Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 7465, del 13-02-2015 (2015/1145)

RESOLUCIÓ de 28 de gener de 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria d'espai etnològic, a favor de la Colònia de Santa Eulàlia, situada en els termes municipals de Sax i Villena i s'obri període d'informació pública.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7465

Data del DOGV
:   13-02-2015

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2015/1145

CVE


Data del document
:   28-01-2015

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 28 de gener de 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria d'espai etnològic, a favor de la Colònia de Santa Eulàlia, situada en els termes municipals de Sax i Villena i s'obri període d'informació pública. [2015/1145]  
Vist l'informe emés pels servicis tècnics de la Direcció General de Cultura d'esta conselleria i la resta d'antecedents que figuren en l'expedient, favorables a la declaració com a Bé d'Interés Cultural, amb la categoria d'espai etnològic, a favor de la Colònia de Santa Eulàlia, situada en els termes municipals de Sax i Villena (Alacant).  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, esta conselleria, en allò que és matèria de la seua competència, ha resolt:  
  
Primer  
Incoar expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria d'espai etnològic, a favor de la Colònia de Santa Eulàlia, situada en els termes municipals de Sax i Villena (Alacant), i encomanar-ne la tramitació a la Direcció General de Cultura d'esta conselleria.  
  
  
Segon  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors de l'espai etnològic que en justifiquen la declaració com a Bé d'Interés Cultural, fer-ne una llista i descriure els immobles patrimonials que en constituïxen referents indiscutibles i fixar les normes de protecció de l'espai etnològic i el seu entorn en els annexos adjunts a esta resolució.  
  
  
Tercer  
En compliment del que establix l'article 27.3 de la Llei 4/1988, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als ajuntaments de Sax i Villena i als interessats i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4 de la llei, la realització de qualsevol intervenció de transcendència patrimonial en l'espai etnològic o en el seu entorn haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura amb caràcter previ a la realització i a l'atorgament de llicència municipal, si és el cas, quan esta siga preceptiva.  
  
Quart  
La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/1988, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i qualsevol acte d'edificació i ús del sòl que afecten el lloc històric delimitat, així com de les esmentades actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1988, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, es resoldran després de la declaració.  
No obstant això, la Direcció General de Cultura podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, no perjudiquen manifestament els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagen de realitzar-se inajornablement.  
  
Quint  
D'acord amb el que preveuen l'article 86 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de Règim Jurídic de les Administracions Públiques i del Procediment Administratiu Comú, i l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, obrir període d'informació pública a fi que totes les persones que hi tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura, avinguda de la Constitució, número 284, de València.  
  
  
Sext  
Que en compliment del que disposa l'article 27.3 de la llei es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural dependent de l'Administració General de l'Estat per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat amb el mateix fi.  
  
Sèptim  
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 28 de gener de 2015.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANNEX I  
Descripció del bé objecte de la declaració, dels immobles patrimonials que el formen i determinació dels seus valors  
  
1. Denominació:  
a) Principal  
Colònia de Santa Eulàlia  
  
2. Localització:  
a) Comunitat autònoma. Comunitat Valenciana  
b) Província. Alacant  
c) Municipi. Sax i Villena  
  
3. Delimitació de l'espai etnològic i del seu entorn de protecció:  
  
Justificació de la delimitació de l'espai etnològic: s'inclouen dins de l'espai etnològic les parcel·les cadastrals on s'ubiquen els edificis i espais públics que van formar la colònia, entre els quals s'inclou el parc de Gilabert amb el llac i l'avinguda Margot fins al riu Vinalopó, i incorpora la caseta de la Cadena, que servia de control d'accés al lloc. També s'hi incorporen els vials que l'envolten.  
  
  
Definició literal de la delimitació:  
Origen: intersecció entre la fatxada sud de la caseta de la Cadena amb una línia virtual situada a 5 m de l'avinguda Margot, punt A.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora: des del punt d'origen, la línia envolta la caseta, travessa l'avinguda Margot i continua cap al sud per una línia virtual situada a 5 m de l'avinguda. Seguix cap al sud i envolta l'antic parc Gilabert. Continua cap al sud-est per les fatxades posteriors de les cases existents, creua el camí de Santa Eulàlia i gira pel camí posterior de les vivendes de l'illa cadastral número 74114, que incorpora. Torna a girar cap al nord-oest pel camí posterior a l'illa número 73115. Recorre este camí, que incorpora, fins a la intersercció amb el camí de Santa Eulàlia. El travessa i seguix cap al sud-est fins a una línia virtual a 5 m de l'avinguda Margot, seguix per esta línia fins al punt d'origen.  
Justificació de la delimitació de l'entorn de protecció de l'espai etnològic:es considera necessària la delimitació de l'entorn de protecció del bé a fi de preservar l'entorn històric, dedicat a la producció agrícola, raó de l'existència d'esta colònia de Santa Eulàlia. En este paratge agrícola es van ubicar la Casa de la Azuda, des d'on es desviava l'aigua per al reg, l'aqüeducte, i la bassa. També s'hi incorpora el tossal situat a l'oest d'esta, que va ser emprat per a esplai dels seus habitants i on va haver-hi una glorieta des d'on es divisava el paisatge circumdant i els camins que l'envolten.  
  
Definició literal de la delimitació:  
Origen: vèrtex sud de la parcel·la número 14 del polígon cadastral núm. junt al camí de Santa Eulàlia, punt B.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora: des del punt d'origen, la línia recorre el límit entre la parcel·la 14 i 15, gira a sud-est incorporant la parcel·la 15, seguix per la vora del riu Vinalopó fins a la intersecció amb una línia visual situada a 300 m de l'alineació posterior de l'illa cadastral número 74114. Seguix per esta línia virtual fins a la intersecció amb el canal d'aigües de Novelda, que incorpora. Gira a nord-oest per la carretera que fita amb la parcel·la número 17, que incorpora, travessa la carretera fins al límit sud de la parcel·la 18 i des d'ací es dirigix al punt d'origen B.  
  
4. Descripció i dades historicoartístiques:  
La Colònia de Santa Eulàlia posseïx un extraordinari interés tant etnològic i històric com arquitectònic i tipològic, com a mostra excel·lent d'un tipus d'assentaments inspirats en les idees il·lustrades i progressistes dels segles XVIII i XIX, que la fa mereixedora de la seua declaració com a Bé d'Interés Cultural amb categoria d'espai etnològic.  
  
La implantació d'esta colònia remet a les experiències dutes a terme pels utòpics del segle XIX com New Lanark (Owen), Icària (Cabet) o els falanasteris de Fourier, entre d'altres. A Espanya diverses experiències semblants van ser les de la Colònia Güell o Ametlla de Merola, Nuevo Baztán, la Colònia Campano de Cadis o Bustiello a Astúries.  
La colònia agrícola de Santa Eulàlia, bastida en els anomenats prats de Santa Eulàlia i declarada com a tal «de primera classe» l'1 de juliol de 1887, estava dedicada al cultiu de la vinya, els cereals, incloent-hi l'arròs, i d'oliveres, així com de la posterior transformació industrial per a la seua comercialització. Va ser projectada de manera que constituïra una unitat productiva autosuficient, a més que satisfera les necessitats d'habitació, oci, assistència religiosa i educacional dels seus treballadors i empleats sense oblidar ni escatimar en el seu ornament públic i privat, per a la qual cosa es va recórrer a escultors, pintors i ebenistes de qualitat, a la manera que promulgaven les teories utòpiques més avançades.  
Va ser promoguda en les seues pròpies terres per Antonio de Padua Saavedra y Rodríguez de la Guerra, comte de l'Alcúdia i de Gestalgar, per raó de les expectatives econòmiques de la zona afavorides per l'arribada del ferrocarril des de Madrid en 1858 i l'increment de la comercialització dels productes vitícoles per efecte de la crisi del sector provocada per la fil·loxera a França. Este va constituir en 1900, la societat Saavedra y Bertodano, en què en figurava com a gerent, amb el seu parent l'enginyer Mariano de Bertodano y Roncali, vescomte d'Alzira, que era casat amb María Avial Peña, filla d'un ric indià, que comptava amb l'extraordinari dot de díhuit milions de pessetes, que es creu que va invertir en este projecte.  
Segons Belando Carbonell, en 1888 les terres estaven distribuïdes de la manera següent: 123 ha de secà, 5 ha de regadiu i 10 ha de terres incultes, amb una renda de 5.291 pessetes.  
El context històric propici s'inicia, després de diverses desamortitzacions de menor importància, l'any 1855, durant el segon govern d'Espartero. El ministre d'Hisenda, Pascual Madoz, emprén una nova desamortització, que va ser executada amb major control que la de Mendizábal. L'1 de maig de 1855 es publicava en La Gaceta de Madrid, i el 31, la instrucció per a dur-la a terme.  
Es declaraven en venda, amb excepcions, totes les propietats i censos de l'Estat, del clero, dels ordes militars, confraries, obres piadoses, santuaris, de l'exinfant Carles, dels propis i dels comunals dels pobles, de la beneficència i de la instrucció pública. No van cessar les vendes fins a la fi del segle, i van continuar a pesar dels diferents canvis de govern. En 1867 s'havien venut en total 198.523 finques rústiques i 27.442 d'urbanes.  
Paral·lelament a les successives desamortitzacions, els governs d'Espanya emprenen una política de foment de la repoblació i de cultiu de terrenys erms que posaren en producció la ingent quantitat de nous terrenys així obtinguts. A este efecte, el Ministeri de Foment decreta tres lleis respecte d'això: la Llei de 21 de novembre de 1855, en què disposa tot el que convé sobre l'establiment de colònies agrícoles o noves poblacions per a reduir a cultiu terrenys erms i reialencs de l'Estat i els particulars o per a introduir millors sistemes en els ja establits (Gaceta de Madrid núm. 1053, de 22.11.1855), la Llei d'11 de juny de 1866, sobre el foment de la població rural (Gaceta de Madrid núm. 195, de 14.06.1866) i la Llei de 5 de juny de 1868, relativa al foment de la repoblació rural (Gaceta de Madrid núm. 161, de 9.06.1868).  
En estes lleis s'establien les condicions per als promotors de les anomenades colònies agrícoles, així com les exempcions fiscals a què tenen dret i altres exempcions a més del procediment d'obtenció dels beneficis dispensats.  
La prescripció dels privilegis de la Llei de 1868, la falta d'una adequada gestió i la decadència de l'agricultura entorn a una societat cada vegada més industrialitzada, van provocar la decadència de la colònia a penes uns quaranta anys després de la fundació.  
La colònia s'articula sobre l'eix central del carrer Salinas de nord-est a sud-oest, que és també límit entre els termes de Sax i Villena. A cada costat d'este carrer i tangencialment a este s'obrin dos places. La plaça de Santa Eulàlia va ser la primera construïda, al voltant de l'antiga ermita reedificada, a la qual cauen també la casa palau, el parador, la fàbrica d'alcohols i el celler, a més de les primeres cases de treballadors i capatassos. Completen la plaça a l'altre costat del carrer Salinas la botiga i el casinet. L'altra plaça, anomenada de Sant Antoni, es configura amb la fàbrica de farines, dos magatzems i noves vivendes obreres. Es va completar el conjunt amb noves edificacions, com el teatre i l'anomenat barri nou de la Concepció, un carrer situat a l'altre costat de la casa palau amb vivendes a un costat i a l'altre. El conjunt també comptava amb barberia, forn de pa i taller de reparacions, una escola (fora de la colònia) a més del parc de recreació amb una àmplia arbreda i llac amb illa.  
  
5. Relació d'immobles històrics que conformen l'espai etnològic i determinació dels seus valors  
  
5.a) Instal·lacions fabrils  
Fàbrica de farines del Carmen. Plaça de Sant Antoni, número 2. Referència cadastral 0013001YH87505 (Villena).  
Situada a la plaça de Sant Antoni, és un gran edifici de llenguatge racionalista amb les obertures ordenades horitzontalment i verticalment entre els aparells de rajola dels pilars i fronts de forjats. Se'n desconeix la data de la construcció, però un document de 1907 ja en constata l'existència com «una portentosa fàbrica de farines».  
La fàbrica respon a un dels models habituals de l'època, que eren dels sistemes Bühler (austrohongarés) i Daverio (suís). En la planta de cernuts de la fàbrica s'han trobat alguns tamisos de fusta i una balança de foneria amb la inscripció «Bühler».  
Segons la investigació de Jaén, Lillo i Sánchez els plànols trobats sobre una fàbrica de farines a Igualada (Barcelona) mostren la seua semblança constructiva amb la de Santa Eulàlia. La resta de la maquinària que hi havia a la nau ha desaparegut.  
L'edifici principal és de planta rectangular de tres pisos. La coberta és inclinada a dos aiguavessos amb teules planes. En este edifici es duia a terme el procés d'elaboració del producte mentres que els dos edificis laterals d'una planta menys estan destinats a magatzems, a la planta baixa, i vivenda del moliner, a la planta superior.  
L'edifici està tancat, fet que impedix reconéixer l'estat de l'estructura interior. S'hi aprecien trams derruïts de la coberta. A la fatxada de la plaça s'observen algunes fissures verticals. El canaló de zinc per a la recollida de les aigües de la coberta ha desaparegut en diversos metres.  
  
  
Magatzem plaça de Sant Antoni, número 1 i la carretera de Salinas. Sense referència cadastral. (Sax).  
L'edifici va ser alçat en prolongació de la farinera. La planta és rectangular d'un pis només. Amb algunes obertures de pas a la fatxada que dóna a la plaça. El frontispici que cau a la carretera està rematat per un frontó triangular en el qual hi ha un òcul circular i una finestra situada en una altura intermèdia.  
  
Magatzem (antiga almàssera). Plaça de Sant Antoni, número 19 i carretera de Salinas. Sense referència cadastral. (Sax).  
La planta és rectangular acabada en coberta a dos aiguavessos i teules planes. Les obertures de pas són verticals com les finestres del magatzem. Les finestres són rectangulars amb la part superior acabades en arc rebaixat, en aquella part que correspon a l'almàssera. Les obertures estan revestides per mitjà de rajola.  
Fàbrica d'alcohols La Unión, plaça de Santa Eulàlia, número 13; Celler i Cup, carrer Salinas, 5, referència cadastral 7411408XH8771S (Sax).  
El conjunt de la fàbrica d'alcohols, el celler i el cup s'ubica entre la plaça de Santa Eulàlia, el carrer Salinas i el parador annex a la casa palau. Destaca en volum la fàbrica d'alcohols, de planta quadrada i gran alçària, junt amb el parador. L'obertura d'entrada és de grans dimensions, amb porta de fusta de dos fulles xapada de zinc, que dóna a la plaça de Santa Eulàlia i orientada al sud-est. A la planta baixa s'aprecien, en esta fatxada, dos finestres acabades en arc, i en una planta superior es repetixen aparellades de dos en dos. Hi ha una altra obertura circular en el frontó d'acabament de l'edifici. El perímetre de totes les obertures és d'aparell de rajola ceràmica massissa. Fusteries de fusta tancaven les finestres i s'hi troba la marca dels rètols que diuen «Fábrica de Alcoholes La Unión» i la marca d'un escut que va poder ser de la Sociedad Saavedra-Bertodano. Es conserva en un cantó un curiós rellotge de sol.  
  
L'alçat orientat cap a la plaça en direcció nord presenta el mateix tipus de finestres aparellades, a la mateixa altura i en el mateix nombre de dos.  
La fatxada sud-oest dóna al pati interior format també per la casa palau, el parador, i dos magatzems. Presenta, al seu torn, dos parelles d'obertures superiors a la mateixa altura. La fatxada que dóna al carrer Salinas, a la qual hi ha adossat el celler, apareix totalment cega.  
  
Interiorment la fàbrica és una construcció diàfana coberta a dos aiguavessos amb el mateix tipus de cintra que es troba en el teatre, l'almàssera o el magatzem de blat de la fàbrica de farines. Segons els veïns, hi ha depòsits subterranis vinculats al procés de producció.  
  
Annex a la fàbrica hi ha el celler, de menor alçària però d'un gran desenrotllament longitudinal al llarg del carrer Salinas, a partir de la plaça de Santa Eulàlia, on es troba l'alçat posterior. L'alçat principal està orientat cap al teatre. Junt amb este hi apareix adossada una altra edificació, de menors dimensions, dedicada a xafar el raïm. Este espai és de planta quadrada, cobert a tres aiguavessos, amb l'ajuda d'un suport central de rajola acabat en mènsules de suport. Disposa de dos portes laterals elevades que facilitaven la descàrrega dels carros sobre el forjat interior.  
Al costat de les portes de descàrrega hi ha dos cups o recipients on es xafava el raïm de grans dimensions i planta rectangular. Dos més de menors dimensions se situen al fons prop dels accessos al celler. La comunicació del xafador amb el celler s'establia a través de dos entrades en arc.  
El celler es dividix en dos sales, la primera destinada a fermentació del most i la contínua, separada amb un mur amb porta d'accés centrada, a la destil·leria. La ximenera de rajola ha desaparegut.  
  
Situada en la nau del celler i adossada a la fàbrica es troba la torre de rajola que travessa la coberta d'aquella, de volum troncopiramidal sobre una base vertical, i supera la fàbrica d'alcohols en alçària. Interiorment disposa d'una escaleta de pujada encastada a la paret i una altra d'accés a un espai subterrani des del qual s'accedix a dos túnels, l'un en direcció al subsòl de la fàbrica i l'altre en direcció a la sala dels depòsits del celler, on hi havia un motor que subministrava energia elèctrica per a tot el complex de la colònia i suposadament vinculat al molí de vent que antigament es trobava en la part alta de la torre. En el seu desenrotllament vertical disposa de troneres amb arredoniment superior i xicotetes finestres amb arc de mig punt, i es remata amb una balustrada sobre un matacà sobre mènsules de rajola que la voreja.  
  
  
5.b) Edificis de servicis  
Parador i despatx plaça Santa Eulàlia, número 12. Referència cadastral 7411412XH8771S (Sax).  
Es tracta d'un edifici que dóna a la plaça de Santa Eulàlia, de dos plantes i planta rectangular, del qual actualment només es conserven les fatxades. Adossat a la casa palau i la fàbrica d'alcohols des del qual s'accedia al pati interior format per estos. Disposa de tres grans finestrals a la planta baixa d'arcs rebaixats i quatre finestres de proporció vertical en la planta superior. Una barana curvilínia amb cinc pilarets remata la fatxada.  
Ermita de Santa Eulàlia. Sense referència cadastral. (Sax)  
La primitiva ermita de Santa Eulàlia es va construir com a conseqüència d'una batalla que va tindre lloc en estos paratges en 1240 i els fets miraculosos amb la intervenció de Santa Eulàlia que hi van tindre lloc.  
L'ermita va ser reconstruïda amb motiu de la fundació de la colònia segons figura en una inscripció en la mateixa ermita: «Esta capilla la fundó d. Antonio de Padua Saavedra y Rodríguez de Guerra, Conde de La Alcudia y de Gestalgar, el 24 de febrero de 1891 y la construyó el maestro de obras de Villena Francisco Gran».  
Es tracta d'un edifici exempt, fet de maçoneria en murs i contraforts i coberta a dos aiguavessos de teula plana. Sobre la porta amb arc d'aparell de rajola hi ha un ràfol de zinc sostingut per corbes de ferro, sobre esta un òcul i més amunt hi ha un rellotge circular amb numeració romana sobre el qual es llig «Sax». Corona la fatxada una espadanya de dos pisos; en la del pis inferior està la campana.  
La planta és d'una sola nau d'11,30 m per 5 m. Tres parells de pilastres estriades amb capitells modernistes i arcs faixons sostenen la volta de canó. Als peus, el primer tram està cobert pel cor, al qual s'accedix per una escala de fusta. El presbiteri se separa per mitjà d'una balustrada de ferro, i darrere de l'altar, un retaule de columnes amb capitell corinti sobre les quals recolza un arquitrau, fris, cornisa, i un frontó triangular emmarca una fornícula en la qual s'allotja la Mare de Déu Dolorosa, i a un costat i a l'altre del retaule s'obrin xicotetes fornícules laterals amb les imatges de Santa Eulàlia i Sant Blai. Hi destaquen les pintures murals firmades per Puchades, que també va decorar el teatre. El paviment forma un escaquer de taulell hidràulic. Els escalons són de taulells de marbre. Com a elements singulars hi destaquen el púlpit metàl·lic cilíndric.  
El 10 de febrer, festivitat de Santa Eulàlia, se celebra una romeria amb actes de culte, fira i esplai al voltant de l'ermita.  
  
Caseta del pont de la Cadena, avinguda Margot. Referència cadastral 03140A043000160000WU. Polígon 43, p. 16. (Villena).  
Es tracta d'una xicoteta edificació d'una planta situada en l'avinguda Margot, junt al riu Vinalopó. Es cobrix amb teulada a dos aiguavessos de teula plana, permetia controlar l'accés a la colònia per mitjà d'una cadena ancorada en dos basaments de pedra.  
  
5.c) Immobles d'oci  
Teatre Cervantes, carrer Salinas, número 4. Referència cadastral 7311501XH8771S.  
El teatre Cervantes va ser concorregut per les més importants companyies de sarsueles de l'època i les seues llotges van ser lloc de reunió de la burgesia de la contornada. Va ser alçat després de 1907, data de l'inventari d'edificacions de Sax. A causa de l'afonament del magatzem annex s'ha perdut la part corresponent a l'escenari. Exteriorment, les seues fatxades es troben emblanquinades amb escassa ornamentació i amb un reduït nombre d'obertures. Sobre l'alçat principal hi ha el primer dels accessos, que està centrat. Sobre la porta s'obri una finestra de dos fulles que comunica interiorment amb la llotja presidencial adornada per motlures de fulles i tiges. Entre ambdós obertures queden restes del rètol de ceràmica vidriada de color roig en què es pot llegir «Teatro».  
Un altre dels accessos al teatre es troba en l'alçat lateral dret, protegit per una xicoteta marquesina d'estructura de fusta coberta de teula. Més amunt es troba el rètol «Teatro Cervantes», fet amb pintura negra.  
  
La planta rectangular de l'edifici es dividix en dos parts ben diferenciades: la destinada als espectadors i la de l'escenari el sòl de la qual se situa en una cota superior del nivell del terreny. La zona destinada al públic es compon del pati de butaques pròpiament dita i de les llotges que, disposades en dos altures rodegen l'espai central. La llotja presidencial es cobrix amb un pòrtic de pilars de fusta i presenta major ornamentació que la resta. Les seues motlures són idèntiques a les que apareixen al palau sobre les finestres de fatxada i a l'interior, que emmarquen les portes de pas del gran vestíbul central de planta baixa.  
Hi destaquen els frescos de la parets del teatre: el retrat de Miguel de Cervantes, emmarcat en un medalló que porta el seu nom. A un costat i a l'altre es troben paisatges de la colònia i altres retrats com el de Ruperto Chapí, Emilio Serrano, Jacinto Benavente i Manuel Linares Rivas.  
5.d) Edificis residencials  
Casa palau, plaça de Santa Eulàlia, números 10-11. Referència cadastral 7411408XH87715 (Sax).  
Es tracta d'un edifici de planta rectangular de 425 m² amb dos altures que va començar a construir-se en 1898. Està situat a la plaça de Santa Eulàlia junt amb el celler o fàbrica d'alcohols. En el centre de la fatxada principal, que dóna al jardí privat, es troba la porta d'entrada, amb una marquesina coberta de fusta i vidres amb dos finestres a cada costat i cinc balcons en la planta superior. En les fatxades laterals s'obrin quatre finestres en planta baixa i els balcons corresponents en la superior. Totes les obertures de les tres fatxades exteriors del palau s'adornen amb revestiments amb motlures i formes vegetals decoratives. La fusteria està composta per diverses fulles de fusta, una mallorquina i a més una contrafinestra en els balcons de la planta superior. Les reixes que protegixen les finestres també tenen elements decoratius vegetals excepte les que donen a la plaça de Santa Eulàlia, que es componen de barres formant rombes. La barana dels balcons és la mateixa en totes les fatxades llevat del balcó principal a causa de la seua major amplitud.  
En la fatxada principal es troben a l'altura del balcó principal dos escuts nobiliaris dels Saavedra. Remata la fatxada una cornisa perimetral que recolza en mènsules i sobre la qual continua la barana de coronació de línies ondulades de l'edifici. En el centre de cada escut remata l'edifici un frontó de coronació, el de la fatxada principal posseïx un baix relleu que mostra una escena al·legòrica a l'agricultura i a la indústria, composta per figures humanes nues separades per un àngel amb les ales esteses. Entre les pilastres que reforcen la barana es decora amb una motlura formada per tres barres horitzontals acabades en punta de llança que travessen un anell. Els frontons de les altres dos fatxades posseïxen altres relleus de menors dimensions que representen una espècie de cap de dragó. La fatxada interior no té ornamentació.  
  
En la planta baixa disposa de dotze habitacions al voltant del vestíbul principal, centrat i il·luminat per una claraboia. Des d'este espai s'accedix a l'escala d'accés a la planta superior de dos trams i revestida de marbre. En un dels cantons es troba un escut nobiliari pintat amb el lema dels dos tipus predominant els de taulells hidràulics de 20 cm x 20 cm. També se'n troben de marbre en l'espai central davall de les dos lluernes.  
La planta superior repetix la mateixa distribució d'estances al voltant d'una galeria o corredor central, es dividix en dos parts diferenciades pels seus acabats, i que estarien destinades als propietaris i al servici, respectivament. Els paviments estan formats per peces xicotetes que dibuixen mosaics.  
També destaquen en l'edifici els sòcols de taulellets i les fusteries de gran qualitat, dissenyades amb motius decoratius del modernisme.  
  
  
Vivendes per a treballadors. Illes cadastrals 74114, 73115, 75129 de Sax i 00130 de Villena.  
Les primeres vivendes construïdes van ser les que donen a la plaça de Santa Eulàlia, posteriorment se'n van construir successivament les del barri Nou de la Concepció i les de la plaça de Sant Antoni. En la fatxada est de la primera plaça s'agrupen en filera, de planta baixa alternades amb altres de dos altures situades en els extrems i en el centre de la plaça. La casa més pròxima al palau era la de l'administrador, com testimonia una placa de la fatxada. Totes les vivendes disposen de les mateixes obertures en fatxada. La porta d'accés se situa en el centre, flanquejada per dos finestres disposades simètricament a un costat i a l'altre. Les fatxades de les vivendes de dos plantes repetixen la disposició de tres finestres en la part superior. Les obertures estan revestides de motlures i disposen d'un sòcol de maçoneria. Les cobertes són a dos vessants amb faldons paral·lels a fatxada llevat de les vivendes de dos plantes, que es disposen de forma perpendicular i presenten ràfols més accentuats.  
La segona alineació de vivendes se situa darrere de l'ermita, separades de la plaça pel carrer de Santa Rita. Són de dos plantes. En la primera casa junt al parc Gilabert es trobava la carnisseria. Repetixen la disposició d'obertures del front est de la plaça. Les cobertes són totes a dos aiguavessos, tret d- una, que presenta una disposició a quatre aiguavessos.  
El tercer conjunt de vivendes de la plaça de Santa Eulàlia es troba en l'avinguda Margot i acaba al començament del carrer Salinas, tocant el celler. Esta format per dos vivendes, el casinet i la botiga, la barberia i per un forn de pa i un taller de reparacions, actualment desapareguts. Hi destaca la fatxada de la botiga de la colònia de dos plantes. A la planta superior s'accedix per una escala exterior d'una sola pota. Les obertures presenten arcs rebaixats i motlures de major relleu i disposa d'un pòrtic de pilars amb mènsules que sustenten el replanell de l'escala sobre la porta d'entrada. Els ràfols mostren la volada de les seues corretges que es rematen amb xapes decoratives de fusta, que en molt pocs casos han sobreviscut al pas del temps. Els altres edificis no varien respecte a la resta de cases.  
  
Al carrer o barri Nou de la Concepció es troben enfrontades dos fileres de cases d'una sola planta. L'aparença externa és igual a les de la plaça de Santa Eulàlia. El ràfol d'estes està format per tres filades de rajola sobre les quals recolza la teula. Al final d'una de les alineacions hi ha dos edificacions que no corresponen a la vivenda tipus: es tracta de la casa dels pastors i una xicoteta nau destinada a guardar el bestiar.  
  
Les vivendes de la plaça de Sant Antoni es disposen en dos alineacions perpendiculars entre si, constituïdes únicament per planta baixa. Al cantó que les unix hi ha una vivenda aixamfranada. Es troben adossades a l'almàssera i a la fàbrica de farines en cada un dels extrems.  
  
En conjunt les vivendes presenten unes condicions d'higiene i ventilació molt bones per a l'època, aspecte que reflectix la preocupació social i sanitària del moment. La distribució interior es compon d'un saló menjador i cuina, on hi havia la ximenera. El corredor centrat dóna accés als dormitoris situats a un costat i a l'altre i al pati posterior, on hi havia dos dependències annexes (la majoria desaparegudes) en què guardaven animals i hi havia un pou cec.  
  
  
5.e) Espais públics representatius  
Avinguda Margot  
És l'entrada a la colònia des de la carretera i l'estació de ferrocarril. Una vegada travessat el riu Vinalopó, la caseta del pont de la Cadena hi controlava l'accés per mitjà d'una cadena ancorada en dos basaments que encara es conserven. Segons Santiago Varela, una columna suportava l'escultura de l'Àngel de la Caritat, hui es troba en parador desconegut.  
En l'actualitat s'ha alçat un tancament de bloc de formigó que altera l'harmonia estètica a penes inalterada de l'espai etnològic.  
  
Plaça de Santa Eulàlia  
Sorgix entorn de l'ermita preexistent tangent al carrer Salinas. Servix d'escenari dels edificis més representatius com la casa palau, l'alcoholera i celler i a l'altre costat del carrer Salinas, les botigues etc.  
  
Comptava amb parterres plantats d'arbres frondosos i nombroses escultures de morter de ciment amb barnilles metàl·liques, segons fabricació usual, hui desaparegudes.  
  
Plaça de Sant Antoni  
Va sorgir ja entrat el segle XX i ocupa un lloc secundari en representativitat dins de l'espai etnològic, està formada per la fàbrica de farines, l'almàssera, el magatzem i noves vivendes de treballadors.  
  
  
Parc de Gilabert  
Es trobava a l'inici de la colònia tocant l'avinguda Margot. Servia d'esplai i comptava amb arbres grans, un llac artificial amb una illa, una glorieta i una cabanya de construcció rústica. També s'adornava amb escultures.  
Es troba en mal estat però es conserven els murs del llac i l'illa.  
  
  
6. Béns de rellevància local:  
Els immobles que s'assenyalen a continuació, tindran la consideració de béns de rellevància local i amb esta expressa tipificació protectora s'hauran d'incloure en el catàleg urbanístic municipal:  
Monuments d'interés local  
- Ermita de Santa Eulàlia (disposició addicional quinta de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià).  
- Casa palau i jardí  
- Teatre Cervantes  
  
Espais etnològics d'interés local:  
- Fàbrica de farines El Carmen  
- Fàbrica d'alcohols La Unión, celler i cup.  
  
7. Béns d'interés cultural  
Escuts heràldics dels Saavedra.  
Dos escuts en forma de francés modern amb les armes dels Saavedra: sobre camp de plata tres faixes escacades d'or i gules en quatre ordes, carregada cada una d'una altra faixa d'or, bordura de gules amb huit aspes d'or.  
Es troba timbrada per una corona comtal i acoblada una àguila coronada mirant a sinistra. No se'n conserva policromia.  
Els dos escuts són iguals, un dels quals presenta una minva en la corona i pic.  
  
  
ANNEX II  
Normativa de protecció de l'espai etnològic i el seu entorn  
  
Article 1  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció de transcendència patrimonial que pretenga realitzar-se en l'espai etnològic i el seu entorn de protecció, requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establits en la present normativa, i en tot allò que no hi estiga previst, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de la llei esmentada.  
Totes les intervencions requeriran, per a la seua autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.  
  
Article 2  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà d'un informe tècnic municipal motivat, es podrà derivar la no-necessitat d'autorització prèvia en les actuacions que se situen fora del present marc normatiu per la seua falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior dels edificis situats en l'entorn de protecció i de les vivendes per a treballadors de l'espai etnològic.  
  
En estos casos, l'ajuntament comunicarà a esta administració en el termini de 10 dies la concessió de llicència municipal, i adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un plànol d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial del que pretén.  
  
  
Article 3  
Totes les intervencions sobre els immobles històrics de l'espai etnològic i el seu entorn han de tindre en compte les cauteles arqueològiques previstes en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià. En qualsevol cas, les actuacions arqueològiques hauran de ser autoritzades per la conselleria competent en matèria de cultura, d'acord amb l'article 60 de mateixa llei.  
  
Article 4  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior (excepte cartells informatius dels noms i activitats dels edificis) que en qualsevol de les seues accepcions irrompa en la dita escena urbana o no urbana de l'àmbit protegit, excepte les relacionades amb activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·liciten i obtinguen autorització expressa de la conselleria competent en matèria de cultura.  
Article 5  
Esta normativa es considera suficient a l'efecte de la conservació, restauració i posada en valor de l'espai etnològic i el seu entorn de protecció i, per tant, s'eximix els ajuntaments de Sax i de Villena de la redacció del pla especial requerit per l'article 39.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
  
  
Espai etnològic  
  
Article 6  
Els usos permesos seran tots els històricament associats al lloc, entre els quals s'inclou el residencial en els edificis existents, i els que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial de l'espai etnològic i contribuïsquen a la consecució d'estos fins.  
  
Article 7. Béns d'interés cultural  
Caldrà ajustar-se al que disposa el capítol III del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per als dos escuts nobiliaris dels Saavedra ubicats a la casa palau, l'entorn de protecció dels quals serà la seua fatxada.  
  
Article 8. Béns de rellevància local  
El règim d'intervencions en els béns de rellevància local així assenyalats com a tals en la present resolució incoadora, serà, fins que no s'incloguen en el catàleg de béns i espais protegits amb esta expressa tipificació protectora, l'establit amb caràcter transitori en l'article 10 del Decret 62/2011, del Consell, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local, i les mesures protectores d'este decret.  
  
  
Article 9  
Els immobles constitutius de l'espai etnològic no podran ser demolits, ni transformats ni podran augmentar el seu volum edificat, i es restaurarà el seu caràcter originari. Per a això es preservaran i restauraran les fusteries, els paviments, els sòcols, les pintures murals tant exteriors com interiors, les decoracions, els reixats, els rètols de carrers i els elements de l'antic enllumenat públic. Es recuperaran les peces i maquinàries dels immobles industrials que es conserven.  
Les fatxades de les vivendes de l'àmbit hauran d'eliminar els elements impropis com ara aplacats ceràmics o petris, revestiments de materials no originals etc. Les fatxades posteriors d'estes hauran de ser tractades amb els mateixos criteris que les principals, evitant nous volums i materials impropis. Els tancaments posteriors de les parcel·les destinades a vivendes dels operaris mantindran el seu muret original, i podran emprar un tancament vegetal per a la resta.  
  
Els espais públics eliminaran també els materials no originals com ara peces ceràmiques o marmòries, entre d'altres.  
  
  
Entorn de protecció  
  
Article 10  
A fi de preservar el paisatge històric de l'àmbit no s'autoritzarà cap edificació per a qualsevol ús (exceptuant-ne les permeses per l'article 12), i queden prohibits, com a regla general, els moviments de terres excavacions -d'incidència paisatgística-, tala d'arbres, emmagatzematge a l'aire lliure de materials i abocament de residus, sense autorització expressa del departament competent en matèria de medi ambient i de la conselleria competent en matèria de cultura. Els edificis existents no podran augmentar el seu volum edificat.  
  
Article 11  
Els usos permesos seran tots els històricament associats al lloc, entre els quals s'inclou l'agrícola i forestal, i els que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial de l'espai etnològic i la preservació dels seus valors paisatgístics i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. S'autoritza l'ús residencial en els edificis existents.  
  
Article 12  
Les restes de la Casa de l'Azuda, aqüeducte i bassa de reg, així com els de la glorieta existent en el tossal seran mantinguts a fi de ser recuperats per al seu possible ús.  
  
Article 13  
Les edificacions autoritzables en l'entorn de protecció són:  
- Xicotetes edificacions auxiliars de les labors agrícoles o d'usos compatibles sempre que no superen els paràmetres següents:  
- El màxim d'edificabilitat permés serà de 20 m² construïts per edificació, amb una parcel·la mínima d'1 hectàrea.  
- El nombre de plantes màxim serà d'una (la planta baixa) i la seua altura de cornisa màxima 3,50 m.  
  
Article 14  
L'arquitectura de les edificacions de nova planta o de remodelació d'aquelles no tradicionals adequarà el seu caràcter estètic a la tipologia i als acabats de la zona, tenint en compte les disposicions següents:  
  
Fatxades:  
- Les obertures seran de proporció vertical, disposició i dimensions característiques de la zona.  
- Els acabats es faran amb materials tradicionals i es descarten els que suposen la imitació.  
- Les fusteries seran de fusta.  
- Es prohibixen les persianes, excepte les persianetes exteriors enrotllables tradicionals.  
  
Cobertes:  
Les cobertes seran inclinades, de pendent màxim del 35 per cent, de teula.  
  
Article 15  
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'ajuntament i/o dels promotors en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, de 11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 7465, del 13-02-2015 (2015/1145)

RESOLUCIÓN de 28 de enero de 2015, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de espacio etnológico, a favor de la Colonia de Santa Eulalia, situada en los términos municipales de Sax y Villena (Alicante) y se abre periodo de información pública.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   7465

Fecha DOGV
:   13-02-2015

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2015/1145

CVE


Fecha del documento
:   28-01-2015

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Análisis jurídico

 Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 28 de enero de 2015, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de espacio etnológico, a favor de la Colonia de Santa Eulalia, situada en los términos municipales de Sax y Villena (Alicante) y se abre periodo de información pública. [2015/1145]  
Visto el informe emitido por los servicios técnicos de la Dirección General de Cultura de esta consellería y demás antecedentes obrantes en el expediente, favorables a la declaración como Bien de Interés Cultural, con la categoría de espacio etnológico a favor de la Colonia de Santa Eulalia, situada en los términos municipales de Sax y Villena (Alicante).  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, esta consellería, en lo que es materia de su competencia, ha resuelto:  
  
Primero  
Incoar expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con la categoría de espacio etnológico, a favor de la Colonia de Santa Eulalia, situada en los términos municipales de Sax y Villena (Alicante), encomendando su tramitación a la Dirección General de Cultura de esta consellería.  
  
Segundo  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del espacio etnológico que justifican su declaración como Bien de Interés Cultural, relacionar y describir los inmuebles patrimoniales que constituyen referentes indiscutibles del mismo y fijar las normas de protección del espacio etnológico y su entorno en los anexos adjuntos a la presente resolución.  
  
Tercero  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1988, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano notificar esta resolución a los ayuntamientos de Sax y Villena y a los interesados y hacerles saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36 en relación con el 27.4 de la ley, la realización de cualquier intervención de transcendencia patrimonial en el espacio etnológico o en su entorno deberá ser autorizada preceptivamente por la Dirección General de Cultura con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando esta resulte preceptiva.  
  
Cuarto  
La presente incoación, de acuerdo con lo establecido en el artículo 33 de la Ley 4/1988, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al sitio histórico delimitado, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas, suspensión cuyos efectos y, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del artículo 33 de la Ley 4/1988, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, se resolverán tras la declaración.  
No obstante, la Dirección General de Cultura podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que, en aplicación de las normas de protección determinadas por la presente resolución, manifiestamente no perjudican los valores del bien que motivan la incoación, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieran de realizarse inaplazablemente.  
  
Quinto  
Conforme a lo previsto en el artículo 86 de la Ley 30/1992, de 26 de noviembre, de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común, y en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, abrir período de información pública a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Cultura, avenida de la Constitución, número 284 de Valencia.  
  
Sexto  
Que en cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27.3 de la ley, se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural dependiente de la Administración General del Estado para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad con el mismo fin.  
  
Séptimo  
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
Valencia, 28 de enero de 2015.- La consellera de Educación, Cultura y Deporte: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANEXO I  
Descripción del bien objeto de la declaración, de los inmuebles patrimoniales que conforman el mismo y determinación de sus valores  
  
1. Denominación:  
a) Principal  
Colonia de Santa Eulalia  
  
2. Localización:  
a) Comunidad autónoma. Comunidad Valenciana  
b) Provincia. Alicante  
c) Municipio. Sax y Villena  
  
3. Delimitación del espacio etnológico y de su entorno de protección:  
Justificación de la delimitación del espacio etnológico: se incluyen dentro del espacio etnológico las parcelas catastrales donde se ubican los edificios y espacios públicos que conformaron la Colonia, entre los que se incluye el parque de Gilabert con el lago y la avenida Margot hasta el río Vinalopó incorporando la casita de la cadena que servía de control de acceso al lugar. También se incorporan los viales que lo rodean.  
  
Definición literal de la delimitación:  
Origen:intersección entre la fachada sur de la casita de la Cadena con una línea virtual situada a 5 m de la avenida Margot, punto A.  
Sentido: horario.  
Línea delimitadora: desde el punto de origen la línea envuelve la casita, cruza la avenida Margot y continúa a sur por una línea virtual situada a 5 m de la avenida. Sigue a sur y envuelve el antiguo parque Gilabert. Prosigue a sudeste por las traseras de las casas existentes, cruza el camino de Santa Eulalia y gira por el camino trasero de las viviendas de la manzana catastral número 74114 incorporándolo. Vuelve a girar a noroeste por el camino trasero a la manzana número 73115. Recorre este camino incorporándolo hasta su intersección con el camino de Santa Eulalia. Lo cruza y sigue a sudeste hasta una línea virtual a 5 m de la avenida Margot, sigue por esta línea hasta el punto de origen.  
Justificación de la delimitación del entorno de protección del espacio etnológico: se considera necesario la delimitación del entorno de protección del Bien con el fin de preservar el entorno histórico, dedicado a la producción agrícola, razón de la existencia de esta Colonia de Santa Eulalia. En este paraje agrícola se ubicaron la casa de la azud, desde donde se desviaba el agua para el riego, el acueducto, y la balsa. También se incorpora el cabezo situado al oeste de la misma que fue empleado para esparcimiento de sus habitantes y donde existió un cenador desde donde se divisaba el paisaje circundante y los caminos que lo envuelven.  
  
Definición literal de la delimitación:  
Origen: vértice sur de la parcela número 14 del polígono catastral número junto al camino de Santa Eulalia, punto B.  
Sentido: horario.  
Línea delimitadora: desde el punto de origen la línea recorre el linde entre la parcela 14 y 15, gira a sudeste incorporando la parcela 15, sigue por la orilla del río Vinalopó hasta su intersección con una línea visual situada a 300 m de la alineación posterior de la manzana catastral número 74114. Sigue por esta línea virtual hasta su intersección con el canal de aguas de Novelda, incorporándolo. Gira a noroeste por la carretera que linda con la parcela número 17, incorporándola, cruza la carretera hasta el linde sur de la parcela 18 y desde allí se dirige al punto de origen B.  
  
4. Descripción y datos histórico-artísticos:  
La Colonia de Santa Eulalia posee un extraordinario interés tanto etnológico e histórico como arquitectónico y tipológico, como muestra sobresaliente de un tipo de asentamientos inspirados en las ideas ilustradas y progresistas de los siglos XVIII y XIX, que la hace merecedora de su declaración como Bien de Interés Cultural con categoría de espacio etnológico.  
La implantación de esta colonia remite a las experiencias llevadas a cabo por los utópicos del siglo XIX como New Lanark (Owen), Icaria (Cabet) o los falansterios de Fourier entre otras. En España varias experiencias similares fueron las de la Colonia Güell o Ametlla de Merola, Nuevo Baztán, la Colonia Campano de Cádiz o Bustiello en Asturias.  
La Colonia agrícola de Santa Eulalia, levantada en los llamados prados de Santa Eulalia y declarada como tal «de primera clase» el 1 de julio de 1887, estaba dedicada al cultivo de la vid, cereales, incluso entre ellos el arroz, y de olivos, así como de su posterior transformación industrial para su comercialización. Fue proyectada de manera que constituyera una unidad productiva autosuficiente, además que satisfaciera las necesidades de habitación, solaz, asistencia religiosa y educacional de sus trabajadores y empleados sin olvidar ni escatimar en su ornato público y privado recurriendo para ello a escultores, pintores y ebanistas de calidad, a la manera que promulgaban las teorías utópicas más avanzadas.  
Fue promovida en sus propias tierras por Antonio de Padua Saavedra y Rodríguez de la Guerra, conde de Alcudia y de Gestalgar debido las expectativas económicas de la zona favorecidas por la llegada del ferrocarril desde Madrid en 1858 y el incremento de la comercialización de los productos vitícolas por efecto de la crisis del sector provocada por la filoxera en Francia. Éste constituyó en 1900, la Sociedad Saavedra y Bertodano figurando como gerente de la misma, con su pariente el ingeniero Mariano de Bertodano y Roncali, vizconde de Alzira, quien estaba casado con María Avial Peña, hija de un rico indiano, que contaba con la extraordinaria dote de dieciocho millones de pesetas que se cree invirtió en este proyecto.  
Según Belando Carbonell en 1888 las tierras estaban distribuidas de la siguiente manera: 123 ha de secano, 5 ha de regadío y 10 ha de berras incultas, con una renta de 5.291 pesetas.  
El contexto histórico propicio se inicia, tras varias desamortizaciones de menor importancia, en el año 1855, durante el segundo gobierno de Espartero. El ministro de Hacienda, Pascual Madoz, realiza una nueva desamortización que fue ejecutada con mayor control que la de Mendizábal. El 1 de mayo de 1855 se publicaba en La Gaceta de Madrid y el 31 la instrucción para realizarla.  
Se declaraban en venta, con excepciones, todas las propiedades y censos del Estado, del clero, de las órdenes militares, cofradías, obras pías, santuarios, del ex infante Carlos, de los propios y los comunes de los pueblos, de la beneficencia y de la instrucción pública. No cesaron las ventas hasta fin de siglo, continuando a pesar de los diferentes cambios de gobierno. En 1867 se habían vendido en total 198.523 fincas rústicas y 27.442 urbanas.  
Paralelamente a las sucesivas desamortizaciones los gobiernos de España emprenden una política de fomento de la repoblación y de cultivo de terrenos baldíos que pusiesen en producción la ingente cantidad de nuevos terrenos así obtenidos. A tal efecto el Ministerio de Fomento decreta tres leyes al respecto: la Ley de 21 de noviembre de 1855 disponiendo lo conveniente sobre el establecimiento de colonias agrícolas o nuevas poblaciones para reducir a cultivo terrenos baldíos y realengos del Estado y los particulares o para introducir mejores sistemas en los ya establecidos (Gaceta de Madrid núm.1053 de 22.11.1855), la Ley de 11 de junio de 1866 sobre el fomento de la población rural (Gaceta de Madrid núm. 195 de 14.06.1866) y la Ley de 5 de junio de 1868 relativa al fomento de la repoblación rural (Gaceta de Madrid núm. 161 de 09.06.1868).  
En estas leyes se establecían las condiciones para los promotores de las llamadas colonias agrícolas, así como las exenciones fiscales a las que tienen derecho y otras exenciones además del procedimiento de obtención de los beneficios dispensados.  
La prescripción de los privilegios de la Ley de 1868, la falta de una adecuada gestión y la decadencia de la agricultura entorno a una sociedad cada vez más industrializada, provocaron la decadencia de la colonia apenas unos cuarenta años después de su fundación.  
La colonia se articula sobre el eje central de la calle Salinas de nordeste a sudoeste, que es también límite entre los términos de Sax y Villena. A cada lado de esta calle y tangencialmente a ella se abren dos plazas. La plaza de Santa Eulalia fue la primera construida, alrededor de la antigua ermita reedificada, a la que recaen también la casa palacio, el parador, la fábrica de alcoholes y la bodega, además de las primeras casas de trabajadores y capataces. Completan la plaza al otro lado de la calle Salinas la tienda y el casinete. La otra plaza, llamada de San Antonio, se conforma con la fábrica de harinas, dos almacenes y nuevas viviendas obreras. Se completó el conjunto con nuevas edificaciones, como el teatro y el llamado barrio nuevo de La Concepción, una calle situada al otro lado de la casa palacio con viviendas a ambos lados. El conjunto también contaba con barbería, horno de pan y taller de reparaciones, un colegio (fuera de la colonia) además del parque de recreo con una amplia arboleda y lago con isla.  
  
5. Relación de inmuebles históricos que conforman el espacio etnológico y determinación de sus valores.  
  
5.a) Instalaciones fabriles  
Fábrica de harinas del Carmen. Plaza de San Antonio, número 2. Referencia catastral 0013001YH87505 (Villena).  
Situada en la plaza de San Antonio, es un gran edificio de lenguaje racionalista con los huecos ordenados horizontal y verticalmente entre los aparejos de ladrillo de los pilares y frentes de forjados. Se desconoce la fecha de su construcción pero un documento de 1907 ya constata su existencia como «una portentosa fábrica de harinas».  
La fábrica responde a uno de los modelos habituales de la época, que eran de los sistemas austro-húngaro Bühler Hnos. y Daverio. En la planta de cernidos de la fábrica se han encontrado algunos tamices de madera y una balanza de fundición con la inscripción Bühler.  
Según la investigación de Jaén, Lillo y Sánchez los planos encontrados sobre una fábrica de harinas en Igualada (Barcelona) muestran su semejanza constructiva con la de Santa Eulalia. El resto de la maquinaria que existía en la nave ha desaparecido.  
El edificio principal es de planta rectangular de tres pisos. La cubierta es inclinada a dos aguas con tejas planas. En este se llevaba a cabo el proceso de elaboración el producto mientras que en los dos edificios laterales de una planta menos están destinados a almacenes en la planta baja y vivienda del molinero en la planta superior.  
El edificio se encuentra cerrado lo que impide reconocer el estado de la estructura interior. Se aprecian tramos derruidos de la cubierta. En la fachada de la plaza se observan algunas fisuras verticales. El canalón de zinc para la recogida de las aguas de la cubierta ha desaparecido en varios metros.  
  
Almacén plaza de San Antonio, número 1 y la carretera de Salinas. Sin referencia catastral.(Sax).  
El edificio fue levantado en prolongación de la harinera. Su planta es rectangular de un solo piso. Con algunos huecos de paso en la fachada recayente a la plaza. El hastial a la carretera se encuentra rematado por un frontón triangular en el que hay un óculo circular y una ventana situada en una altura intermedia.  
  
Almacén (antigua almazara), plaza de San Antonio, número 19 y carretera de Salinas. Sin referencia catastral. (Sax).  
Su planta es rectangular terminada en cubierta a dos aguas y tejas planas. Los huecos de paso son verticales como las ventanas del almacén. Siendo las ventanas rectangulares con la parte superior terminadas en arco rebajado, en aquella parte que corresponde a la almazara. Los vanos se encuentran recercados mediante ladrillo.  
Fábrica de alcoholes La Unión, plaza de Santa Eulalia, número 13, Bodega y Lagar, calle Salinas, 5. Referencia catastral 7411408XH8771S (Sax).  
El conjunto de la fábrica de alcoholes, la bodega y el lagar se ubica entre la plaza de Santa Eulalia, la calle Salinas y el parador anexo a la casa palacio. Destaca en volumen la fábrica de alcoholes de planta cuadrada y gran altura, junto al parador. El hueco de entrada es de grandes dimensiones, con puerta de madera de dos hojas chapada de zinc, recayente a la plaza de Santa Eulalia y orientado a sudeste. En planta baja se aprecian en esta fachada dos ventanas terminadas en arco y en una planta superior se repiten aparejadas de dos en dos. Se encuentra otro hueco circular en el frontón de remate del edificio. El perímetro de todos los huecos es de aparejo de ladrillo cerámico macizo. Carpinterías de madera cerraban las ventanas y se encuentran la marca de los rótulos que dicen «Fábrica de Alcoholes La Unión» y la marca de un escudo que pudo ser de la Sociedad Saavedra-Bertodano. Se conserva en una esquina un curioso reloj de sol.  
El alzado orientado hacia la plaza en dirección norte presenta el mismo tipo de ventanas aparejadas, a la misma altura y en igual número de dos.  
La fachada suroeste da al patio interior conformado también por la casa palacio, el parador, y dos almacenes. Presenta a su vez dos parejas de huecos superiores a la misma altura. La fachada recayente a la calle Salinas, a la que se encuentra adosada la bodega, aparece totalmente ciega.  
Interiormente la fábrica es una construcción diáfana cubierta a dos aguas con el mismo tipo de cercha que se encuentra en el teatro, la almazara o el almacén de trigos de la fábrica de harinas. Según los vecinos se disponen depósitos subterráneos vinculados al proceso de producción.  
Anejo a la fábrica se encuentra la bodega, de menor altura pero de un gran desarrollo longitudinal a lo largo de la calle Salinas, a partir de la plaza de Santa Eulalia donde se encuentra el alzado posterior, estando el principal orientado hacia el teatro. Junto a este aparece adosada otra edificación, de menores dimensiones, dedicada al pisadero de la uva. Este espacio es de planta cuadrada, cubierto a tres aguas, con la ayuda de un soporte central de ladrillo acabado en ménsulas de apoyo. Dispone de dos puertas laterales elevadas que facilitaban la descarga de los carros sobre el forjado interior.  
Junto a las puertas de descarga se encuentran dos cups o recipientes donde se pisaba la uva de grandes dimensiones y planta rectangular. Otros dos más pequeños se sitúan al fondo cerca de los accesos a la bodega. La comunicación del pisadero con la bodega se establecía a través de dos entradas en arco.  
La bodega se divide en dos salas, la primera destinada a cocedero o fermentación del mosto y la continua, separada con un muro con puerta de acceso centrada, a la destilería. La chimenea de ladrillo se encuentra desaparecida.  
Situada en la nave de la bodega y adosada a la fábrica se encuentra la torre de ladrillo que atraviesa la cubierta de aquella, de volumen troncopiramidal sobre una basa vertical, y supera a la fábrica de alcoholes en altura. Interiormente dispone de una escalerilla de subida empotrada a la pared y otra de acceso a un espacio subterráneo desde el cual se accede a dos túneles, uno en dirección al subsuelo de la fábrica y el otro en dirección a la sala de los depósitos de la bodega, donde se encontraba un motor que suministraba energía eléctrica para todo el complejo de la colonia y supuestamente vinculado al molino de viento que antiguamente se encontraba en lo alto de la torre. En su desarrollo vertical dispone de troneras con orbe superior y pequeñas ventanas con arco de medio punto, y se remata con una balaustrada sobre un matacán sobre ménsulas de ladrillo que la bordea.  
  
5.b) Edificios de servicios  
Parador y despacho, plaza Santa Eulalia, número 12. Referencia catastral 7411412XH8771S (Sax).  
Se trata de un edificio, recayente a la plaza de Santa Eulalia, de dos plantas y planta rectangular del que actualmente solo se conservan las fachadas. Adosado a la casa palacio y la fábrica de alcoholes desde el cual se accedía al patio interior conformado por estos. Dispone de tres grandes ventanales en planta baja de arcos rebajados y cuatro ventanas de proporción vertical en la planta superior. Un antepecho curvilíneo con cinco pilarcillos remata la fachada.  
Ermita de Santa Eulalia. Sin referencia catastral. (Sax).  
La primitiva ermita de Santa Eulalia se construyó como consecuencia de una batalla que tuvo lugar en dichos parajes en 1240 y los hechos milagrosos con la intervención de Santa Eulalia que tuvieron en ella.  
La ermita fue reconstruida con motivo de la fundación de la colonia según reza una inscripción en la misma ermita: «Esta capilla la fundó d. Antonio de Padua Saavedra y Rodríguez de Guerra, Conde de La Alcudia y de Gestalgar, el 24 de febrero de 1891 y la construyó el maestro de obras de Villena Francisco Gran».  
Se trata de un edificio exento, realizado en mampostería en muros y contrafuertes y cubierta a dos aguas de teja plana. Sobre la puerta con arco de aparejo de ladrillo se encuentra un alero de zinc sostenido por curvas de hierro, sobre ella un óculo y más arriba un reloj circular con numeración romana sobre el que se lee Sax. Corona la fachada una espadaña de dos pisos, en la del piso inferior está la campana.  
La planta es de una sola nave de 11,30 por 5 m. Tres pares de pilastras estriadas con capiteles modernistas y arcos fajones sostienen la bóveda de cañón. A los pies el primer tramo está cubierto por el coro al que se accede por una escalera de madera. El presbiterio se separa mediante una balaustrada de hierro y tras el altar, un retablo de columnas con capitel corintio sobre las que apoya un arquitrabe, friso, cornisa y un frontón triangular, enmarca una hornacina en la que se aloja la Virgen Dolorosa y a ambos lados del retablo se abren pequeñas hornacinas laterales con las imágenes de Santa Eulalia y San Blas. Destacan las pinturas murales firmadas por Puchades, que también decoró el teatro. El pavimento forma un damero de baldosa hidráulica. Los peldaños son de baldosas de mármol. Como elementos singulares destacan el púlpito metálico cilíndrico.  
El 10 de febrero, festividad de Santa Eulalia, se celebra una romería con actos de culto, feria y esparcimiento alrededor de la ermita.  
  
Casita del puente de la Cadena, avenida Margot. Referencia catastral 03140A043000160000WU. Polígono 43, p. 16. (Villena).  
Se trata de una pequeña edificación de una planta situada en la avenida Margot, junto al río Vinalopó. Se cubre con tejado a dos aguas de teja plana, permitía controlar el acceso a la Colonia mediante una cadena anclada en dos basamentos de piedra.  
  
5.c) Inmuebles de ocio  
Teatro Cervantes, calle Salinas, número 4. Referencia catastral 7311501XH8771S.  
El teatro Cervantes fue concurrido por las más importantes compañías de zarzuelas de la época y sus palcos fueron lugar de reunión de la burguesía de los alrededores. Fue levantado con posterioridad a 1907, fecha del inventario de edificaciones de Sax. Debido al derrumbe del almacén anexo se ha perdido la parte correspondiente al escenario. Exteriormente sus fachadas se encuentran encaladas con escasa ornamentación y con un reducido número de huecos. Sobre el alzado principal se encuentra el primero de los accesos centrado en el mismo. Sobre la puerta se abre una ventana de dos hojas que comunica interiormente con el palco presidencial adornada por molduras de hojas y tallos. Entre ambos huecos quedan restos del rótulo de cerámica vidriada de color rojo en los que se puede leer «Teatro».  
Otro de los accesos al teatro se encuentra en el alzado lateral derecho protegido por una pequeña marquesina de estructura de madera cubierta de teja. Más arriba se halla el rótulo «Teatro Cervantes» realizado con pintura negra.  
La planta rectangular del edificio se divide en dos partes bien diferenciadas, la destinada a los espectadores y la del escenario cuyo suelo se sitúa a una cota superior del nivel del terreno. La zona destinada al público se compone del patio de butacas propiamente dicho y de los palcos que, dispuestos en dos alturas rodean el espacio central. El palco presidencial se cubre con un pórtico de pilares de madera y presenta mayor ornamentación que el resto. Sus molduras son idénticas a las que aparecen en el palacio sobre las ventanas de fachada y en su interior, enmarcando las puertas de paso del gran vestíbulo central de planta baja.  
Destacan los frescos de la paredes del teatro: el retrato de Miguel de Cervantes, enmarcado en un medallón que lleva su nombre. A ambos lados se encuentran paisajes de la colonia y otros retratos como el de Ruperto Chapí, Emilio Serrano, Jacinto Benavente y Manuel Linares Rivas.  
5.d) Edificios residenciales  
Casa palacio. Plaza de Santa Eulalia, números 10-11. Referencia catastral 7411408XH87715 (Sax).  
Se trata de un edificio de planta rectangular de 425 m² con dos alturas que empezó a construirse en 1898. Está situado en la plaza de Santa Eulalia junto a la bodega o fábrica de alcoholes. En el centro de la fachada principal recayente al jardín privado se encuentra la puerta de entrada con una marquesina cubierta de madera y cristales con dos ventanas a cada lado y cinco balcones en la planta superior. En las fachadas laterales se abren cuatro ventanas en planta baja y sus correspondientes balcones en la superior. Todos los vanos de las tres fachadas exteriores del palacio se adornan con recercados con molduras y formas vegetales decorativas. La carpintería de los mismos está compuesta por varias hojas de madera, una mallorquina y además una contraventana en los balcones de la planta superior. Las rejas que protegen las ventanas también tienen elementos decorativos vegetales salvo las recayentes a la plaza de Santa Eulalia que se componen de barras formando rombos. La barandilla de los balcones es la misma en todas las fachadas menos en la del balcón principal debido a su mayor amplitud.  
En la fachada principal se encuentran a la altura del balcón principal dos escudos nobiliarios de los Saavedra. Remata la fachada una cornisa perimetral que se apoya en ménsulas y sobre el que continúa el antepecho de coronación de líneas onduladas del edificio. En el centro de cada uno de estos remata el edificio un frontón de coronación, el de la fachada principal posee un bajorrelieve que muestra una escena alegórica a la agricultura y a la industria compuesta por figuras humanas desnudas separadas por un ángel con las alas extendidas. Entre las pilastras que refuerzan el antepecho se decora con una moldura formada por tres barras horizontales terminadas en punta de lanza que atraviesan un anillo. Los frontones de las otras dos fachadas poseen otros relieves de menores dimensiones que representan una especie de cabeza de dragón. La fachada interior carece de ornamentación.  
En la planta baja dispone de doce habitaciones alrededor del vestíbulo principal, centrado e iluminado por una claraboya. Desde este espacio se accede a la escalera de acceso a la planta superior de dos tramos y revestida de mármol. En una de las esquinas se encuentra un escudo nobiliario pintado con el lema de la dos tipos predominando los de baldosas hidráulicas de 20 x 20 cm. También se hallan de mármol en el espacio central bajo los dos lucernarios.  
La planta superior repite la misma distribución de estancias alrededor de una galería o pasillo central, se divide en dos partes diferenciadas por sus acabados y que estarían destinadas a los propietarios y al servicio, respectivamente. Los pavimentos están formados mediante piezas pequeñas formando mosaicos.  
También destacan en el edifico los zócalos de azulejos y las carpinterías de gran calidad diseñadas con motivos decorativos del modernismo.  
  
Viviendas para trabajadores. Manzanas catastrales 74114, 73115, 75129 de Sax y 00130 de Villena.  
Las primeras viviendas construidas fueron las recayentes a la plaza de Santa Eulalia, posteriormente se construyeron sucesivamente las del barrio nuevo de La Concepción y las de la plaza de San Antonio. En la fachada este de la primera plaza se agrupan en hilera, de planta baja alternadas con otras de dos alturas situadas en los extremos y en el centro de la plaza. La casa situada más próxima al palacio era la del administrador como reza una placa en su fachada. Todas las viviendas disponen de los mismos huecos en fachada. La puerta de acceso se coloca en el centro flanqueada por dos ventanas situadas simétricamente a ambos lados. Las fachadas de las viviendas de dos plantas repiten la disposición de tres ventanas en la parte superior. Los huecos se encuentran recercados con molduras y disponen de un zócalo de mampostería. Las cubiertas son a dos aguas con faldones paralelos a fachada a excepción de las viviendas de dos plantas que se disponen de forma perpendicular y presentan vuelos más acentuados.  
La segunda alineación de viviendas se sitúa detrás de la ermita separadas de la plaza por la calle de Santa Rita. Son de dos plantas. En la primera casa junto al parque Gilabert se encontraba la carnicería. Repiten la disposición de huecos del frente Este de la plaza. Las cubiertas son todas a dos aguas, salvo una de ellas que presenta una disposición a cuatro aguas.  
El tercer conjunto de viviendas de la plaza de Santa Eulalia se encuentra en la avenida Margot y termina al comienzo de la calle Salinas, junto a la bodega. Esta formado por dos viviendas, el casinete y la tienda, la barbería y por un horno de pan y un taller de reparaciones actualmente desaparecidos. Destaca la fachada de la tienda de la colonia de dos plantas accediéndose a la superior por una escalera exterior de una sola zanca. Los huecos se disponen con arcos rebajados y con molduras de mayor relieve y dispone de un pórtico de pilares con ménsulas que sustentan el rellano de la escalera sobre la puerta de entrada. Los vuelos de los aleros muestran el voladizo de sus correas que se rematan con chapas decorativas de madera que en muy pocos casos han sobrevivido al paso del tiempo. Los demás edificios no varían con respecto al resto de casas.  
En la calle o barrio nuevo de La Concepción se encuentran enfrentadas dos hileras de casas de una sola planta. Su apariencia externa es igual a las de la plaza de Santa Eulalia. El alero de estas está formado por tres hiladas de ladrillo sobre las que apoya la teja. Al final de una de las alineaciones se encuentran dos edificaciones que no corresponden a la vivienda tipo, se trata de la casa de los pastores y una pequeña nave destinada a guardar el ganado.  
Las viviendas de la plaza de San Antonio se disponen en dos alineaciones perpendiculares entre sí, constituidas únicamente por planta baja. En la esquina que las une se encuentra una vivienda achaflanada. Se encuentran adosadas a la Almazara y a la fábrica de harinas en cada uno de los extremos.  
En conjunto las viviendas presentan unas condiciones de higiene y ventilación muy buenas para la época, reflejando la preocupación social y sanitaria del momento. La distribución interior se compone de un salón comedor y cocina donde se encontraba la chimenea. El pasillo centrado da acceso a los dormitorios situados a ambos lados del mismo y al patio posterior donde se encontraba dos dependencias anexas (la mayoría desaparecidas) en las que guardaban animales y existía un pozo ciego.  
  
5.e) Espacios públicos representativos  
Avenida Margot  
Es la entrada a la colonia desde la carretera y la estación de ferrocarril. Una vez cruzado el río Vinalopó, la casita del puente de la Cadena controlaba el acceso mediante una cadena anclada en dos basamentos que aún se conservan. Según Santiago Varela una columna soportaba la escultura del Ángel de la Caridad, hoy en paradero desconocido.  
  
En la actualidad se ha levantado un cerramiento de bloque de hormigón que altera la armonía estética apenas inalterada del espacio.  
  
Plaza de Santa Eulalia  
Surge en torno a la ermita preexistente tangente a la calle Salinas. Sirve de escenario de los edificios más representativos como la casa palacio, la alcoholera y bodega y al otro lado de la calle Salinas, las tiendas, etc.  
Contaba con parterres plantados de árboles frondosos y numerosas esculturas de mortero de cemento con varillas metálicas, según fabricación usual de la hoy desaparecidas.  
  
Plaza de San Antonio  
Surgió ya entrado el siglo XX y ocupa un lugar secundario en representatividad dentro del espacio etnológico, está conformada por la fábrica de harinas, la almazara, el almacén y nuevas viviendas de trabajadores.  
  
Parque de Gilabert  
Se encontraba al inicio de la colonia junto a la avenida Margot. Servía de esparcimiento y contaba con grandes árboles, un lago artificial con una isla, un cenador y una cabaña de construcción rústica. También se adornaba con esculturas.  
Se encuentra en mal estado pero se conservan los muros del lago y la isla.  
  
6. Bienes de relevancia local:  
Los inmuebles que a continuación se señalan tendrán la consideración de bienes de relevancia local y con esta expresa tipificación protectora deberán incluirse en el catálogo urbanístico municipal:  
Monumentos de interés local  
- Ermita de Santa Eulalia (disposición adicional quinta de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano).  
- Casa palacio y jardín  
- Teatro Cervantes  
  
Espacios etnológicos de interés local:  
- Fábrica de harinas El Carmen  
- Fábrica de alcoholes La Unión, bodega y lagar  
  
7. Bienes de interés cultural  
Escudos heráldicos de los Saavedra.  
Dos escudos en forma de francés moderno con las armas de los Saavedra: en campo de plata tres fajas ajedrezadas de oro y gules en cuatro órdenes, cargada cada una de otra faja de oro, bordura de gules con ocho aspas de oro.  
Se encuentra timbrada por una corona condal y acolada un águila coronada mirando a siniestra. No se conserva policromía.  
Los dos escudos son iguales, uno de ellos presenta una merma en la corona y pico.  
  
  
ANEXO II  
Normativa de protección del espacio etnológico y su entorno  
  
Artículo 1  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención de transcendencia patrimonial que pretenda realizarse en el espacio etnológico y su entorno de protección, requerirá de la previa autorización de la consellería competente en materia de cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada ley.  
Todas las intervenciones requerirán, para su autorización, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.  
  
Artículo 2  
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante informe técnico municipal motivado, se podrá derivar la no necesidad de autorización previa en las actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por su falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de los edificios situados en el entorno de protección y de las viviendas para trabajadores del espacio etnológico.  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a esta administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y la falta de trascendencia patrimonial de lo pretendido.  
  
Artículo 3  
Todas las intervenciones sobre los inmuebles históricos del espacio etnológico y su entorno deben contemplar las cautelas arqueológicas previstas en el artículo 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano. En cualquier caso las actuaciones arqueológicas deberán ser autorizadas por la consellería competente en materia de cultura, de acuerdo con el artículo 60 de misma ley.  
  
Artículo 4  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior (excepto carteles informativos de los nombres y actividades de los edificios) que en cualquiera de sus acepciones irrumpa en dicha escena urbana o no urbana del ámbito protegido, salvo las relacionadas con actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado soliciten y obtengan autorización expresa de la consellería competente en materia de cultura.  
Artículo 5  
La normativa presente se considera suficiente a los efectos de la conservación, restauración y puesta en valor del espacio etnológico y su entorno de protección y por tanto se exime a los ayuntamientos de Sax y de Villena de la redacción del plan especial requerido por el artículo 39.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
  
Espacio etnológico  
  
Artículo 6  
Los usos permitidos serán todos los históricamente asociados al lugar, entre los que se incluye el residencial en los edificios existentes, y los que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del espacio etnológico y contribuyan a la consecución de estos fines.  
  
Artículo 7. Bienes de interés cultural  
Se atenderá a lo dispuesto en el capítulo III del título II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, para los dos escudos nobiliarios de los Saavedra ubicados en la casa palacio, cuyo entorno de protección será la fachada del mismo.  
  
Artículo 8. Bienes de relevancia local  
El régimen de intervenciones en los bienes de relevancia local así señalados como tales en la presente resolución incoadora, será, hasta tanto no se incluyan en el Catálogo de bienes y espacios protegidos con esta expresa tipificación protectora, el establecido con carácter transitorio en el artículo 10 del Decreto 62/2011, del Consell, por el que se regula el procedimiento de declaración y el régimen de protección de los bienes de relevancia local, y las medidas protectoras de este decreto.  
  
Artículo 9  
Los inmuebles constitutivos del espacio etnológico no podrán ser demolidos, ni transformados ni podrán aumentar su volumen edificado, restaurándose su carácter originario. Para ello preservarán y restaurarán las carpinterías, pavimentos, zócalos, pinturas murales tanto exteriores como interiores, decoraciones, rejerías, rótulos de calles, elementos del antiguo alumbrado público. Se recuperarán las piezas y maquinarias de los inmuebles industriales que se conserven.  
Las fachadas de las viviendas del ámbito deberán eliminar los elementos impropios como aplacados cerámicos o pétreos, recercados de materiales no originales etc. Las fachadas traseras de las mismas deberán se tratadas con los mismos criterios que las principales, evitando nuevos volúmenes y materiales impropios. Los cerramientos traseros de las parcelas destinadas a viviendas de los operarios, mantendrán su murete original, pudiendo emplear un cerramiento vegetal para el resto.  
Los espacios públicos eliminarán también los materiales no originales como piezas cerámicas o marmóreas entre otras.  
  
  
Entorno de protección  
  
Artículo 10  
A fin de preservar el paisaje histórico del ámbito no se autorizará edificación alguna para cualquier uso (exceptuando las permitidas por el artículo 12), quedando prohibidos como regla general los movimientos de tierras y excavaciones -de incidencia paisajística-, tala de árboles, almacenaje al aire libre de materiales y vertido de residuos, sin autorización expresa del departamento competente en materia de medio ambiente y de la consellería competente en materia de cultura. Los edificios existentes no podrán aumentar su volumen edificado.  
  
Artículo 11  
Los usos permitidos serán todos los históricamente asociados al lugar, entre los que se incluye el agrícola y forestal, y los que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del espacio etnológico y la preservación de sus valores paisajísticos y contribuyan a la consecución de estos fines. Se autoriza el uso residencial en los edificios existentes.  
Artículo 12  
Los restos de la Casa de la Azuda, acueducto y balsa de riego, así como los del cenador existente en el cabezo serán mantenidos con el fin de ser recuperados para su posible uso.  
  
Artículo 13  
Las edificaciones autorizables en el entorno de protección son:  
Pequeñas edificaciones auxiliares de las labores agrícolas o de usos compatibles siempre que no superen los siguientes parámetros:  
- El máximo de edificabilidad permitido será de 20 m² construidos por edificación, con una parcela mínima de 1 hectárea.  
- El número de plantas máximo será de una (la planta baja) y su altura de cornisa máxima 3,50 m.  
  
Artículo 14  
La arquitectura de las edificaciones de nueva planta o de remodelación de aquellas no tradicionales adecuará su carácter estético a la tipología y acabados de la zona atendiendo a las siguientes disposiciones:  
  
Fachadas:  
- Los huecos serán de proporción vertical, disposición y dimensiones características de la zona.  
- Los acabados se realizarán con materiales tradicionales descartándose los que supongan su imitación.  
- Las carpinterías serán de madera.  
- Se prohíben las persianas, salvo las persianillas exteriores enrollables tradicionales.  
  
Cubiertas:  
Las cubiertas serán inclinadas, de pendiente máxima del 35 por cien, de teja.  
  
Artículo 15  
La contravención de lo previsto en los artículos anteriores, determinará la responsabilidad del ayuntamiento y/o de los promotores en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML