómenos mecánicos si un sistema de referencia dado se encuentra en reposo o en movimiento uniforme (transformaciones de Galileo).
  
- Crítica de los supuestos básicos de la Física newtoniana y establecimiento de los postulados de la relatividad especial. Algunas implicaciones de la Física relativista: la dilatación del tiempo, la contracción de la longitud y la equivalencia masa-energía.
  
- Consideraciones breves sobre el principio de equivalencia y la influencia de la relatividad en el pensamiento contemporáneo.
  
8. Elementos de Física cuántica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Algunos de los problemas que la Física clásica no pudo explicar: el efecto fotoeléctrico (la luz, un fenómeno clásicamente ondulatorio, manifiesta propiedades corpusculares) y los espectros discontinuos (confirmación de la potencia explicativa del concepto de fotón y carácter discreto de la energía en sistemas atómicos).
  
- Hipótesis de De Broglie y confirmación experimental. Comportamiento cuántico de las partículas.
  
- Necesidad de un modelo más general para describir dicho comportamiento: la función de onda y su interpretación probabilista.
  
- Relaciones de indeterminación. Límites de validez de la Física clásica, sus diferencias respecto a la moderna y el importante desarrollo científico y técnico que supuso la Física moderna. Alguna de sus múltiples aplicaciones: la electrónica o el láser.
  
9. Algunas aplicaciones de la Física moderna.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Física nuclear: descubrimiento de la radiactividad; primeras ideas sobre la composición del núcleo y su modificación tras el descubrimiento del neutrón; concepto de isótopo.
  
- Justificación de la estabilidad de los núcleos a partir de una nueva interacción, la nuclear, su corto alcance y gran intensidad. La energía de enlace. Cálculo de ésta a partir del defecto de masa.
  
- Modos de desintegración radiactiva, aplicándoles las leyes de conservación de la carga y del número de nucleones (leyes de Soddy), y de la conservación de la energía, como a las demás reacciones nucleares.
  
- Reacciones nucleares de particular interés: la fisión y la fusión.
  
- La contaminación radiactiva, la medida y detección de la radiactividad, las bombas y reactores nucleares, los isótopos y sus aplicaciones.
  
- Algunos aspectos de las partículas elementales: Predicción y ulterior descubrimiento de algunas partículas, tales como el positrón, neutrino y pión, para introducir la antimateria, las nuevas interacciones (débil y fuerte) y su comprensión como intercambio de partículas, la inestabilidad de las partículas.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar los procedimientos que constituyen la base del trabajo científico y explicar la naturaleza evolutiva de la ciencia y sus relaciones con la técnica y la sociedad.
  
Este criterio trata de evaluar si los estudiantes, en los diversos temas, utilizan dichos procedimientos. En concreto, el planteamiento de problemas, la emisión de hipótesis, el diseño y realización de experimentos para su contraste, la interpretación de resultados, la comunicación apropiada de las actividades realizadas, el manejo de bibliografía, etc. También si conocen el carácter tentativo de los conceptos y modelos científicos y su evolución, las relaciones de la Física con la Tecnología y las implicaciones de ambas en la sociedad y en el medio ambiente, así como las profundas influencias de la sociedad en la ciencia.
  
2. Aplicar las leyes de la gravitación a situaciones problemáticas de interés como la determinación de masas de cuerpos celestes, al conocimiento de la gravedad terrestre y al estudio de los movimientos de planetas y satélites.
  
Este criterio pretende constatar la capacidad de aplicar los distintos conceptos que describen la interacción gravitatoria (campos, energías y fuerzas) a las situaciones mencionadas y sin confundirlos entre sí. Algunos de dichos problemas hacen necesaria la aplicación de las leyes de Kepler, así como poner de manifiesto la evolución de los modelos astronómicos y la gran síntesis que supuso la teoría de la gravitación universal, al unificar la mecánica terrestre y la celeste.
  
3. Valorar la importancia histórica de determinados modelos y teorías que supusieron un cambio en la interpretación de la naturaleza, y poner de manifiesto las razones que llevaron a su aceptación, así como las presiones que, por razones ajenas a la ciencia, se originaron en su desarrollo.
  
Se pretende comprobar si se conocen y valoran logros de la Física como son: la sustitución de las teorías escolásticas sobre el papel de la Tierra dentro del universo por las teorías newtonianas de la gravitación, la evolución en la concepción de la naturaleza de la luz o la introducción de la física moderna para superar las limitaciones de la Física clásica. También se trata de valorar la capacidad de dar razones fundadas de los cambios producidos en ellas a la luz de los hallazgos experimentales y de poner de manifiesto las presiones sociales a las que fueron sometidas, en algunos casos, las personas que colaboraron en la elaboración de las nuevas concepciones.
  
4. Construir un modelo teórico que permita explicar las vibraciones de la materia y su propagación (ondas), aplicándolo a la explicación de diversos fenómenos naturales o técnicos.
  
Este criterio pretende evaluar si los estudiantes pueden elaborar un modelo sobre vibraciones mecánicas en la materia y ondas, y explicar con él propiedades como la resonancia, la intensidad de las ondas y su atenuación, la reflexión y la refracción, las interferencias y difracciones, aplicando todo ello a la explicación de diversos fenómenos naturales.
  
Conocer la ecuación matemática de una onda unidimensional. Deducir a partir de la ecuación de una onda las magnitudes que intervienen: amplitud, longitud de onda, período, etc. Aplicarla a la resolución de casos prácticos.
  
5. Utilizar los modelos clásicos de la luz (corpuscular y ondulatorio) para explicar las distintas propiedades de ésta y, en particular, la visión de imágenes y colores.
  
Este criterio intenta comprobar si los alumnos y las alumnas son capaces de comprender el debate sobre la naturaleza de la luz y el triunfo del modelo ondulatorio, por su mayor capacidad para explicar la reflexión y la refracción y, además, la interferencia, la difracción, el color, la polarización, etc. También si son capaces de obtener imágenes con espejos, lentes delgadas y así comprender el mecanismo de la visión y el funcionamiento de algún instrumento óptico de uso cotidiano. Asimismo valorar la importancia que la luz tiene en nuestra vida cotidiana, tanto tecnológicamente (instrumentos ópticos, comunicaciones por laser, control de motores) como en química (fotoquímica) y medicina (corrección de defectos oculares).
  
6. Utilizar el concepto de campo para superar las dificultades que plantea la interacción instantánea y a distancia, calcular los campos creados por cargas y corrientes y las fuerzas que actúan sobre cargas y corrientes en el seno de campos uniformes, y justificar el fundamento de algunas aplicaciones prácticas.
  
Este criterio pretende comprobar la capacidad de determinar los campos eléctrico y magnético producidos en situaciones simples (una o dos cargas, corrientes rectilíneas, solenoides, etc.) y las fuerzas que ejercen los campos sobre otras cargas o corrientes en su seno, en particular, los movimientos de cargas en campos eléctricos y magnéticos uniformes. Así mismo, pretende valorar si se conocen y manejan algunas aplicaciones del magnetismo: electroimanes, motores, instrumentos de medida, movimiento del haz de electrones del tubo de TV, etc.
  
7. Explicar la producción de corriente mediante variaciones del flujo magnético y algunos aspectos de la síntesis de Maxwell como la predicción y producción de ondas electromagnéticas y la integración de la óptica en el electromagnetismo.
  
Se trata de evaluar la comprensión de la inducción electromagnética, es decir, de la producción de campos eléctricos mediante campos magnéticos variables, y su inversa, la producción de campos magnéticos mediante campos eléctricos variables, en resumen, la producción de campos electromagnéticos. También se valorará el conocimiento del gran desarrollo científico y técnico que todo ello implicó: la producción de energía eléctrica, su transporte, la producción de ondas electromagnéticas y sus múltiples aplicaciones.
  
8. Valorar críticamente las mejoras que producen algunas aplicaciones relevantes de los conocimientos científicos y los costes medioambientales que conllevan.
  
Se pretende con este criterio conocer si los estudiantes saben argumentar (ayudándose de hechos, recurriendo a un número de datos adecuados, buscando los pros y los contras, atendiendo a las razones de otros, etc.), sobre las mejoras y los problemas que se producen en las aplicaciones de conocimientos científicos como son: la utilización de distintas fuentes para obtener energía eléctrica, el empleo de las sustancias radiactivas en medicina, la energía de fisión y de fusión en la fabricación de armas, etc.
  
9. Utilizar los principios de la relatividad para explicar una serie de fenómenos: dilatación del tiempo, contracción de la longitud y equivalencia masa-energía.
  
Se trata de comprobar si los estudiantes comprenden que la física clásica no puede explicar una serie de fenómenos (por ejemplo existencia de una velocidad límite, incumplimiento del principio de relatividad de Galileo por la luz) lo que obliga a introducir los postulados de la relatividad especial de Einstein, que permiten explicarlos y, además, realizar nuevas predicciones.
  
10. Explicar con las leyes cuánticas una serie de experiencias de las que no pudo dar cuenta la física clásica, como el efecto fotoeléctrico, los espectros discontinuos, la difracción de electrones.
  
Este criterio intenta evaluar si se comprende que estas experiencias muestran que los fotones, electrones, etc., no son ni ondas ni partículas clásicas, sino objetos nuevos con un comportamiento nuevo, el comportamiento cuántico, y que para describirlo hacen falta nuevas leyes, como las ecuaciones de la energía de Planck, el momento de De Broglie, las relaciones de indeterminación, etc.
  
11. Aplicar la equivalencia masa-energía a la determinación de la energía de ligadura de los núcleos, y el principio de conservación de la energía a las reacciones nucleares y a la radiactividad.
  
Este criterio trata de comprobar si los estudiantes comprenden la necesidad de una nueva interacción para justificar la estabilidad de los núcleos, determinándola a partir de las energías de enlace, y los procesos energéticos vinculados con la radiactividad y reacciones nucleares. Así mismo, si son capaces de aplicar estos conocimientos a temas de gran interés como la contaminación radiactiva, las bombas y reactores nucleares, los isótopos y sus aplicaciones, o el mundo de las partículas elementales.
  
MATEMÁTICAS I y II
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
Las Matemáticas proporcionan los métodos de razonamiento y el lenguaje que necesita la ciencia para la comprensión de los fenómenos de la naturaleza. La aplicación de los métodos matemáticos al ámbito científico produce importantes resultados teóricos y prácticos, tanto en la elaboración de modelos explicativos de los fenómenos naturales como en la recogida y análisis de los datos necesarios para la validación de las teorías científicas y la puesta a punto de las tecnologías que éstas generan.
  
Además, el conocimiento matemático se organiza peculiarmente en forma de sistema deductivo, de modo que postulados, definiciones, propiedades, teoremas y métodos se articulan lógicamente mediante encadenamientos conceptuales y demostraciones que justifican y, en última instancia, dan validez a las intuiciones y a las técnicas matemáticas. Estos contenidos conceptuales son los que conforman y dan estructura a la Matemática misma y, en la mayoría de los casos, requieren de un lenguaje formal cuyo dominio resulta imprescindible para su mejor comprensión.
  
El aprendizaje de las Matemáticas debe ser entendido como el proceso de asimilación de los elementos conceptuales necesarios para enunciar, resolver e interpretar los problemas que plantea el estudio de los fenómenos propios de la ciencia y la técnica.
  
Las Matemáticas de Bachillerato suponen la culminación de un largo proceso destinado a desarrollar, en el alumnado, la capacidad de razonamiento y el sentido crítico necesario para interpretar la realidad desde posiciones exentas de dogmatismo y dotarle, al mismo tiempo, de las herramientas adecuadas para resolver los problemas cotidianos con los que se deberá enfrentar, una vez alcanzada la etapa de madurez. Por otra parte, estas mismas matemáticas deben preparar, a ese mismo alumnado, para continuar sus estudios en los ciclos superiores de formación profesional o en la universidad y, consecuentemente, sus contenidos deberán estar en consonancia con los de los estudios específicos de grado superior a los que se dirigen.
  
Las modificaciones introducidas en la etapa de Educación Secundaria Obligatoria pretenden conseguir que los alumnos que cursen las Matemáticas en alguna de las modalidades de Bachillerato lo hagan desde unos niveles previos de competencia que les permitan asumir, con el suficiente formalismo, determinados contenidos conceptuales que caracterizan la estructura intrínseca de las matemáticas. Por consiguiente, el tratamiento didáctico debe equilibrar la importancia otorgada a los conceptos y a los procedimientos, que serán tratados con el rigor formal necesario aunque de forma escalonada a lo largo de los dos cursos de la etapa.
  
En las Matemáticas de esta modalidad y sobre todo en las de segundo curso, los alumnos deben alcanzar el grado de madurez necesario, en el manejo del lenguaje formal y de los procesos lógicos deductivos, que les permitan, por ejemplo, seguir, interpretar y desarrollar demostraciones que no sean excesivamente complicadas, plantear conjeturas, analizar procesos lógicos y obtener conclusiones, generalizaciones, etc.
  
Los aspectos esenciales de la actividad matemática quedan recogidos en la resolución de problemas, entendidos éstos en un sentido amplio que exija la toma de decisiones para encuadrar o plantear matemáticamente la situación, el diseño de la estrategia de actuación, la utilización adecuada de procedimientos y técnicas, la verificación de la verosimilitud de la solución (o de las soluciones, o de la ausencia de soluciones), la interpretación de los resultados y, en ocasiones, el planteamiento de nuevos problemas.
  
Por tanto y como en la etapa anterior, la resolución de problemas debe contemplarse como una práctica constante que acompañarán el proceso de enseñanza aprendizaje de las Matemáticas, independientemente de cuál sea la etapa o el nivel en que se circunscriban.
  
Una de las características más significativas de nuestro tiempo es el pujante desarrollo tecnológico que se refleja, fundamentalmente, en el uso generalizado de las nuevas tecnologías. No es aventurado vaticinar que, de seguir el ritmo actual, el acceso a la información, por parte de cualquier ciudadano y en cualquier lugar del mundo, quedará supeditado a su capacidad para manejar de forma inteligente y razonada aquellos recursos tecnológicos, sobre todo los de tipo informático, que la facilitan. En consecuencia, es necesario incorporar, en el currículo de Matemáticas, el uso de todos aquellos recursos tecnológicos (calculadoras y programas informáticos) que resulten adecuados para el desarrollo de determinados procedimientos rutinarios, en la interpretación y análisis de situaciones diversas relacionadas con los números, el álgebra lineal, el análisis funcional o la estadística, así como en la resolución práctica de numerosas situaciones problemáticas relacionadas con la naturaleza, la tecnología o, simplemente, con la vida cotidiana.
  
En la elaboración y distribución de los contenidos que se contemplan en el presente currículo, junto con las consideraciones anteriores, se han tenido en cuenta las necesidades concretas de otras materias del ámbito científico- tecnológico que, cursándose usualmente de forma paralela a las matemáticas de esta modalidad, precisan de contenidos matemáticos específicos para su desarrollo.
  
Los contenidos de las asignaturas Matemáticas I y Matemáticas II se exponen agrupados en núcleos.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Conocer y comprender los conceptos, procedimientos y estrategias matemáticas que les permitan desarrollar estudios posteriores más específicos de ciencias o técnicas y adquirir una formación científica general.
  
2. Aplicar sus conocimientos matemáticos para plantear y resolver problemas en diversas situaciones de la actividad cotidiana, científica y tecnológica.
  
3. Utilizar las estrategias características de la investigación científica y los procedimientos propios de las matemáticas tales como plantear problemas, formular hipótesis y conjeturas, construir ejemplos y contraejemplos, planificar, manipular y experimentar para realizar investigaciones y explorar situaciones y fenómenos nuevos.
  
4. Expresarse apropiadamente oral, escrita y gráficamente para analizar y comunicar situaciones susceptibles de ser tratadas matemáticamente, mediante la adquisición y el manejo de un vocabulario específico de notaciones y términos matemáticos.
  
5. Mostrar actitudes asociadas al trabajo científico y matemático como la visión crítica, la necesidad de verificación, la valoración de la precisión, el gusto por el rigor o la necesidad de contrastar apreciaciones intuitivas, aplicándolas al análisis y valoración de la información proveniente de diferentes fuentes, para formarse una opinión que les permita expresarse críticamente sobre problemas actuales.
  
6. Servirse de los medios tecnológicos que se encuentran a su disposición, apreciando las ventajas y las limitaciones que comporta su uso, seleccionando aquello que pueda ser más útil para resolver los problemas planteados y descubriendo las enormes posibilidades que nos ofrecen a la hora de realizar investigaciones o ejecutar cálculos o resolver problemas.
  
7. Comprender la forma de organización de los conocimientos propios de la Matemática: establecimiento de definiciones precisas, demostración lógico-deductiva de propiedades, enunciación de teoremas y justificación de procedimientos, técnicas y fórmulas.
  
8. Utilizar el discurso racional para plantear acertadamente los problemas, justificar procedimientos, adquirir cierto rigor en el pensamiento científico, encadenar coherentemente los argumentos y detectar incorrecciones lógicas.
  
9. Comprender que las Matemáticas proporcionan modelos teóricos que abstraen y sintetizan el comportamiento de los fenómenos científicos y tecnológicos.
  
10. Apreciar la utilidad de las matemáticas para comprender los fenómenos científicos y tecnológicos y para describir y comunicar los resultados de la actividad científico-técnica.
  
MATEMÁTICAS I
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Resolución de Problemas.
  
Al mismo tiempo que se resuelven los problemas que permiten plantear los conceptos y técnicas matemáticas que se proponen en los otros núcleos de contenidos, resulta útil reflexionar sobre los procedimientos y métodos empleados, en especial los que han sido eficaces en cada caso concreto. La explicitación de las distintas fases que ha supuesto la resolución de un problema y la sistematización de las estrategias heurísticas empleadas con éxito, constituye una ayuda y una guía para actuar ante nuevas situaciones problemáticas y para revisar críticamente los problemas ya resueltos. En consecuencia, este núcleo tiene un carácter transversal y sus contenidos serán tenidos en cuenta exclusivamente en conexión con el desarrollo del resto de los contenidos.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Fases en la resolución de problemas: formulación, elaboración de conjeturas, diseño y ejecución de la estrategia de actuación, interpretación de los posibles resultados.
  
- Algunas estrategias de actuación: simplificación, analogía, particularización, generalización, inducción, razonamiento por reducción al absurdo, análisis de las posibilidades.
  
2. Álgebra.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Números reales. La recta real: distancias e intervalos.
  
- Números complejos. Expresión binómica, polar y trigonométrica de un número complejo. Operaciones elementales. Raíz de un número complejo.
  
- Sucesiones numéricas. Números combinatorios. Binomio de Newton El número e.
  
- Logaritmos decimales y neperianos.
  
- Resolución e interpretación gráfica de ecuaciones e inecuaciones de primer y segundo grado y de ecuaciones exponenciales y logarítmicas sencillas.
  
- Aplicación del método de Gauss en la resolución e interpretación de sistemas sencillos de ecuaciones lineales.
  
3. Geometría.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Ampliación del concepto de ángulo. Razones trigonométricas de un ángulo cualquiera. Resolución de triángulos rectángulos y no rectángulos. Identidades y ecuaciones trigonométricas.
  
- Sistemas de referencia en el plano. Coordenadas cartesianas.
  
- Vectores en el plano. Operaciones. Módulo. Distancia entre puntos del plano.
  
- Producto escalar de vectores. Ecuaciones de la recta. Incidencia, paralelismo y perpendicularidad. Cálculo de distancias entre puntos y rectas.
  
- Lugares geométricos del plano. Cónicas. Ecuaciones y problemas de Incidencia.
  
4. Análisis.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Funciones reales de variable real. Clasificación y características básicas de las funciones elementales: funciones lineales, cuadráticas, polinómicas, racionales, exponenciales, logarítmicas, circulares y circulares inversas.
  
- Dominio, recorrido, continuidad, crecimiento y decrecimiento, puntos estacionarios.
  
- Concepto intuitivo de límite funcional. Estudio de discontinuidades.
  
- Derivada de una función. Derivación y continuidad. Aplicaciones geométricas y físicas de la derivada. Iniciación al cálculo de derivadas.
  
- Representación gráfica de funciones elementales a partir del análisis de sus características globales y locales.
  
5. Estadística y Probabilidad.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Terminología y conceptos básicos de la Estadística. Conceptos básicos en el tratamiento de datos muestrales. Distribuciones unidimensionales. Medida de la dispersión.
  
- Estadística descriptiva bidimensional. Relaciones entre dos variables estadísticas. El coeficiente de correlación lineal. Regresión lineal. Rectas de regresión.
  
- Aplicaciones de las rectas de regresión a la resolución de problemas. Interpolación y predicción en las distribuciones estadísticas bidimensionales.
  
- Terminología y conceptos básicos de la Probabilidad.
  
- Medida de la incertidumbre. Asignación de probabilidades.
  
- Experiencias aleatorias compuestas. Independencia de sucesos.
  
- Tablas de contingencia. Diagramas de árbol.
  
- Leyes de la probabilidad. Probabilidad condicionada. Probabilidad Total. Probabilidad a posteriori.
  
- Distribuciones de probabilidad binomial y normal. Utilización de tablas de la distribución binomial y de la distribución normal en la resolución de problemas de cálculo probabilístico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar los números reales y los números complejos, sus notaciones, operaciones y procedimientos asociados, para presentar e intercambiar información y resolver problemas, valorando los resultados obtenidos de acuerdo con el enunciado.
  
Se pretende evaluar la capacidad de utilizar adecuadamente los números y sus operaciones y de recurrir a la notación numérica más conveniente para expresar los resultados de estimaciones, mediciones, cálculos y problemas.
  
2. Transcribir problemas reales a un lenguaje algebraico, utilizar las técnicas matemáticas apropiadas en cada caso para resolverlos y dar una interpretación, ajustada al contexto, de las soluciones obtenidas.
  
Se pretende evaluar el grado de destreza alcanzado en la resolución de problemas en general, preferiblemente planteados en contextos o situaciones propias de las ciencias sociales, y específicamente de aquellos problemas que puedan requerir un planteamiento y una resolución algebraica. Se valorará también la capacidad de justificar la estrategia diseñada para resolver el problema, la corrección de los razonamientos, la elección de los tipos de números adecuados para expresar la solución y la interpretación de los resultados obtenidos en coherencia con el contexto o situación planteada.
  
3. Transferir una situación real problemática a una esquematización geométrica y aplicar las diferentes técnicas de medida de ángulos y longitudes y de resolución de triángulos para encontrar las posibles soluciones, valorándolas e interpretándolas en su contexto real.
  
Se pretende comprobar la habilidad alcanzada para seleccionar y utilizar las herramientas geométricas y trigonométricas adecuadas en la resolución e interpretación de las soluciones de problemas prácticos de medición indirecta.
  
4. Utilizar el lenguaje vectorial para interpretar analíticamente distintas situaciones de la geometría plana elemental, obtener las ecuaciones de rectas y cónicas y utilizarlas, junto con el concepto de producto escalar de vectores dados en bases ortonormales, para resolver problemas de incidencia y cálculo de distancias.
  
Se pretende comprobar la habilidad alcanzada para utilizar el lenguaje vectorial en la descripción e interpretación de situaciones de la geometría plana. Se pretende evaluar la destreza alcanzada en la representación analítica de elementos geométricos y la habilidad alcanzada para utilizar la representación analítica de rectas y cónicas en la resolución de problemas geométricos.
  
5. Identificar las funciones elementales (lineales, afines, cuadráticas, exponenciales, logarítmicas, trigonométricas y racionales sencillas) que pueden venir dadas a través de enunciados, tablas o expresiones algebraicas y representarlas gráficamente para analizar sus propiedades características y relacionarlas con fenómenos económicos, sociales y científicos que se ajusten a ellas, valorando la importancia de la selección de los ejes, unidades, dominio y escalas.
  
Se pretende verificar la capacitación para analizar e interpretar cuantitativa y cualitativamente situaciones en las que exista relación funcional entre dos variables.
  
6. Analizar, cualitativa y cuantitativamente, las propiedades globales y locales (dominio, recorrido, continuidad, simetrías, periodicidad, puntos de corte, asíntotas, intervalos de crecimiento) de una función sencilla que describa una situación real, para representarla gráficamente y extraer información práctica que ayude a interpretar el fenómeno del que se derive.
  
Se pretende evaluar la capacidad de extraer conclusiones mediante el estudio local de las funciones.
  
7. Interpretar el grado de correlación existente entre las variables de una distribución estadística bidimensional sencilla y obtener las rectas de regresión para hacer predicciones estadísticas.
  
Se pretende evaluar la capacitación para utilizar el coeficiente de correlación y las rectas de regresión en la determinación del grado de relación entre las variables de distribuciones bidimensionales y en el cálculo de predicciones cuantitativas sobre situaciones apropiadamente contextualizadas.
  
8. Utilizar técnicas estadísticas elementales para tomar decisiones ante situaciones que se ajusten a una distribución de probabilidad binomial o normal, calculando las probabilidades de uno o varios sucesos.
  
Se pretende valorar la destreza adquirida para medir e interpretar coherentemente la verosimilitud de sucesos cuya ocurrencia está sujeta a incertidumbre, recurriendo al uso de tablas de las distribuciones binomial y normal.
  
9. Organizar y codificar informaciones; seleccionar, comparar y valorar estrategias; enfrentarse a situaciones nuevas con eficacia y utilizar las herramientas matemáticas.
  
Se pretende evaluar la destreza alcanzada en la reflexión lógico-deductiva, los modos de argumentación propios de las Matemáticas, la resolución de problemas y la realización de investigaciones.
  
10. Utilizar técnicas de conteo directo, recursos combinatorios y leyes elementales de la probabilidad para asignar probabilidades a sucesos aleatorios simples y compuestos.
  
Se pretende evaluar la capacidad de señalar la existencia de sucesos cuya ocurrencia está sujeta a incertidumbre, valorando la destreza adquirida para medir e interpretar coherentemente su verosimilitud.
  
MATEMÁTICAS II
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Resolución de Problemas.
  
En este núcleo se prosigue la reflexión sobre las pautas de actuación y las fases que comporta el proceso de resolución de problemas. Los contenidos son los mismos que se exponen en el núcleo correspondiente de Matemáticas I y serán tratados exclusivamente en relación con los problemas que permiten plantear los conceptos y técnicas matemáticas propuestas en los demás núcleos de la materia.
  
2. Geometría.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Sistemas de referencia en el espacio. Coordenadas cartesianas.
  
- Vectores en el espacio tridimensional. Productos escalar, vectorial y mixto.
  
- Obtención e interpretación de las ecuaciones de rectas y planos a partir de sistemas de referencia ortonormales.
  
- Resolución de problemas de incidencia, paralelismo y perpendicularidad entre rectas y planos.
  
- Resolución de problemas métricos relacionados con el cálculo de ángulos, distancias, áreas y volúmenes.
  
3. Análisis.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Límite de una sucesión. Límite de una función. Cálculo de límites.
  
- Continuidad y derivabilidad de una función. Propiedades elementales.
  
- Cálculo de derivadas. Derivada de la suma, producto, cociente y composición de funciones. Derivada de las principales familias funcionales. Diferencial de una función e interpretación geométrica. La función derivada. Teoremas de las funciones derivables.
  
- Aplicación al estudio de las propiedades locales y la representación gráfica de funciones elementales. Optimización.
  
- Primitiva de una función. Cálculo de integrales indefinidas inmediatas, por cambio de variable o por otros métodos sencillos. Integración de funciones racionales.
  
- Integrales definidas. Regla de Barrow. Cálculo de áreas de regiones planas.
  
4. Álgebra lineal.
  
Los contenidos de este núcleo son:
  
- Matrices de números reales. Operaciones con matrices.
  
- Rango de una matriz: Obtención por el método de Gauss.
  
- Sistemas de ecuaciones lineales. Representación matricial de un sistema.
  
- Discusión y resolución de un sistema lineal por el método de Gauss.
  
- Determinantes. Cálculo de determinantes de órdenes 2 y 3 mediante la regla de Sarrus. Propiedades elementales de los determinantes. Matriz inversa.
  
- Utilización de los determinantes en la discusión y resolución de sistemas de ecuaciones lineales.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Utilizar el lenguaje vectorial y las operaciones con vectores para transcribir y resolver situaciones y problemas derivados de la geometría, la física y demás ciencias del ámbito científico-tecnológico e interpretar las soluciones de acuerdo con los enunciados.
  
Se pretende evaluar la capacitación alcanzada en la utilización de vectores y operaciones con vectores para resolver problemas e interpretar las soluciones obtenidas.
  
2. Utilizar el lenguaje matricial y las operaciones con matrices y determinantes como instrumento para representar e interpretar datos, tablas, grafos, relaciones y ecuaciones, y en general para resolver situaciones diversas.
  
Se pretende evaluar la capacidad de utilizar las matrices y sus operaciones, y la destreza adquirida en su aplicación a la resolución de problemas de sistemas de ecuaciones lineales, o que requieran representar datos con tablas o grafos.
  
3. Identificar, calcular e interpretar las distintas ecuaciones de la recta y el plano en el espacio para resolver problemas de incidencia, paralelismo y perpendicularidad entre rectas y planos y utilizarlas, junto con los distintos productos entre vectores dados en bases ortonormales, para calcular ángulos, distancias, áreas y volúmenes.
  
Se pretende evaluar la destreza adquirida en el manejo de las distintas ecuaciones de rectas y planos junto con los productos entre vectores para la resolución de problemas de incidencia, paralelismo y perpendicularidad, y cálculo de áreas y volúmenes.
  
4. Transcribir problemas reales a un lenguaje algebraico, utilizar las técnicas matemáticas apropiadas en cada caso para resolverlos y dar una interpretación, ajustada al contexto, a las soluciones obtenidas.
  
Se pretende evaluar la destreza adquirida en la formulación y resolución algebraica de problemas.
  
5. Utilizar el concepto y cálculo de límites y derivadas para analizar, cualitativa y cuantitativamente, las propiedades globales y locales (dominio, recorrido, continuidad, simetrías, periodicidad, puntos de corte, asíntotas, intervalos de crecimiento) de una función expresada en forma explícita, representarla gráficamente y extraer información práctica en una situación de resolución de problemas relacionados con fenómenos naturales.
  
Se pretende verificar la capacidad de utilización de los conceptos y técnicas básicas del cálculo diferencial para estudiar e interpretar fenómenos de la naturaleza y de la técnica expresables mediante relaciones funcionales.
  
6. Aplicar el cálculo de límites, derivadas e integrales al estudio de fenómenos geométricos, naturales y tecnológicos, así como a la resolución de problemas de optimización y medida de áreas de regiones limitadas por rectas y curvas sencillas que sean fácilmente representables.
  
Este criterio pretende evaluar la capacidad del alumno para interpretar y aplicar a situaciones del mundo natural, geométrico y tecnológico, la información suministrada por el estudio analítico de las funciones.
  
7. Utilizar técnicas analíticas para estudiar las propiedades de las funciones y para resolver problemas de optimación.
  
Se pretende evaluar la capacidad para, a partir de problemas que requieran la búsqueda de valores óptimos, construir las funciones necesarias y estudiarlas utilizando técnicas analíticas.
  
8. Resolver problemas que requieran codificar informaciones, seleccionar, comparar y valorar estrategias y elegir las herramientas matemáticas adecuadas para la búsqueda de soluciones en cada caso.
  
Se pretende evaluar la capacidad de aplicar los conocimientos matemáticos generales y la capacidad de tomar decisiones en el marco general de la resolución de problemas.
  
TECNOLOGÍA INDUSTRIAL I y II
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
La utilización de la técnica ha sido una constante del ser humano desde su aparición sobre la tierra; la misión que cumple esta búsqueda es doble: por una parte se trata de evitar o por lo menos disminuir al máximo todos aquellos trabajos laboriosos, pesados y peligrosos, y por otra dominar todos aquellos trabajos repetitivos.
  
Las principales ventajas que se pretenden conseguir con la aplicación de la técnica son, pues, bien claras: disminuir el esfuerzo humano, eliminar aquellos tipos de trabajos que entrañen peligrosidad y por otra disponer de mayor tiempo libre.
  
En la actualidad, fruto de la influencia mutua entre la ciencia y la técnica, se llega a la conjunción entre la actividad investigadora y la aplicación práctica de la tradición y el trabajo, mejorando los resultados sobre la aplicación a un medio material.
  
Así pues, la tecnología fruto de esta interacción, ha facilitado la aplicación a la fabricación y como consecuencia aparecen otras ventajas que, aunque secundarias, no dejan de tener importancia. A las máquinas se las puede programar para grandes series de fabricación, con lo cual se abaratan los costes, y los objetos construidos pueden llegar a mayor cantidad de usuarios, por lo que al ampliarse las series de fabricación y al mover mayores capitales, las industrias pueden hacer mayores inversiones en maquinaria, consiguiendo también mejores calidades en los productos obtenidos.
  
Una de las finalidades que se persigue con la asignatura es la de preparar al alumnado para estudios posteriores mas específicos; por lo tanto, los contenidos deben contactar con las diversas ramas de la técnica, estudiando de ella tanto los aspectos teóricos fundamentales como las aplicaciones prácticas en el laboratorio, sin entrar en excesivas especificaciones. Así pues los contenidos deben dar una visión global, tanto teórica como práctica, de las distintas técnicas de la industria actual, abarcando mecánica, electricidad, electrónica y automatismos.
  
A esta asignatura le corresponde el papel de enlace con su homónima de la Educación Secundaria Obligatoria y, por lo tanto, sus contenidos han de seguir un camino progresivo para el avance en los conocimientos de la materia; así pues, la Tecnología Industrial se considera como una asignatura puente entre los conocimientos adquiridos en la Educación Secundaria Obligatoria y los conocimientos que el alumnado va a necesitar para abordar con las necesarias garantías otro tipo de asignaturas más específicas. En este sentido, se pretende que el alumnado adquiera unos conocimientos científico-técnicos que les haga entender los aspectos básicos de la asignatura y les predispongan para poder alcanzar niveles superiores.
  
Esta asignatura está encaminada a relacionarse con el mundo de la industria, luego los contenidos han de orientarse también hacia el campo de la fabricación, uso y mantenimiento de los instrumentos técnicos.
  
Se entiende que la Tecnología como conjunto de conocimientos científico-técnicos y la Técnica como la puesta en práctica de estos conocimientos. La asignatura debe contemplar ambos aspectos. En este sentido en cada uno de los núcleos el alumnado pondrá en práctica o comprobará en el laboratorio los aspectos teóricos adquiridos.
  
Es necesario no separar la Tecnología de la Técnica en el desarrollo de los núcleos de la asignatura; no es conveniente que las exposiciones teóricas se queden en una mera exposición o como una lección magistral, por ello es conveniente plantear la Tecnología y Técnica formando, siempre que sea posible, un todo homogéneo.
  
La Tecnología Industrial II se ha programado pensando en un soporte técnico de conocimientos ligados a los materiales, las máquinas y al control de los mismos. Es conocido que en cualquier proceso industrial se produce una mezcla de dispositivos que abarcan los conocimientos anteriores, por lo que el alumnado debe conocer los elementos fundamentales que forman parte de estos procesos.
  
Por otra parte, la Tecnología Industrial II, tiene un carácter más funcional que la Tecnología Industrial I; es decir, no debe estudiar los materiales, las máquinas y los elementos de control de forma aislada, sino formando parte de un sistema.
  
Estos sistemas se estudiarán de modo que permita al alumnado tener una visión global del mismo. En estudios posteriores ya se profundizará en cada uno de los conocimientos mencionados.
  
Los sistemas que se deben proponer son los que estén más cercanos a su entorno; de esta forma se conseguirá un fácil acceso a los mismos y además la posibilidad de estudiar sistemas reales para entender su funcionamiento.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que los alumnos y alumnas adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Aplicar los conocimientos adquiridos a la comprensión y análisis del funcionamiento de máquinas y sistemas técnicos.
  
2. Comprender el papel de la energía en los procesos tecnológicos, sus distintas transformaciones y aplicaciones y adoptar actitudes de ahorro valorando la eficiencia energética.
  
3. Comprender y explicar cómo se organizan y desarrollan procesos tecnológicos concretos, identificando y describiendo las técnicas y los factores económicos y sociales que concurren en cada caso.
  
4. Analizar de forma sistemática aparatos y productos de la actividad técnica para explicar su funcionamiento, utilización y forma de control evaluando su calidad.
  
5. Valorar críticamente, aplicando los conocimientos adquiridos, las repercusiones de la actividad tecnológica en la vida cotidiana y en la calidad de vida, manifestando y argumentando sus ideas y opiniones.
  
6. Expresar con precisión ideas y opiniones sobre procesos o productos tecnológicos concretos, utilizando vocabulario, símbolos y formas de expresión apropiadas.
  
7. Participar en la planificación y desarrollo de proyectos técnicos en equipo, en los que intervengan elementos básicos, aportando ideas y opiniones, responsabilizándose de tareas y cumpliendo sus compromisos.
  
8. Actuar con autonomía y confianza al inspeccionar, manipular e intervenir en máquinas, sistemas y procesos técnicos para comprender su funcionamiento.
  
TECNOLOGÍA INDUSTRIAL I
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Fuentes energéticas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Características de las principales fuentes primarias de energía. Su obtención, transformación y transporte.
  
- Montaje y experimentación de instalaciones sencillas de transformación de energía.
  
- Consumo energético. Aplicación y cálculo de energía en un proceso real y técnicas de ahorro en el consumo.
  
2. Materiales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estado natural, características, obtención y transformación de los materiales mas utilizados en el ámbito industrial.
  
- Aplicaciones y propiedades más relevantes de estos materiales.
  
- Impacto ambiental producido por la obtención, transformación y desecho de los materiales.
  
3. Elementos de máquinas y sistemas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Transmisión y transformación de movimientos. Soporte y unión de elementos mecánicos.
  
- Montaje y experimentación de mecanismos característicos.
  
- Elementos de un circuito genérico: generador, conductor, dispositivos de regulación y control, receptores de consumo y utilización.
  
- Representación esquematizada de circuitos. Simbología. Interpretación de planos y esquemas.
  
- Corriente continua; magnitudes fundamentales. Circuitos en corriente continua; cálculo de sus magnitudes fundamentales.
  
- Montaje y experimentación de algunos circuitos eléctricos y neumáticos característicos.
  
4. Procedimientos de fabricación.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Clasificación de las técnicas de fabricación: corte, arranque de material, conformación en frío y en caliente, unión y tejido de materiales.
  
- Máquinas y herramientas apropiadas para cada procedimiento. Criterios de uso y mantenimiento de herramientas.
  
- Medidas de salud y seguridad en el trabajo. Normas de salud y seguridad en el centro de trabajo.
  
- Impacto ambiental de los procedimientos de fabricación.
  
5. El proceso y los productos de la tecnología.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Proceso de diseño y mejora de productos.
  
- Distribución de productos. El mercado y sus leyes básicas.
  
- Control de calidad. Aplicación técnica del control de calidad.
  
- Normalización de productos.
  
- Planificación y desarrollo de un proyecto de diseño y comercialización de un producto.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Calcular a partir de información adecuada el coste energético del funcionamiento ordinario del centro docente o de su vivienda y sugerir posibles alternativas de ahorro.
  
El alumnado ha de ser capaz de estimar la carga económica que supone el consumo cotidiano de energía, utilizando información comercial, facturas de servicios energéticos y cálculos efectuados sobre las características técnicas, utilización y consumo de las instalaciones. Esta capacidad ha de derivar en la identificación de posibles vías de reducción de costes.
  
2. Analizar las distintas situaciones en las que la sociedad actual hace uso de la energía.
  
Para realizar cualquier tipo de trabajo en la vida, se hace uso de la energía; el alumnado deberá conocer las principales fuentes de energía y las posibles formas de aplicación de las misma, así como el proceso desde su obtención hasta su consumo.
  
3. Describir los procesos de fabricación y características de los materiales más importantes que la industria actual demanda, estimando las repercusiones económicas y ambientales de su producción, uso y desecho.
  
El alumnado deberá conocer las propiedades físico-químicas así como los procedimientos de obtención y aplicaciones de los materiales más utilizados en la industria actual, tales como los metales, plásticos, aislantes y semiconductores. Asimismo deberá elaborar juicios de valor sobre los factores no estrictamente técnicos de su producción y uso.
  
4. Emplear aparatos de medida y efectuar medidas correctamente.
  
A la hora de diseñar cualquier proyecto nos encontramos con magnitudes dependientes de las energías objeto del proyecto; en nuestro caso, necesitamos pues conocer las magnitudes fundamentales de la energía eléctrica para poder calcular las secciones de los conductores y también los elementos de mando y protección, por lo que deberá conocerse el empleo amperímetros, voltímetros y vatímetros.
  
5. Identificar los elementos funcionales que componen un producto técnico de uso conocido, señalando el papel que desempeña cada uno de ellos en el funcionamiento del conjunto.
  
El alumnado ha de ser capaz de desarmar un artefacto, reconocer cuáles son las piezas y subconjuntos más importantes y cuáles son accesorios desde el punto de vista funcional y describir el papel de cada componente en el funcionamiento del conjunto.
  
6. Evaluar las repercusiones que sobre la calidad de vida tiene la producción y utilización de un producto o servicio técnico cotidiano y sugerir posibles alternativas de mejora, tanto técnicas como de otro orden.
  
La capacidad de valorar el equilibrio existente entre las ventajas e inconvenientes de la actividad técnica ha de extenderse sobre los factores no estrictamente técnicos y debe traducirse en una mayor capacidad de concebir otras soluciones, tanto técnicas como de otro orden, usando materiales, principios de funcionamiento y técnicas de producción distintas o modificando el modo de uso, la ubicación o los hábitos de consumo.
  
7. Emplear un vocabulario adecuado para describir los útiles y técnicas empleadas en un proceso de producción o la composición de un artefacto o instalación técnica común.
  
Este criterio busca estimar en qué grado se han incorporado al vocabulario del alumnado términos específicos y modos de expresión, técnicamente apropiados, para describir verbalmente los procesos industriales o para describir correctamente los elementos o máquinas.
  
8. Montar un circuito eléctrico o neumático, a partir del plano o esquema de una instalación característica.
  
Se pretende verificar que el alumnado es capaz de interpretar el plano de una instalación, reconocer el significado de sus símbolos, seleccionar los componentes correspondientes y conectarlos sobre un armazón o un simulador, de acuerdo a las indicaciones del plano para componer un circuito que tiene una utilidad determinada.
  
9. Aportar y argumentar ideas y opiniones propias del equipo de trabajo, valorando y adoptando en su caso ideas ajenas.
  
Se trata de valorar la capacidad de contribuir con esfuerzos personales a las tareas del grupo y tomar la iniciativa para exponer y defender con talante flexible el propio punto de vista.
  
TECNOLOGÍA INDUSTRIAL II
  
III. NÚCLEO DE CONTENIDOS
  
1. Materiales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Estructura interna y propiedades de los materiales. Técnicas de modificación de las propiedades. Oxidación y corrosión. Tratamientos superficiales.
  
- Distintos procedimientos de ensayo y medida de materiales.
  
- Procedimientos de reciclaje de materiales, importancia económica.
  
- Normas de precaución y seguridad en el manejo de materiales.
  
2. Principios de máquinas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Motores térmicos. Motores rotativos y alternativos. Aplicaciones.
  
- Motores eléctricos; tipos y aplicaciones.
  
- Circuito frigorífico. Bomba de calor. Elementos y aplicaciones.
  
- Energía útil. Potencia de una máquina. Par motor en el eje. Pérdidas de energía en las máquinas. Rendimiento.
  
3. Sistemas automáticos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Elementos que componen un sistema de control: transductores y captadores de posición, proximidad, movimiento, velocidad, presión y temperatura. Actuadores.
  
- Estructura de un sistema automático. Entrada, proceso, salida. Sistemas de lazo abierto. Sistemas realimentados de control. Comparadores.
  
- Montaje y experimentación de sencillos circuitos de control.
  
4. Circuitos neumáticos y oleohidráulicos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Técnicas de producción de fluidos. Circuitos neumáticos. Bombas y compresores de aire. Circuitos hidráulicos. Fluidos para circuitos hidráulicos. Conducción de fluidos. Caudal. Presión interior. Pérdidas. Técnicas de depuración y filtrado.
  
- Elementos de accionamiento. Elementos de regulación y control. Simbología y funcionamiento.
  
- Circuitos característicos de aplicación. Interpretación de esquemas. Montaje e instalación de circuitos.
  
5. Control y programación de sistemas automáticos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Control analógico de sistemas. Ejemplos prácticos.
  
- Circuitos lógicos combinacionales. Puertas y funciones lógicas. Procedimientos de simplificación de circuitos lógicos. Aplicación al control del funcionamiento de un dispositivo.
  
- Circuitos lógicos secuenciales. Reloj. Memoria. Registros. Diagrama de fases. Control programado. El microprocesador. El microcontrolador. El autómata programable. Aplicación al control programado de un mecanismo.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Conocer la estructura interna de los materiales de uso más habitual y su relación con las propiedades y características de los mismos.
  
2. Seleccionar materiales para una aplicación práctica determinada, considerando, junto a sus propiedades intrínsecas, factores técnicos, económicos y medioambientales.
  
Tanto en este criterio como el anterior se trata de comprobar si el alumnado sabe aplicar los conceptos relativos a estructura interna y las técnicas de ensayo y medida de propiedades, para seleccionar un material idóneo para una aplicación real, conjugando con criterios de equilibrio los diversos factores que caracterizan dicha situación.
  
3. Diseñar un procedimiento de prueba y medida de las características de una máquina o instalación, en condiciones nominales y de uso normal.
  
Con este criterio se puede establecer si el alumnado es capaz de identificar los parámetros principales del funcionamiento de un artefacto o instalación, en régimen normal, y comprobar el comportamiento de dispositivos similares sometiéndolos a pruebas metódicas para formarse una opinión propia sobre la calidad de un producto.
  
4. Analizar la composición de una máquina (térmica o eléctrica) o sistema automático de uso común, identificando los elementos de mando, control, potencia y describiendo su funcionamiento.
  
El alumnado ha de poder identificar, en un aparato medianamente complejo, los elementos que desarrollan las funciones principales y, entre ellos los responsables del control y, en su caso, explicar los principios de su programación y funcionamiento.
  
5. Aplicar los recursos gráficos y verbales apropiados a la descripción de la composición y funcionamiento de una máquina, circuito o sistema tecnológico concreto.
  
Con este criterio se quiere valorar en qué medida el alumnado utiliza, no sólo un vocabulario adecuado, sino también los conocimientos adquiridos sobre simbología y representación normalizada de circuitos, representación esquemática de ideas, relaciones entre elementos y secuencias de efectos en un sistema.
  
6. Montar y comprobar un sistema de control automático para su aplicación a una máquina a partir de un plano o esquema.
  
El alumnado deberá aplicar los distintos aparatos de maniobra y protección de tipo electromecánico, electrónico, neumático e hidráulico, estudiados, a los sistemas automáticos.
  
En cada caso se realizará una memoria descriptiva, esquema de funcionamiento, montaje práctico y comprobación del sistema.
  
7. Montar y comprobar un sistema de control automático para su aplicación a una máquina a partir de un plano o esquema, mediante la tecnología cableada y programable.
  
El alumnado deberá distinguir y reconocer las ventajas e inconvenientes de cada una de ellas.
  
En cada caso se realizará una memoria descriptiva, esquema de funcionamiento, montaje práctico y comprobación del sistema.
  
ELECTROTECNIA
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
Podríamos definir la Electrotecnia como la «técnica de la electricidad»; desde esta perspectiva la Electrotecnia abarca un extenso campo que puede comprender desde la producción, transporte, distribución y aprovechamiento de la energía eléctrica, hasta aquellos aspectos más específicos, como calefacción, refrigeración, alumbrado, etc.
  
Dentro de este extenso campo, la materia ha sido diseñada para estudiar los fenómenos asociados a la electricidad y magnetismo y su aplicación en las principales máquinas eléctricas.
  
Dada la gran extensión de las aplicaciones de la electrotecnia, se ha seleccionado una serie de conceptos, principios y aplicaciones prácticas que puedan preparar para otros campos de especialización.
  
Por lo tanto, los contenidos de esta materia cumplen un fin propedéutico, es decir han de proporcionar al alumnado unos conocimientos que le abran un variado campo de posibilidades en posteriores estudios.
  
De una forma general podemos dividir la materia en tres partes:
  
\*Conceptos y fenómenos eléctricos y magnético:
  
En este apartado es fundamental profundizar en los conceptos teóricos de las leyes y principios que rigen estos fenómenos, con objeto de que el alumnado adquiera unos conocimientos básicos para su posterior aplicación.
  
\*Circuitos eléctricos:
  
Aquí se trata de analizar y calcular las magnitudes fundamentales en circuitos de corriente continua y de corriente alterna monofásica y trifásica, formados por elementos resistivos, inductivos y capacitivos en régimen permanente. Al mismo tiempo se establecen los métodos y formas de realizar las medidas de las magnitudes con la utilización de los aparatos adecuados y teniendo en cuenta los tipos de errores que se pueden cometer en dichas medidas.
  
\*Máquinas eléctricas:
  
En este apartado se trata de que los conocimientos teóricos adquiridos, tengan aplicación práctica, concretamente en el estudio de las máquinas eléctricas fundamentales. Para ello, es muy importante que los estudiantes estén en contacto con la máquina para poder distinguir sus partes, comprobar sus elementos, establecer sus conexiones y sacar conclusiones de su comportamiento a través del estudio de sus características más significativas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Interpretar el comportamiento, normal o anómalo, de los aparatos eléctricos sencillos, señalando los principios y leyes físicas que los explican.
  
2. Seleccionar elementos de valor adecuado y conectarlos correctamente para formar un circuito, característico y sencillo, capaz de producir un efecto determinado.
  
3. Calcular el valor de las principales magnitudes de los circuitos eléctricos y magnéticos, compuestos por elementos discretos, en régimen permanente.
  
4. Interpretar esquemas y planos de instalaciones así como equipos eléctricos característicos, identificando la función de un elemento o grupo funcional de elementos en el conjunto.
  
5. Analizar las leyes fundamentales que rigen la inducción electromagnética, las experiencias más significativas que ponen de manifiesto los efectos de los campos magnéticos sobre las corrientes eléctricas y sus aplicaciones a las máquinas.
  
6. Seleccionar e interpretar información adecuada para plantear y valorar soluciones, del ámbito de la Electrotecnia, a problemas técnicos comunes.
  
7. Elegir y conectar el aparato adecuado para una medida eléctrica, estimando anticipadamente su orden de magnitud y valorando el grado de precisión que exige el caso.
  
8. Expresar las soluciones a un problema con un nivel de precisión coherente con el de las diversas magnitudes que intervienen en él.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Conceptos y fenómenos eléctricos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Magnitudes y unidades eléctricas.
  
- Ley de Joule.
  
- Fuerza electromotriz. Diferencia de potencial.
  
- Intensidad de corriente. Densidad de corriente.
  
- Potencia y trabajo eléctricos.
  
- Resistencia eléctrica. Resistencia específica.
  
- Condensador. Almacenamiento de carga. Capacidad.
  
2. Conceptos y fenómenos magnéticos y electromagnéticos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Momento magnético. Propiedades magnéticas de la materia. Ley de Ohm.
  
- Magnetismo, acción entre imanes, tipos, campo magnético.
  
- Flujo magnético. Permeabilidad. Densidad de flujo.
  
- Campos creados por corrientes rectilíneas y circulares. Solenoide.
  
- Circuito magnético. Fuerza magnetomotriz. Ley de Ampère.
  
- Inducción electromagnética. Ley de Lenz. Coeficiente de autoinducción.
  
- Fuerza sobre una corriente eléctrica en el seno de un campo magnético.
  
3. Circuitos eléctricos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Circuitos eléctricos en corriente continua. Acoplamiento de resistencias en serie, paralelo y mixto. Acoplamiento de condensadores. Acoplamiento de pilas. Leyes de Kirchhoff. Divisor tensión e intensidad.
  
- Corriente alterna. Intensidades y tensiones senoidales. Amplitud. Valor eficaz. Frecuencia, periodo. Ángulo de fase.
  
- Elementos lineales: R, L, C. Reactancia. Impedancia. Ángulos de fase relativa. Representación gráfica.
  
- Circuitos en serie, en paralelo y mixto. Cálculo de circuitos. Resonancia en serie y en paralelo.
  
- Potencia activa, reactiva y aparente. Triángulo de potencias. Factor de potencia. Corrección del factor de potencia.
  
- Sistemas monofásicos y trifásicos. Conexión en estrella y en triángulo, tensiones y corrientes.
  
- Semiconductores.
  
- Elementos no lineales: diodo y rectificador; transistor, tiristor, amplificador operacional, operadores lógicos, circuitos electrónicos básicos.
  
4. Medidas en circuitos eléctricos y electrónicos.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Medida directa de resistencia, tensión e intensidad. Voltímetro. Amperímetro. Uso del polímetro. Uso del osciloscopio.
  
- Errores en las medidas. Contrastación de aparatos.
  
- Medidas de potencia activa y reactiva en corriente alterna monofásica y trifásica.
  
5. Máquinas eléctricas.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Transformador. Relaciones fundamentales. Funcionamiento en vacío, carga y cortocircuito.
  
- Máquinas eléctricas rotativas. Aspectos constructivos. Clasificación.
  
- Generadores de cc y alternadores.
  
- Motores trifásicos, constitución y principio de funcionamiento. Tipos de rotor. Motor de rotor en cortocircuito. Comportamiento en servicio. Procedimientos de arranque e inversión del sentido de giro.
  
- Motor monofásico de rotor en cortocircuito. Procedimientos de arranque.
  
- Motores de corriente continua. Constitución y principio de funcionamiento. Tipos de excitación.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Explicar cualitativamente el funcionamiento de un circuito simple destinado a producir luz, energía motriz o calor, señalando las relaciones e interacciones entre los fenómenos que tienen lugar en él.
  
Con este criterio se pretende evaluar la capacidad del alumnado de comprender la lógica interna de un circuito o dispositivo eléctrico característico, de uso común y compuesto por pocos elementos, al describir una sucesión de causas y efectos encadenados que resultan en un efecto útil.
  
2. Seleccionar elementos o componentes de valor adecuado y conectarlos correctamente para formar un circuito característico y sencillo.
  
La comprensión de la función y el comportamiento de los diversos elementos y componentes eléctricos ha de traducirse, en la práctica, en la capacidad de conectarlos entre sí en un circuito o dispositivo típico destinado a producir un efecto determinado.
  
3. Explicar cualitativamente los fenómenos derivados de una alteración en un elemento de un circuito eléctrico sencillo y describir las variaciones esperables en los valores de tensión y corriente.
  
Complementando los anteriores, este criterio trata de apreciar si la comprensión de los circuitos eléctricos incluye la capacidad de estimar y anticipar los efectos de posibles alteraciones o anomalías en su funcionamiento: cortocircuito, supresión de elementos o variación de su valor o características. No es importante que se sepa cuantificar los efectos, sino describir la naturaleza de los cambios.
  
4. Calcular y representar vectorialmente las magnitudes básicas de un circuito mixto simple, compuesto por cargas resistivas y reactivas y alimentado por un generador senoidal monofásico.
  
Con este criterio se quiere valorar la solidez de los aprendizajes relativos a los principios y métodos operatorios de la Electrotecnia en una de sus aplicaciones básicas: la resolución de circuitos. El objeto de la evaluación es el cálculo numérico de magnitudes y la representación gráfica de la amplitud y fase de V, I y P en un circuito completo pero simple, es decir, un circuito mixto de pocas mallas, con carga compleja.
  
5. Analizar planos de circuitos, instalaciones o equipos eléctricos de uso común e identificar la función de un elemento discreto o de un bloque funcional en el conjunto.
  
En este caso se trata de evaluar la capacidad de los estudiantes de interpretar una información técnica, relativa a un dispositivo eléctrico del que conocen a grandes rasgos su utilidad y funcionamiento, para deducir el papel de alguno de los elementos relevantes, (motor, termostato, rectificador, resistencia, electroválvula, etc.) o de alguno de los bloques funcionales del sistema, (calentamiento, unidad motriz, inversor de giro, fuente de alimentación, etc.) en el conjunto.
  
6. Representar gráficamente, en un sistema de conexiones o un diagrama de bloques funcionales, la composición y el funcionamiento de una instalación o equipo eléctrico sencillo y de uso común.
  
Observando el comportamiento de un dispositivo, la secuencia de acciones y efectos que componen su funcionamiento normal y midiendo parámetros, los estudiantes han de ser capaces de establecer una representación esquemática de su composición interna. Deben ser capaces de traducir una instalación o circuito en un sistema de cableado y el funcionamiento de un equipo en un diagrama de bloques funcionales (calentamiento, interrupción retardada, elemento motriz, etc.) que muestre una relación lógica y posible entre ellos.
  
7. Interpretar especificaciones técnicas de un elemento o dispositivo eléctrico para determinar las magnitudes principales de su comportamiento en condiciones nominales.
  
De la información técnica en forma de tablas, hojas de especificaciones, curvas y placas de características suministrada por el fabricante de un dispositivo eléctrico, los estudiantes deben poder deducir los parámetros de funcionamiento en condiciones nominales, haciendo uso de sus conocimientos sobre el funcionamiento de aparatos y máquinas eléctricas y de los datos de que se disponen.
  
8. Medir las magnitudes básicas de un circuito eléctrico, seleccionando un aparato de medida adecuado, conectándolo correctamente y eligiendo la escala óptima.
  
Se trata de apreciar si los estudiantes son capaces de medir correctamente, incluyendo la elección del aparato de medida, su conexión, la estimación previa del orden de magnitud para elegir una escala adecuada y la expresión adecuada de los resultados, utilizando la unidad idónea y con un número de cifras significativas acorde con la apreciación del instrumento empleado, con el contexto de la medida y las magnitudes de los elementos del circuito o sistema eléctrico que se mide.
  
9. Interpretar las medidas efectuadas sobre circuitos eléctricos o sobre sus componentes para verificar su correcto funcionamiento, localizar averías o identificar sus posibles causas.
  
Este criterio complementa al anterior. Persigue valorar la capacidad de los estudiantes para utilizar el resultado de sus medidas. Si el valor medido no coincide con sus estimaciones previas o no está en el entorno del orden de magnitud previsto, han de ser capaces de averiguar si la medida está mal efectuada ?escala incorrecta, mala conexión, etc., si la estimación es absurda por defecto o por exceso o si alguno de los elementos del circuito está averiado.
  
MECÁNICA
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
La Mecánica es la parte de la Física que trata del equilibrio y del movimiento de los cuerpos sometidos a fuerzas cualesquiera. Debe, entonces, colaborar en identificar y fundamentar el modo de hacer tecnológico, aportando herramientas determinadas. Para esto, ha de llevar la teoría hasta las aplicaciones concretas y ha de encontrar los fundamentos teóricos en las realizaciones prácticas. Y todo ello dentro de un paradigma científico coherente.
  
Por lo tanto, la Mecánica, como asignatura del Bachillerato, tiene un enfoque de ciencia aplicada, encontrándose más cerca de la Tecnología que de las ciencias físicas.
  
En el desarrollo de la materia se debe llegar a comprender y a articular la diferencia entre el conocimiento teórico de las leyes que rigen un fenómeno (saberes pertenecientes al ámbito de los conceptos) y la elaboración de las diversas estrategias que permiten obtener soluciones aplicando dichas leyes a problemas prácticos (dentro del dominio de los procedimientos, es decir, del saber hacer práctico). Todo ello parece posible, para el nivel de Bachillerato, entendiendo por Mecánica una visión aplicada de la Mecánica de Newton.
  
Al ser objeto de la Mecánica el estudio de las fuerzas y movimientos que obran sobre los cuerpos, esta materia comprenderá la Estática, que se ocupa de las condiciones de equilibrio de los cuerpos; la Cinemática, que estudia el movimiento de éstos prescindiendo de las fuerzas que lo producen; y la Dinámica; que examina el movimiento de los cuerpos en relación con las fuerzas a ellos aplicadas. Un cuarto subconjunto de saberes lo constituye la Resistencia de Materiales, que se ocupa del comportamiento de elementos de estructuras y máquinas bajo la acción de cargas exteriores, poniendo en relación las fuerzas internas creadas y las deformaciones producidas. Y por último la Hidráulica Técnica, que se ocupa de las propiedades de los fluidos al circular por un circuito y de sus aplicaciones industriales.
  
Al ser las fuerzas y los movimientos elementos cotidianos y cercanos al alumnado, el aprendizaje de las leyes y modelos que los relacionan resulta más fácilmente abordable que la comprensión de otros paradigmas científicos. Esto hace de la Mecánica una materia de gran valor formativo, al ser una herramienta privilegiada para relacionar leyes abstractas con hechos y resultados concretos. Su estructura relativamente reducida de conocimientos, la amplia casuística de problemas abordables desde ellos, así como su fácilmente comprobable coherencia interna, la colocan en situación privilegiada para ejemplarizar el papel de la ciencia y clarificar su relación con la tecnología.
  
En el desarrollo de esta materia es necesario valorar su posición y su papel específico. Al destacar su carácter aplicado se evita que el alumnado tenga que estudiar toda su construcción teórica, potenciando, en cambio, que sean capaces de convertir un conjunto de leyes en herramientas de análisis y transformación de la realidad mediante su aplicación a casos concretos. Es decir, que su finalidad estará en desarrollar aquellas capacidades que permitan al alumnado realizar el análisis mecánico de los elementos de máquinas y estructuras, para modificar y establecer nuevas soluciones técnicas en algunos casos y para justificarlos en otros.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que el alumnado adquiera las siguientes capacidades:
  
1. Desarrollar, a través del razonamiento con las leyes de la Mecánica, la «intuición mecánica» básica que permita tanto generar estrategias de aplicación de dichas leyes, como fundamentar futuras generalizaciones de las mismas.
  
2. Valorar la capacidad de explicación y predicción de la Mecánica sobre el comportamiento de los mecanismos, apreciando sus limitaciones.
  
3. Analizar y resolver problemas mediante la aplicación de las leyes de la Mecánica teniendo en cuenta los límites impuestos por la realidad.
  
4. Relacionar formas, dimensiones, materiales y, en general, el diseño de los objetos técnicos, con las solicitudes mecánicas a que están sometidos.
  
5. Conocer el comportamiento de los fluidos y de los circuitos hidráulicos y neumáticos, así como sus aplicaciones técnicas.
  
6. Utilizar apropiadamente el vocabulario específico propio de la Mecánica.
  
7. Valorar la importancia del uso del sistema internacional de unidades y su correcta aplicación a las magnitudes correspondientes.
  
8. Identificar en los sólidos rígidos y en los sistemas mecánicos más complejos las acciones que en ellos concurren y su interrelación.
  
9. Reducir a esquemas elementos, estructuras o sistemas mecánicos de la realidad sometidos a solicitaciones también reales.
  
III. Núcleos de contenidos
  
1. Mecánica: Evolución y Magnitudes.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Breve introducción a la:
  
\*Historia.
  
\*Mecánica dentro de la física.
  
\*Mecánica racional.
  
\*Mecánica cuántica.
  
\*Mecánica relativista.
  
- Magnitudes y dimensiones en Mecánica racional.
  
- Sistemas de unidades en Mecánica.
  
- El Sistema Internacional.
  
- Uniones mecánicas.
  
2. Estática.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Sistema tridimensional de referencia. Coordenadas de un vector.
  
- Operaciones básicas con vectores: suma, resta, producto escalar y producto vectorial.
  
- Sistemas de vectores concurrentes. Viste general y momento resultante. Teorema de Varignon.
  
- Introducción a un sistema general de vectores.
  
- La Estática como caso particular de la Dinámica. Estática del punto material. Condiciones de equilibrio.
  
- Estudio del equilibrio de un sistema. Aplicación al caso del sólido rígido.
  
- Concepto de centros de gravedad; cálculo de centros de gravedad básicos.
  
- Equilibrio de máquinas: palanca, polea fija, polea móvil, polipasto, tornillo, torno, plano inclinado, tornillo sin fin.
  
- Introducción a la dinámica de máquinas.
  
- Sistemas isostáticos e hiperestáticos.
  
- Polígono funicular: condiciones de equilibrio.
  
- El método de Cremona. Aplicación a cerchas metálicas.
  
3. Cinemática.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Movimiento del punto, métodos analíticos para el cálculo de velocidades y aceleraciones: movimiento uniforme y uniformemente acelerado. Movimiento periódico. Representación cartesiana, vectorial e intrínseca de las variables cinemáticas básicas.
  
- Movimiento del sólido rígido: análisis general del movimiento.
  
- Cinemática del movimiento plano. Ruleta fija y móvil. Centro instantáneo.
  
- Análisis de velocidades en el movimiento plano. Rotación y deslizamiento. Diferencias básicas.
  
- Cinemática aplicada a máquinas simples.
  
- Transmisión, fuerzas y momentos. Rozamiento. Mecanismo biela-manivela.
  
- Transmisión por correas, por fricción y por engranajes.
  
- Análisis cinemático de mecanismos a través del ordenador.
  
4. Dinámica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Dinámica del punto material. Igualdad fundamental de la Dinámica. Ecuaciones del movimiento en formas intrínseca y cartesiana. Concepto de cantidad de movimiento y de momento cinético.
  
- Concepto de momento de inercia. Cálculo de momentos de inercia de cuerpos con geometrías simples.
  
- Generalización de los conceptos de cantidad de movimiento y de momento cinético.
  
- Ecuaciones de la dinámica de traslación de sólidos rígidos.
  
- Dinámica de la rotación de un sólido en torno a un eje fijo. Rotación de un cilindro en torno a un plano inclinado.
  
- Principio de conservación de la energía.
  
- Balances energéticos en diversos problemas mecánicos. Punto material: conservación de la cantidad de movimiento. Sólido rígido: conservación del momento cinético.
  
- Fuerzas de rozamiento en casos reales, deslizamiento y rodadura.
  
- Introducción al concepto de rendimiento de una máquina. Ejemplos prácticos sencillos.
  
- El sólido elástico sometido a vibración. Resonancia. Fatiga. Amortiguadores. Velocidades críticas en árboles.
  
5. Resistencia de materiales.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Medios elásticos no deformables. Ley de Hooke. Coeficiente de seguridad.
  
- Acciones sobre un sistema material. Diversos tipos de acciones.
  
- Diversos tipos de acciones: esfuerzo de compresión, de tracción, cortante y de flexión.
  
- Parámetros característicos de las piezas metálicas. Manejo de catálogos.
  
- Diversos tipos de cargas: concentradas y/o repartidas.
  
- Diagrama de momentos flectores. Diagrama de esfuerzos cortantes. Aplicación a vigas simplemente apoyadas y en voladizo con cargas puntuales utilizando las tablas de perfiles. Órdenes de magnitud de cargas. Coeficientes de trabajo y coeficientes de seguridad.
  
- Introducción a las diferentes normativas de edificación para formulación de hipótesis de carga.
  
- Dimensionado de algunas piezas simples, así como de cerchas metálicas.
  
- La torsión en árboles de sección circular.
  
- Dimensionado de vigas isostáticas por ordenador.
  
- Concentración de esfuerzos. Efecto entalla. Fatiga.
  
- Pandeo.
  
- Esfuerzos térmicos.
  
6. Hidráulica técnica.
  
Los contenidos que corresponden a este núcleo son:
  
- Propiedades básicas de los fluidos. Fuerzas sobre áreas planas, fuerzas sobre áreas curvas.
  
- Prensas hidráulicas.
  
- Dinámica de fluidos: ecuación de continuidad, ecuación del movimiento, ecuación de la energía. Introducción al flujo real de fluidos con pérdidas de carga.
  
- Bombas. Distintos tipos. Caracterización.
  
- Válvulas. Distintos tipos.
  
- Materiales utilizados en tuberías.
  
- Manejo de catálogos.
  
- Introducción a la neumática. Diseño de circuitos neumáticos.
  
- Elementos básicos de un circuito oleohidráulico. Análisis funcional de esquemas reales.
  
- Sustentación y resistencia.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar uniones mecánicas en sistemas materiales reales y expresar sus características así como las fuerzas y momentos que transmiten.
  
Se trata de comprobar si el alumnado sabe y puede valorar y analizar las uniones mecánicas más características que se dan en mecanismos y sistemas materiales reales.
  
2. Esquematizar una estructura o un sistema mecánico real identificando las cargas que le son aplicadas y calculando tanto las fuerzas que soportan sus distintos elementos, como, en su caso, las reacciones en sus apoyos, para llegar a razonar el porqué de su diseño.
  
Se trata de comprobar si el alumnado conoce y comprende el concepto de equilibrio de fuerzas en sistemas estructurales isostáticos, planos o reducibles a planos, así como si posee las destrezas de cálculo necesarias para determinar los valores de las fuerzas. También se trata de comprobar si aplica esos conocimientos a situaciones reales, detectando si los identifica en conjuntos mecánicos reales y valorando el razonamiento que utiliza para explicar su diseño.
  
3. Valorar la importancia del uso del Sistema Internacional de Unidades.
  
Se trata de comprobar si el alumnado ha adquirido un conocimiento pleno y operativo del uso del Sistema Internacional de Unidades, teniendo en cuenta que la materia pretende ser aplicada y no puede materializarse ninguna aplicación concreta sin el perfecto conocimiento de un sistema de unidades coherente y compacto.
  
4. Estructurar y esquematizar los fundamentos de un sistema mecánico real, calculando las fuerzas (tracción, compresión, cortadura, flexión, torsión) e identificando las cargas que son aplicadas a los distintos elementos.
  
La Estática es una de las partes más clásicas de la mecánica racional, con infinidad de aplicaciones prácticas que pueden ser contrastadas con relativa sencillez de manera experimental. Es además, una de las áreas en las que se pueden proponer ejemplos muy sencillos extraídos de la vida real. Por todo ello, es necesario un repaso del cálculo vectorial, que ayude a representar y determinar los valores y los fundamentos de la estática que posteriormente se aplicarán al equilibrio de máquinas y al análisis de estructuras isostáticas.
  
5. Calcular los distintos esfuerzos que pueden actuar sobre un conjunto de elementos así como de estructuras o conjuntos mecánicos, empleando los razonamientos y cálculos de cargas aplicadas sobre ellos.
  
Se trata de comprobar que el alumnado conoce y comprende los diseños de los elementos que componen las estructuras o conjuntos mecánicos, así como calcular la resistencia de los mismos.
  
6. Describir e identificar los distintos tipos de movimientos que concurren en los elementos rígidos de cualquier conjunto mecánico en movimiento, describiendo cualitativamente sus características cinemáticas.
  
El alumnado debe alcanzar una perfecta comprensión de los distintos tipos de movimientos que en la práctica pueden presentarse. La aplicación de la cinemática a diferentes mecanismos permite, perfectamente, entender la importancia de estos conceptos teóricos.
  
7. Calcular los valores de diversas magnitudes (espacios, ángulos, tiempos, velocidades, aceleraciones) utilizados sobre un esquema, previamente realizado, de un movimiento real, y en un punto significativo de su funcionamiento.
  
Se trata de comprobar si el alumnado es capaz de esquematizar un movimiento real elegido entre los movimientos estudiados y si sabe establecer relaciones entre sus variables cinemáticas para determinar unos valores a partir de otros conocidos.
  
8. Identificar, en un sistema mecánico dado, los momentos de inercia de los elementos en rotación comprobando cómo se ven afectados estos movimientos al variar los momentos de inercia de los mismos.
  
Realizada la descripción de los movimientos, prescindiendo de las causas que los motivan, procede relacionar causas con efectos. De hecho la dinámica nos va a permitir determinar a partir de unas acciones concretas, el resultado cinemático que de las mismas cabe esperar. El alumnado debe distinguir formal y conceptualmente entre la dinámica del punto y del sólido, así como la generalización que de los principios básicos se lleva a cabo para poder plantear un tratamiento similar. En este orden de cosas los conceptos de centro de gravedad y momento de inercia resultan fundamentales, mucho más desde la perspectiva física que permite comprender el papel que desempeñan a partir de la formulación matemática de sus expresiones. Los análisis energéticos son, finalmente, una vía alternativa, ciertamente adecuada, de comprender la Dinámica.
  
9. Relacionar las magnitudes de potencia, par y velocidad de giro en una transmisión con elementos en rotación calculando sus valores y la influencia del rozamiento.
  
Se pretende que el alumnado aplique los conceptos mencionados a un caso real, razonando cómo los mecanismos trasmiten su potencia, teniendo en cuenta el rozamiento y también los cálculos adecuados y las magnitudes que se presenten.
  
10. Aplicar el principio de conservación del momento cinético a un sistema o conjunto de sistemas reales, calculando sus valores.
  
El alumnado debe conocer el momento cinético describiendo un funcionamiento real en el que se cumpla el principio de conservación y realizando los cálculos correspondientes.
  
11. Conocer las propiedades básicas de los fluidos y el comportamiento de los mismos, así como el conjunto de elementos complementarios de los circuitos hidráulicos y neumáticos.
  
La hidráulica técnica ofrece cada vez un mayor número de aplicaciones a la mecánica racional tanto por la necesidad de transporte de fluidos como por el apoyo que la oleohidráulica y la neumática ofrecen a no pocas máquinas herramientas. Éstos son dos aspectos principales, en los que una vez más el conocimiento de órdenes de magnitud (presiones, velocidades de líquidos en tuberías, diámetros utilizados, etc.) resulta fundamental para llegar a una razonable comprensión de una mecánica que ante todo, debe responder al calificativo de aplicada.
  
12. Aplicar los métodos de equilibrado de masas giratorias, analítico y gráfico, al caso de masas en un mismo plano.
  
Se trata de evaluar tanto el grado de asimilación del concepto de equilibrado en rotación como el dominio de los procedimientos para equilibrar masas desequilibradas.
  
DIBUJO TÉCNICO I y II
  
(Modalidad de Tecnología)
  
I. Introducción
  
El dibujo es algo inherente a la humanidad por una elemental necesidad de comunicación, que es su función primaria. El Dibujo Técnico es un medio de expresión y comunicación indispensable en el desarrollo de procesos de investigación científica, de proyectos tecnológicos y de actuación científica cuyo último fin sea la creación de un producto industrial o artístico. Su función esencial consiste en formalizar o visualizar lo que se está diseñando o descubriendo, proporcionando desde una primera concreción de posibles soluciones, hasta la última fase del desarrollo, en que se presentan los resultados en planos definitivos. Es un lenguaje obligatorio para todas aquellas personas que se relacionen técnicamente a cualquier nivel y quieran convertir su trabajo en una actividad creadora. Contribuye eficazmente a comunicar las ideas en cualquier momento de su desarrollo; en fase de boceto es un instrumento ideal para desarrollar, mediante la confrontación de opiniones, trabajos de investigación o propuestas de diseños. Esta función de comunicación que caracteriza al dibujo técnico favorece las fases de creación y la posterior difusión informativa del objeto diseñado, lo que hace de él un instrumento insustituible para el desarrollo de la actividad científica, tecnológica y artística. Permite además un diálogo fluido entre proyectista, fabricante y usuario, mediante un conjunto de convenciones y normas que caracterizan el lenguaje específico del Dibujo Técnico y que le dan carácter objetivo, fiable y universal.
  
El Dibujo Técnico surge en la cultura universal como un medio de expresión y comunicación indispensable, tanto para el desarrollo de procesos de investigación sobre las formas, como para la comprensión gráfica de bocetos y proyectos tecnológicos y artísticos, cuyo último fin sea la creación de productos que puedan tener un valor utilitario, artístico, o ambos a la vez. La función esencial de estos proyectos consiste en ayudar a formalizar o visualizar lo que se está diseñando o creando y contribuye a proporcionar, desde una primera concreción de posibles soluciones, hasta la última fase del desarrollo donde se presentan los resultados en dibujos definitivamente acabados.
  
El Dibujo Técnico debe también contemplarse desde el punto de vista de la lectura y comprensión de ideas y proyectos de otros. En él se encuentran perfectamente definidas las funciones instrumentales de análisis, investigación expresión y comunicación en torno a los aspectos visuales de las ideas y de las formas. El desarrollo de las capacidades vinculadas a estas funciones constituye el objetivo educativo de esta materia. Para que la comunicación sea efectiva es necesario que los usuarios se pongan de acuerdo sobre las relaciones existentes entre los signos gráficos y los aspectos de la realidad a que se refieren. La expresión gráfica, en sus aspectos instrumental y formativo, permite representar gráficamente ideas y comunicar éstas a otros de forma concisa detallando propuestas antes de realizar soluciones finales. El dominio de las reglas y de los aspectos normativos del dibujo técnico es una garantía de que se posee la competencia adecuada en el plano de la comunicación técnica o artística.
  
Es necesario el conocimiento de un conjunto de convencionalismos que están recogidos en las normas para el Dibujo Técnico, que se establecen en un ámbito nacional e internacional.
  
La asignatura favorece la capacidad de abstracción para la comprensión de numerosos trazados y convencionalismos, lo que la convierte en una valiosa ayuda formativa de carácter general.
  
El Dibujo Técnico debe procurar el desarrollo de las capacidades de juicio y de las destrezas adecuadas para resolver las representaciones de formas pertenecientes al campo de la industria, del diseño o del arte, al tiempo que favorece el discernimiento del valor y lugar que ocupa la representación técnica en el proceso artístico del diseño y de la cultura contemporáneos.
  
Es necesario mantener contenidos tradicionalmente básicos junto a contenidos educativos nuevos reclamados por la evolución social y por los avances científico-técnicos. Las actividades de dibujo no pueden diseñarse como modelos abstractos alejados de la vida cotidiana.
  
La adquisición de habilidades, destrezas y conocimientos teóricos se logra a través de la propia acción constructiva de los estudiantes. El profesorado puede programar tareas que permitan superar estadios anteriores. Es importante que los progresos de los estudiantes se consideren más en relación con su propia situación de partida, que en función de un producto del aprendizaje inicialmente establecido.
  
Se aborda el Dibujo Técnico en dos cursos, de manera que se adquiera una visión general y completa desde el primero, profundizando y aplicando los conceptos en soluciones técnicas más usuales en el segundo.
  
Los contenidos se desarrollan de forma paralela en los dos cursos, pero en sus epígrafes se aprecia el nivel de profundización y se determinan, con mayor o menor concreción, las aplicaciones y ejercicios concretos.
  
En resumen, cada curso, al enunciar sus contenidos, tiene por objeto consolidar los conocimientos anteriores, ahondar en el nivel de profundización y buscar aplicaciones técnico-prácticas.
  
II. Objetivos generales
  
El desarrollo de esta materia contribuirá a que las alumnas y los alumnos adquieran las siguientes capacidades:
  
1. Valorar las posibilidades del dibujo técnico como instrumento de investigación, apreciando la universalidad del lenguaje objetivo en la transmisión y comprensión de informaciones.
  
2. Desarrollar las capacidades que permitan expresar con precisión y objetividad las soluciones gráficas.
  
3. Apreciar la universalidad del Dibujo Técnico en la transmisión y comprensión de las informaciones.
  
4. Conocer y comprender los fundamentos del dibujo técnico para aplicarlos a la lectura e interpretación de diseños, planos y productos artísticos, y para elaborar soluciones razonadas ante problemas geométricos en el campo de la técnica y del arte, tanto en el plano como en el espacio.
  
5. Valorar la normalización como convencionalismo idóneo para simplificar, no sólo la producción, sino también la comunicación, dándole a ésta un carácter cada vez más universal.
  
6. Integrar las actividades del Dibujo Técnico en un campo cultural donde aparezca la relevancia de los aspectos estéticos.
  
7. Comprender y representar formas mediante croquis acotados, ateniéndose a las normas UNE e ISO.
  
8. Apreciar el enriquecimiento que la diversidad de técnicas plásticas proporciona a la concepción convencional del dibujo técnico.
  
9. Integrar los conocimientos que el Dibujo Técnico proporciona dentro de los procesos de investigación, sean éstos científicos, artísticos o tecnológicos.
  
10. Fomentar el método y el razonamiento en el dibujo, como medio de transmisión de las ideas científico-técnicas.
  
11. Desarrollar destrezas y habilidades que permitan expresar con precisión, claridad y objetividad soluciones gráficas.
  
12. Utilizar con destreza los instrumentos específicos del dibujo técnico y valorar el correcto acabado del dibujo, así como las mejoras que puedan introducir las diversas técnicas gráficas en la representación.
  
13. Potenciar el trazado de croquis y perspectivas a mano alzada, para alcanzar la destreza y rapidez imprescindibles en la expresión gráfica.
  
14. Relacionar el espacio con el plano, comprendiendo la necesidad de interpretar el volumen en el plano, mediante los sistemas de representación.
  
DIBUJO TÉCNICO I
  
III. Núcleos de contenidos
  
Los contenidos de este curso deben plantearse a un nivel de formación base, que sirva de preparación y que permita asimilar los contenidos de mayor nivel en el dibujo técnico de segundo curso.
  
Con este curso se pretende también desarrollar y potenciar las habilidades manuales, así como la exactitud exigida en el trazado gráfico de los ejercicios de dibujo técnico.
  
1. Trazados fundamentales en el plano.
  
Este núcleo pretende conseguir el afianzamiento de los trazados fundamentales necesarios para poder resolver posteriormente problemas geométricos más complejos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazado de rectas perpendiculares, mediatrices, rectas paralelas, ángulos, bisectrices, división de ángulos, suma y resta de ángulos. Manejo de la escuadra y el cartabón aplicándolo a todos estos trazados.
  
- Arco capaz, cuadrilátero, inscriptible.
  
- Potencia de un punto respecto de una circunferencia, media proporcional, sección aurea.
  
2. Polígonos.
  
Este núcleo da a conocer los principios básicos necesarios para la realización de polígonos, tanto regulares como irregulares, con el estudio de los teoremas que permiten su solución.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Construcción de formas poligonales. Análisis y construcción de polígonos regulares: triángulos, puntos notables en el triángulo.
  
- Polígonos regulares. Polígonos irregulares.
  
- Polígonos inscritos en circunferencias y circunscritos a las mismas. Polígonos estrellados.
  
- Diseño de redes.
  
3. Transformaciones geométricas.
  
Este núcleo analiza la obtención de formas complejas originadas al aplicar a formas simples movimientos o desplazamientos en el plano.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Traslaciones, rotaciones y giros. Simetrías.
  
4. Homotecia.
  
Este apartado abarca todos los aspectos relacionados con la proporcionalidad. Partiendo de la homotecia se genera la relación existente entre dos magnitudes.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Conceptos fundamentales. Teorema de Tales. Proporcionalidad y semejanza.
  
- Escalas. Construcción de escalas gráficas y volantes para la resolución de problemas específicos.
  
5. Tangencias.
  
En este núcleo temático se abordan los trazados indispensables y básicos de las tangencias, tanto de rectas con circunferencias como de circunferencias entre sí. Se estudiarán aquellos casos que se aplican normalmente en los trazados de piezas industriales, mecánicas o arquitectónicas.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazados elementales. Consideraciones generales sobre tangencias. Requisitos que tienen que cumplir las tangencias.
  
- Rectas tangentes a circunferencias, ángulos y polígonos, tangentes a circunferencias.
  
- Circunferencias tangentes entre sí, tanto exterior como interiormente.
  
- Nociones básicas sobre potencia y ejes radicales.
  
- Estudio de los casos más relevantes en la práctica del Dibujo Técnico.
  
- Trazados de circunferencias tangentes a una circunferencia y a una recta condicionados a pasar por un punto o ser tangentes en un punto determinado situado en la circunferencia o en la recta.
  
6. Curvas técnicas.
  
Las tangencias son indispensables para la resolución de las curvas técnicas.
  
Las curvas cíclicas son generadas por un punto en movimiento situado sobre una circunferencia. Para el trazado de estas curvas es necesario conocer la longitud de la circunferencia. Estas curvas pueden obtenerse punto a punto o mediante circunferencias distribuidas a lo largo del recorrido de la circunferencia generatriz.
  
Estas curvas son de gran importancia en mecánica, sobre todo en los engranajes, y en los trazados de cruces y enlaces de las carreteras y autopistas.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Definiciones y trazado como aplicación de las tangencias.
  
- Trazados de óvalos, ovoides, espirales.
  
- Construcción de curvas especiales de interés en el diseño y en el arte: molduras, volutas, arcos, etc.
  
- Curvas cíclicas: cicloide, epicicloide, hipocicloide. Envolvente de la circunferencia.
  
7. Curvas cónicas. Definición y trazado.
  
Las cónicas referidas aquí son las generadas por un plano al cortar a un cono siguiendo los postulados clásicos. Conviene destacar sus elementos y valores para la obtención de las cónicas, así como los trazados más usuales y los de mayor facilidad de trazado.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Las cónicas como secciones planas de un cono.
  
- Constantes de las cónicas: ejes, focos, radios vectores, circunferencia principal, circunferencia focal.
  
- Diferentes métodos de trazado: conocidos los focos, por afinidad, por diámetros conjugados, por haces proyectivos.
  
8. Sistemas de representación.
  
El sistema diédrico hay que entenderlo en este nivel como el manejo de los elementos fundamentales, puntos rectas y planos, que posibilitan la obtención de las vistas del cuerpo. En diédrica se debe hacer más hincapié en la obtención de las vistas de una pieza, más que en el desarrollo de los métodos, dado que para su comprensión se requiere un mayor grado de abstracción. La comprensión espacial de las vistas posibilitará la obtención de su aspecto tridimensional a través de los sistemas perspectivos.
  
La intercomunicación de estos dos sistemas permite una comprensión total del espacio tanto bidimensional como tridimensionalmente.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Fundamentos de los sistemas de representación. Características fundamentales y diferencias de cada uno de ellos. Su utilización óptima de cada uno de ellos.
  
- Sistema diédrico. Aspectos básicos: Planos de proyección, proyección ortogonal, representación del punto, recta y plano, sus relaciones y transformaciones más usuales.
  
- Obtención de vistas de cuerpos regulares e irregulares.
  
- Obtención de vistas de cuerpos modulares en planta, alzado y perfil. Partes vistas y ocultas. Su representación en este sistema.
  
- Sistemas axonométricos. Ortogonal (Isométrica, Dimétrica) y Oblicua (Perspectiva caballera). Obtención de los ejes coordenados y el cálculo de sus coeficientes de reducción. Representación de sólidos.
  
- Ejercicios del paso de un sistema a otro: obtener las vistas en diédrica a partir de una pieza realizada en axonométrica y realizar la imagen axonométrica de la pieza partiendo de las vistas realizadas en el sistema diédrico.
  
9. Normalización y croquización.
  
Cabe destacar en este apartado la importancia de la normalización para la unificación de criterios con la finalidad de obtener una mayor objetividad en la realización del dibujo técnico industrial.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Concepto de normalización, la normalización como factor que favorece el carácter universal del lenguaje gráfico. Normas fundamentales UNE e ISO.
  
- Principales aspectos que la norma impone en el dibujo técnico industrial.
  
- La croquización, el croquis a mano alzada. La croquización normalizada.
  
- El boceto y su gestación creativa.
  
- La acotación, normas generales, tipos de cotas, sistemas de acotación. Manejo de instrumentos de medida.
  
10. Instrumentos materiales y técnicas.
  
En este núcleo se abordan todos aquellos aspectos relativos a los instrumentos, materiales y técnicas de dibujo que se pueden utilizar en el dibujo técnico, formando un amplio y rico repertorio que permita el correcto acabado y la mejor representación de los proyectos, adecuándose en cada caso al trabajo que se va a realizar y al espectador a quien se dirige.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- El material fundamental y sus usos. Lápices, plantillas, reglas, compases y bigoteras, estilógrafos.
  
- Conocimiento y utilización de los soportes. Papeles. Vegetales y acetatos. Cartulinas especiales.
  
- Técnicas de borrado y de restauración. Eliminación de errores.
  
- Uso del material transferible. Letras, líneas, tramas. Texturas y color.
  
- Aplicaciones de las nuevas tecnologías al dibujo técnico.
  
- Calidad en el acabado y en la presentación de todo el trabajo.
  
- Empleo correcto, cuidado y conservación de todo el material que se utiliza en el dibujo técnico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Resolver problemas geométricos, valorando el método y el razonamiento de las construcciones, así como su acabado y presentación.
  
2. Resolver problemas de configuración de formas con trazados poligonales y con aplicación de recursos de transformaciones geométricas sobre el plano: Giros, traslaciones, simetrías u homotecia.
  
Con este criterio se pretende averiguar si los estudiantes han comprendido la naturaleza y alcance de las transformaciones en el plano, copiando formas dadas, introduciendo modificaciones, o creando formas inéditas.
  
3. Utilizar escalas para la interpretación de planos y elaboración de dibujos.
  
4. Ejecutar dibujos técnicos a distinta escala, utilizando la escala gráfica establecida previamente y las escalas normalizadas.
  
5. Aplicar el concepto de tangencia a la solución de problemas técnicos y al correcto acabado del dibujo en la resolución de enlaces y puntos de contacto.
  
6. Diseñar objetos de uso común y no excesivamente complejos, en los que intervengan problemas de tangencia.
  
Se intenta conocer, de esta forma, si los estudiantes utilizan con fundamento la teoría básica sobre tangencias, siendo capaces de representar formas concretas en las que se den problemas del tipo mencionado, logrando un nivel aceptable en la calidad del acabado en la resolución de los enlaces. A la hora de manejar este criterio debe tenerse en cuenta el dibujo realizado a partir de un objeto real en el que haya habido que calcular radios, deducir centros y determinar puntos de tangencia. Los estudiantes indicarán el proceso seguido para la resolución del problema, incluyendo la ubicación de los diversos puntos de tangencia que hubiesen resultado del mismo.
  
7. Aplicar las curvas cónicas a la resolución de problemas técnicos en los que intervenga su definición, las tangencias o las intersecciones con una recta. Trazar curvas técnicas a partir de su definición.
  
8. Obtener la definición gráfica de una cónica a partir del conocimiento de sus ejes, que, en el caso de la elipse, pueden ser reales o conjugados.
  
La principal intención de este criterio es la de valorar la capacidad para configurar gráficamente una cónica, tanto por la comprensión que de la misma se haya adquirido como por la destreza lograda en el uso de los instrumentos específicos para configurarla.
  
9. Utilizar el sistema diédrico para representar figuras planas y volúmenes sencillos.
  
10. Realizar la perspectiva de objetos simples definidos por sus vistas fundamentales y viceversa.
  
11. Definir gráficamente un objeto por sus vistas fundamentales o su perspectiva, ejecutados a mano alzada. Realizar el croquis acotado, en el sistema diédrico, de objetos comunes y sencillos, ajustándose a normas UNE o ISO.
  
Se pretende, con este criterio, comprobar si los alumnos son capaces de manejar el sistema diédrico con una finalidad utilitaria. Para ello, deberán ser capaces de resolver ejercicios para obtener vistas de objetos sencillos de uso cotidiano incluyendo los cortes, las secciones o las roturas convenientes, así como de colocar las cotas necesarias para la comprensión del objeto representado.
  
12. Obtener la representación de piezas y elementos industriales o de construcción sencillos y valorar la correcta aplicación de las normas referidas a vistas, acotación y simplificaciones indicadas en éstas.
  
13. Culminar los trabajos de Dibujo Técnico, utilizando los diferentes recursos gráficos, de forma que éste sea claro, limpio y responda al objetivo para el que ha sido realizado.
  
DIBUJO TÉCNICO II
  
III. Núcleos de contenidos
  
En este curso, a diferencia del curso anterior, se abordarán los contenidos con un rigor científico y técnico que permita la resolución de determinados trazados de las Tangencias, las Curvas Cónicas y las transformaciones en la Homología.
  
Los Sistemas de Representación deberán plantearse a un nivel que permita la resolución de problemas específicos en cada sistema; así por ejemplo, en Diédrica tendrán que desarrollarse los Problemas, los Métodos, y Mínimas Distancias, el conocimiento de todos ellos permitirá operar en este sistema. De igual modo, en los sistemas perspectivos deberán conocerse los procedimientos que permiten calcular los puntos de fuga y los puntos métricos en la Cónica, así como la obtención de los ejes coordenados y sus coeficientes de reducción en la Axonometría ortogonal y oblicua.
  
1. Arte y Dibujo Técnico.
  
Este núcleo se refiere a las relaciones existentes entre la estética y el dibujo técnico. Por un lado, se deben tratar las relaciones entre la geometría y el arte a lo largo de la historia y, por otro, las relaciones matemáticas que propician logros de alcance estético. Además en este núcleo se incluyen los aspectos que son determinantes en el acabado de cualquier dibujo y/o proyecto y en la representación de los mismos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Principales hitos históricos del Dibujo Técnico y su contextualización en la cultura general de cada época.
  
- La geometría en el arte: relaciones matemáticas y geométricas de uso más frecuente por los artistas a lo largo de la historia.
  
- Búsqueda de relaciones geométricas en productos del diseño y en obras de arte que las contengan.
  
- Apreciación de la estética del Dibujo Técnico.
  
2. Geometría.
  
En este núcleo se recogen los trazados geométricos necesarios para la representación de las formas en el plano, es decir, todo lo relativo a las cuestiones esenciales sobre trazados poligonales, estudios de tangencias y de aquellas transformaciones más usuales que convengan para los objetivos propuestos.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Trazados fundamentales en el plano. Angulos en la circunferencia. Arco capaz.
  
- Polígonos. Construcción de formas poligonales, aplicando el arco capaz y la sección áurea.
  
- Proporcionalidad y semejanza. Homotecia. Teorema de Tales. Cuarta proporcional, medias proporcionales. Aplicación del teorema del cateto y el teorema de la altura. Figuras semejantes. Escalas. Construcción de escalas gráficas.
  
- Potencia. Eje radical. Centro radical. Secciones áureas. Medias proporcionales. Inversión (potencia de inversión).
  
- Tangencias. Tangencias como aplicación de la potencia e inversión. Sistematización de los problemas de tangencias.
  
- Curvas técnicas. Las cicloides: Casos particulares; cordioide, nefroide, lumaca de Pascal.
  
- Transformaciones geométricas: Proyectividad y homografía. Homología y afinidad. Determinación de una homología. Recta límite en homología.
  
- Curvas cónicas. Constantes de las cónicas. Tangentes a las cónicas. Obtención de las cónicas por rectas tangentes. Las cónicas como transformaciones homológicas de la circunferencia.
  
3. Sistemas de representación.
  
Este núcleo se refiere al conjunto más significativo de los sistemas de representación propios de la geometría descriptiva, que persiguen, sobre todo, la exposición formal de los objetos. También se contempla la evolución de la representación del espacio a lo largo de la historia.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- Fundamentos de los sistemas de representación. Características diferenciales. Utilización óptima de cada uno de ellos.
  
- Sistema diédrico. Métodos: abatimiento, giro y cambio de plano. Paralelismo y perpendicularidad. Intersecciones y distancias. Verdaderas magnitudes. Representación de sólidos (cuerpos poliedricos y de revolución). Representación de poliedros regulares. Intersección con rectas y planos (secciones). Verdaderas magnitudes. Desarrollos.
  
- Vistas, según la norma UNE 1032. Vistas de sólidos modulares.
  
- Sistema axonométrico ortogonal. Escalas axonométricas. Verdaderas magnitudes. Representación de figuras poliédricas y de revolución. Intersección con rectas y planos. Secciones. Relación del sistema axonométrico con el diédrico. Representación de sólidos modulares.
  
- Sistema axonométrico oblicuo. (Perspectiva caballera) Fundamentos del sistema. Coeficiente de reducción. Verdaderas magnitudes. Representación de figuras poliédricas y de revolución. Intersección con rectas y planos. Secciones.
  
- Sistema cónico de perspectiva lineal. Fundamentos y elementos del sistema. Perspectiva central (frontal) y oblicua con dos puntos de fuga. Representación de sólidos, poliedros y de revolución. Intersección con recta y plano. Trazado de perspectivas de exteriores e interiores. Estructuras volumétricas de aplicación en arquitectura o en ingeniería.
  
4. Normalización.
  
Este núcleo se refiere al conjunto más significativo de los sistemas de representación propios de la geometría descriptiva, que persiguen, sobre todo, la exposición formal de los objetos. También se contempla la evolución de la representación del espacio a lo largo de la historia.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- La normalización como factor que favorece el carácter universal del lenguaje gráfico. Normas ISO, DIN, UNE y ASA. Empleo de las fundamentales UNE, ISO.
  
- Dibujo industrial. Principales aspectos que la norma impone en el dibujo técnico. El croquis a mano alzada. La croquización normalizada. El boceto y su gestación creativa. La acotación. Normas generales. Tipos de cotas. Sistemas de acotación. Manejo de instrumentos de medidas.
  
- Dibujo de arquitectura y construcción. Secciones. Acotación.
  
5. Instrumentos materiales y técnicas.
  
En este núcleo se abordan todos aquellos aspectos relativos a los instrumentos, materiales y técnicas de dibujo que se pueden utilizar en el dibujo técnico, formando un amplio y rico repertorio que permita el correcto acabado y la mejor representación de los proyectos, adecuándose en cada caso al trabajo que se va a realizar y al espectador a quien se dirige.
  
Los apartados de este núcleo son:
  
- El material fundamental y sus usos. Lápices, plantillas, reglas, compases y bigoteras, estilógrafos.
  
- Conocimiento y utilización de los soportes. Papeles. Vegetales y acetatos. Cartulinas especiales.
  
- Técnicas de borrado y de restauración. Eliminación de errores.
  
- Uso del material transferible. Letras, líneas, tramas. Texturas y color.
  
- Aplicaciones de las nuevas tecnologías al dibujo técnico.
  
- Calidad en el acabado y en la presentación de todo el trabajo.
  
- Empleo correcto, cuidado y conservación de todo el material que se utiliza en el dibujo técnico.
  
IV. Criterios de evaluación
  
1. Identificar en obras de arte elementos del dibujo técnico, pudiendo así establecer unos niveles elementales de integración que faciliten la comprensión de los aspectos artísticos y técnicos del dibujo.
  
Se intenta conocer con este criterio la capacidad para asumir el concepto de Dibujo Técnico en su totalidad, y especialmente en lo que respecta a su implicación en el arte (no sólo actual, sino de todos los tiempos) así como la aportación de la geometría y las matemáticas al arte, y también del arte al Dibujo Técnico.
  
2. Resolver problemas de configuración de formas con trazados poligonales y con aplicación de recursos de transformaciones geométricas sobre el plano: giros, traslaciones, simetrías u homotecia.
  
Con este criterio se pretende averiguar si los estudiantes han comprendido la naturaleza y alcance de las transformaciones en el plano, copiando formas dadas, introduciendo modificaciones o creando formas inéditas.
  
3. Construir escalas y utilizarlas en la ejecución de ejercicios concretos y en la lectura e interpretación de medidas reales sobre planos ya dibujados.
  
Con ello se trata de valorar en qué medida los alumnos han comprendido el fundamento de las escalas, sobre todo en la aplicación a la configuración de sus propios dibujos resueltos a distinto tamaño de la realidad, y a la comprensión de los planos técnicos, mapas, diagramas, etc., y en general a la lectura de medidas de información visual proporcionada a distintas escalas. Es importante evaluar la construcción y uso de escalas volantes para dibujar a escala un objeto dado y para leer las medidas de un dibujo hecho a escala.
  
4. Diseñar objetos de uso común en los que intervengan problemas de tangencias entre circunferencias, arcos y rectas indistintamente.
  
Se intenta conocer, de esta forma, si los estudiantes utilizan con fundamento la teoría básica sobre tangencias, siendo capaces de representar formas concretas en las que se den problemas del tipo mencionado, logrando un nivel aceptable en la calidad del acabado en la resolución de los enlaces. A la hora de manejar este criterio debe tenerse en cuenta el dibujo realizado a partir de un objeto real en el que haya habido que calcular radios, deducir centros y determinar puntos de tangencia. Los estudiantes indicarán el proceso seguido para la resolución del problema, incluyendo la ubicación de los diversos puntos de tangencia que hubiesen resultado del mismo.
  
5. Aplicar tangencias a curvas mediante procedimientos geométricos o con ayuda de instrumentos adecuados de trazado: Plantillas. Aplicar las curvas cónicas a la resolución de problemas técnicos en los que intervenga su definición.
  
La propuesta de este criterio se debe a la conveniencia de juzgar las destrezas alcanzadas en el manejo del material específico para los trazados a la hora de configurar curvas de apariencia compleja. Debe valorarse no sólo como instrumento para medir la habilidad alcanzada en la resolución de curvas propuestas, sino también en la del diseño de curvas creadas por los alumnos.
  
6. Utilizar el sistema diédrico para la representación de formas poliédricas o de revolución. Hallar la verdadera forma y magnitud y obtener sus desarrollos y secciones.
  
7. Aplicar el sistema diédrico y la normalización para la representación de planos técnicos necesarios para describir y poder fabricar objetos con caras oblicuas a los planos de proyección.
  
Con este criterio se quiere valorar el nivel alcanzado en el conocimiento del sistema diédrico aplicado, intencionadamente, a la normalización, referida a las cuestiones esenciales sobre acotación, cortes, roturas, etc. En la realidad, el sistema diédrico sirve para realizar planos técnicos, y éstos no tienen sentido si no van provistos de cotas y no recurren a ciertos convencionalismos que simplifican la representación y facilitan la lectura. Ante este criterio resulta imprescindible recurrir a objetos reales.
  
8. A partir de su representación diédrica, desarrollar y construir un sólido, poliédrico o de revolución, practicándole un corte oblicuo a los planos fundamentales y representándolo axonometricamente.
  
La intención es evaluar la capacidad de comprensión del espacio y de análisis de la forma, al tiempo que valorar el grado de comprensión alcanzado en la relación y correspondencia entre los diversos sistemas de representación estudiados. Indudablemente el criterio incorpora una cierta destreza necesaria para la materialización visual del sólido, que si es de revolución aún resulta de más acusado nivel.
  
9. Realizar la perspectiva de un objeto definido por sus vistas o secciones y viceversa.
  
10. Analizar el montaje de objetos compuestos utilizando el dibujo isométrico y las normas sobre acotación ajustadas a este sistema.
  
Se propone este criterio como medio insustituible para medir el nivel alcanzado en la expresión y comprensión del sistema en su vertiente de visión espacial, sobre todo en el uso de la perspectiva de explosión o expansión, en la que los componentes del conjunto se mantienen relacionados axialmente entre sí, pero lo suficientemente separados como para que la representación de unos no entorpezca la lectura de los otros, quedando patente el orden de montaje y ensamblaje. El nivel de dificultad no debe ser muy alto ya que el trabajo es arduo. En general será suficiente un conjunto con cuatro o cinco componentes.
  
11. Dibujar en perspectiva cónica y, preferentemente, a mano alzada formas del entorno con distintos puntos de vista, tanto de sus aspectos externos como, si procede, de los internos.
  
El empleo de este criterio permite averiguar el nivel desarrollado en cuanto a capacidad para comprender el espacio, así como valorar la destreza lograda en cuanto a facilidad de trazo y calidad gráfica del mismo. Por otra parte, el presente criterio facilita, mejor que ningún otro, el conocimiento de las habilidades conseguidas por los estudiantes en el uso de las distintas técnicas gráficas que pueden ir desde las puramente lineales hasta las que requieran un gran contenido de texturas o de color.
  
12. Diferenciar las posibilidades de comunicación y de análisis de los principales sistemas de representación (diédrico, axonométrico y cónico) en relación con el receptor o espectador.
  
A través de este criterio se pretende medir el nivel de entendimiento con respecto a las finalidades prácticas que persiguen los distintos sistemas de representación, en dos direcciones. La primera contempla la comprensión de cada sistema por el usuario (el emisor) y la segunda, la comprensión del sistema utilizado por quien lo lee (el receptor). Igualmente podrá valorarse la capacidad de los estudiantes para realizar la elección correcta de un sistema u otro, adecuando sus conocimientos a la mejor expresión y comprensión de sus proyectos.
  
13. Utilizar recursos gráficos como el color, las texturas, letras, signos o símbolos transferibles, tramas, etc., para exponer con mayor evidencia los datos y la información que el dibujo técnico propicia tanto técnica como científicamente.
  
La finalidad de este criterio es juzgar si se ha comprendido el aporte que en el campo de la comunicación y de la estética supone el recurrir a las técnicas gráficas indicadas. La cuestión es tanto más importante cuanto que, tradicionalmente, estos aspectos gráficos se han descuidado en el Dibujo Técnico. En otro orden, sirve para medir el nivel de destrezas alcanzadas y el interés por la buena calidad en el acabado y presentación de los trabajos.
  
14. Definir gráficamente un objeto por sus vistas fundamentales o su perspectiva, ejecutadas a mano alzada.
  
15. Obtener la representación de piezas y elementos industriales o de construcción y valorar la correcta aplicación de las normas referidas a vistas, cortes, secciones, acotación y simplificación, indicadas en ellas.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML

Copia Permalink ELI