Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 3039, del 21-07-1997 (1997/8278)

RESOLUCIÓ de 4 de juny de 1997, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana, per la qual es fa pública la delimitació de l'entorn de protecció i s'obri el període d'informació pública en l'expedient incoat per a la declaració com a monument a favor del convent de les Canònigues Regulars de Sant Agustí d'Alacant.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   3039

Data del DOGV
:   21-07-1997

Secció del DOGV
:   ALTRES ANUNCIS - ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   1997/8278

CVE


Data del document
:   04-06-1997

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Ciència

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 4 de juny de 1997, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana, per la qual es fa pública la delimitació de l'entorn de protecció i s'obri el període d'informació pública en l'expedient incoat per a la declaració com a monument a favor del convent de les Canònigues Regulars de Sant Agustí d'Alacant.  
Trobant-se en tramitació l'expedient per a la declaració com a monument a favor del Convent de les Canònigues Regulars de Sant Agustí d'Alacant, incoat per Resolució de la Direcció General de Belles Arts, Arxius i Biblioteques, de data 17 de febrer de 1982 (BOE d'1 d'abril de 1982), aquesta Direcció General ha resolt:  
1. Fer pública la delimitació de l'entorn de protecció del Convent de les Canònigues Regulars de Sant Agustí d'Alacant, segons l'annex III que s'adjunta a la presente resolució.  
2. Continuar la tramitació de l'expedient d'acord amb les disposicions vigents.  
3. D'acord amb el que s'ha previst en l'article 87 de la Llei de Procediment Administratiu, obrir un període d'informació pública, a fi que totes aquelles persones que tinguen interés puguen examinar l'expedient per a la declaració com a monument, durant el termini de 20 dies, a partir de la publicació de aquesta resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en la Direcció General de Patrimoni Artístic, Servei de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, avinguda de Campanar número 32, de València, de 09.00 a 14.00 hores.  
4. Que aquesta resolució es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i se notifique al Registre General de Béns d'Interés Cultural.  
València, 4 de juny de 1997.- La directora general de Patrimoni Artístic: Carmen Pérez García.  
ANNEX I  
Immoble objecte de la declaració.  
Entre els monuments de la ciutat d'Alacant, el Convent de la Canònigues destaca per la seua extraordinària qualitat, per la puresa de les seues línies i la correcció i harmonia de les seues proporcions; encara truncat, fa pensar que pogué haver sigut un dels aconseguiments més destacables de la construcció del segle XVIII en tota la Comunitat Valenciana.   
L'edifici actual consta de distints cossos, construïts en successives èpoques. L'original, alçat entre els anys 1725 a 1732, l'ala sud i l'església, i el cos nord.  
De la planta actual es dedueix l'existència d'un projecte unitari del conjunt, concebut cap a l'any 1724, amb el qual es pretenia realitzar un edifici de grans dimensions sensiblement rectangular seguint els límits de la parcel·la, amb un pati rectangular central, per al Reial Col·legi i l'església de la Companyia de Jesús.  
La part tancada de l'edificació estaria constituïda per un anell d'una crugia d'aproximadament 8,5 metres d'ample que deixaria un pati de 27 x 20 metres de llum a la planta baixa del qual es disposaria un pòrtic de 3,5 metres d'ample recorrent tot el perímetre.  
L'edifici no es va concloure segons els plans previstos, i es va construir en les següents fases:  
1. Zona construïda de 1725 a 1732.  
Comprén tot el cos oest (carrer de Sant Agustí ) i els inicis dels cossos nord i sud, formant una «U» d'ales curtes. El tram del cos nord topava amb una edificació primitiva de l'orde. Respon totalment al projecte original, amb mur exterior d'obra de pedra picada amb carreus acuradament escairats i de respectables dimensions, de roca calcària als sòcols i de gres a la resta. Està reforçat interiorment amb fàbrica de maçoneria i argamassa.   
Les façanes són llises i mostren la nuesa dels carreus, amb les finestres enquadrades amb motlures planes de plena vigència barroca, que fan referència a l'època que l'edifici va funcionar com a col·legi.  
La façana oest es troba totalment acabada. La seua composició pot donar-nos una idea de com hauria quedat la totalitat de la construcció en el cas que les obres hagueren prosseguit d'acord amb el suposat pla previ.  
És d'una gran sobrietat compositiva i formal. Està subjecta a una ordenació simètrica respecte a un eix vertical. Hi predominen els plens sobre els buits.   
Els cantons s'expressen amb enorme rotunditat ja que els buits estan allunyats d'ells. Al mateix temps les entrepilastres són de gran longitud i totes iguals. Aquesta possible monotonia provocada per la repetició rigorosa de la mateixa seqüència s'evita en introduir major varietat en el recorregut visual ascendent, en el qual una motlura plana, situada per damunt dels buits del segon pis, talla en dos espais aquest desenvolupament vertical. A això s'uneix també el major perforament de l'última planta en què s'augmenta el nombre de vans i per tant s'acurta la longitud de les entrepilastres. D'aquesta manera s'estableix clarament una franja horitzontal que preludia la rematada de l'edifici assolida mitjançant el recurs d'una potent cornisa que subratlla definitivament la terminació de la façana. Com a conseqüència de la diferència de nivells en les rasants dels carrers, sobre el cantó del carrer de les Monges s'organitza una lògia de finestres disposades en sèrie que d'alguna manera eliminen severitat al conjunt total.  
Destaca la decoració de la porta principal situada a la façana sud (carrer de les Monges). Presenta un pòrtic adovellat, flanquejat per pilastres sobre les quals es troba l'entaulament recte. Sobre ell hi ha un àtic piramidal on se superposen pinacles. L'ornamentació se centra en els escuts situats sobre l'eix vertical així com en els laterals que estableixen la unió entre el pòrtic i el mur, amb la utilització d'uns elements vegetals i de rocall de traçat rococó. La seua iconografia té paral·lelisme amb unes altres portades barroques de la ciutat, en especial amb les de l'església de Santa Maria.  
El pòrtic del pati presenta cinc intercolumnis amb columnes monolítiques d'ordre toscà de fustos llisos sobre els quals recolzen uns arcs de mig punt, de cadiratge cuidat en l'arrancada i basta a la resta.  
La resta de fàbriques sembla de maçoneria, si bé es troben avui esquerdejades i és possible que amaguen uns altres draps de cadiratge, com apunten alguns indicis de la façana del pati, i en els enquadraments de les portes de les cel·les.  
L'escala té caixa de planta rectangular d'ampli desenvolupament; està realitzada en volta de tipus català revocada de morter. Hi destaca la taulelleria de les contrapetges i la barana de ferro de magnífic disseny anatòmic.   
L'estructura horitzontal està realitzada amb escaires de fusta d'índies, amb les arestes tallades en els forjats, i la coberta a manera de cintres. Aquesta és a dues aigües amb un tauler continu de taules disposades a límit que reben la cobertura de teula àrab.  
Les obres d'aquesta primera fase van haver de suspendre's per falta de recursos l'any 1732.  
2. La cúpula.  
L'any 1734 es reprenen lentament les obres, i es realitza en primer lloc la cúpula sota la direcció de fra Francesc Cabezas. Aquesta és de planta el·líptica sobre petxines, de manera que s'aconsegueix així un major moviment del que haguera proporcionat la circumferència; s'accentua radicalment d'aquesta manera l'espai barroc. Es decora amb nervis i motlures d'escaiola. Destaca la decoració amb figures i motius vegetals de les petxines.  
La cúpula remata la crugia de l'escala i s'eleva sobre un tambor de forma octogonal. Es revesteix exteriorment amb teula esmaltada. La rotunditat arquitectònica de la cornisa de façana és tanta que la cúpula queda com deslligada espacialment de tot el cos inferior de forma que gaudeix de total autonomia.   
3. Prolongació de l'ala sud i església jesuïta.  
Les obres de l'ala sud (carrer de les Monges) van continuar fins l'altura del primer cos d'obra, encara que no es prolonga el pòrtic, amb les mateixes qualitats originals i cobrint-la provisionalment a manera de terrassa. També s'inicia l'església en l'ala est a continuació del cos sud, i es realitzen només els començaments i part de la façana. Les obres van quedar interrompudes l'any 1767 amb l'expulsió dels jesuïtes i van passar a ser propietat de l'estat.  
4. Obres de reforma per a convent.  
Transcorreguts anys sense que l'edifici s'ocupara, la comunitat del veí convent d'Agustines va acudir al rei i demanà que els donaren l'antiga casa dels jesuïtes per a traslladar-s'hi. Carles III va acollir el prec i les mares van poder prendre possessió de l'edifici, l'any 1735 i, una vegada realitzades les obres d'adaptació, traslladar-s'hi l'any 1790. Mentre que l'exterior no va haver de canviar entre una i l'altra etapa, l'interior en canvi va haver d'adequar-se a usos distints dels que s'havia destinat. Les sales del col·legi es distribueixen de nou per tal d'adequar-se a les necessitats de l'orde de clausura.   
Orellana assenyala: «Gonsalvez de Coniendo va realitzar el disseny de convent, església, casa d'educands i educats, tot en una peça, i sense comunicació, si només amb l'església, que s'havia d'executar a la ciutat d'Alacant i monges de la Sang de Crist, agustines».  
La planta en l'actualitat consta d'un corredor per a la circulació longitudinal contigu a la façana del carrer, pel qual s'accedeix a les cel·les que donen al pati.  
5. Església del santuari de la Preciosa Sang de Crist (1800-1804).  
Sota la direcció de Vicent Marzo es reprenen pràcticament des de zero les obres de l'església, ubicada a l'ala est.  
La planta és rectangular amb murs perimetrals de càrrega, no té capelles laterals i l'eix longitudinal perpendicular al carrer de les Monges és per on s'accedeix directament des de l'exterior.  
Un vestíbul serveix de transició entre el carrer i la nau.   
El presbiteri és recte i té dues finestres situades a gran altura i a cada costat dels costats de major longitud; les de llevant permeten l'entrada de la llum; les del costat oposat connecten directament amb les instal·lacions conventuals.  
Té el cor als peus, enlaire, coincidint amb el nivell del primer pis. Està protegit per la gelosia i la reixa de ferro; i és des d'on assisteixen les monges a la celebració de la missa.  
El sostre és horitzontal; una motlura de mitja canya de gran desenvolupament permet la continuïtat amb els panys verticals.  
No té decoració de cap tipus, les parets i els sostres són llisos, acabats amb pintura blanca.   
Es cobreix a una aigua, i queda conclosa l'any 1804.  
Va haver de quedar també almenys realitzada la fonamentació i l'arrancada de la resta del cos nord (cantó N-E), perquè es troba totalment buidat el terreny fins el carrer de Maldonado, i només falta buidar el tram del cos nord que enllaça amb la part iniciada el 1725 i que havia d'estar ocupada encara per la primitiva edificació.  
6. D'altres obres.  
L'elevació del cos est que quedava a continuació de l'església i del seu pòrtic transformat en crugia tancada, va haver de realitzar-se per mestres d'obra menors i amb poques pretensions perquè es percep que el començament parteix de l'esquema original, però es perd la claredat exposada en la resta de les obres. S'executa a més amb una qualitat molt inferior, tant en fàbriques com en fustes.  
Pitjor és el cas de les adaptacions que van afectar les restes de l'edifici que havia quedat en el carrer de Maldonado interrompent l'enllaç dels cossos est i oest. Totes elles van quedar cobertes al terrat, i això ha obligat a la seua renovació ja en aquest segle.  
Posteriorment a la guerra civil, la comunitat va considerar convenient efectuar treballs per a l'exterior i va alçar una nova planta en la crugia sud. Es va realitzar aquesta, per raons econòmiques, amb murs de maçoneria i morter de ciment, encara que l'Ajuntament va indicar en un principi la conveniència de realitzar-lo amb cadiratge, si bé s'ha deixat lleugerament reculat per a permetre el seu xapat en pedra. Els forjats són de bigueta pretensada.  
Més avant es va produir una desgraciada reforma de l'església i del cor baix que va ocasionar la destrucció d'un arc.  
ANNEX II  
Parts integrants.  
El convent.  
L'església.  
ANNEX III  
Delimitació de l'entorn de protecció.  
a) Justificació de la delimitació.   
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consisteix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el bé d'interés cultural, al qual pot afectar, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre elles.  
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el bé d'interés cultural i que constitueixen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze pot suposar una alteració de les seues condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.  
- Espais públics en contacte directe amb el bé d'interés cultural i les parcel·les enumerades anteriorment i que constitueixen part del seu ambient urbà immediat.  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que encara que no tenen una situació d'immediatesa amb el bé d'interés cultural afecten de forma fonamental la seua percepció.  
b) Descripció literal de la delimitació.  
Origen: prolongació de la mitgera sud de l'edificació número 3, carrer de Sant Agustí, amb l'eix d'aquest carrer, punt A.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, per la mitgera sud de la casa número 3 del carrer de Sant Agustí entra a l'illa, seguint les mitgeres de ponent de les cases número 3 i 5, així com la número 10 del carrer de Montegón; creua el carrer, segueix per les mitgeres de ponent de les cases número 9, 11, 13, 15 i 17 del carrer de Sant Agustí, segueix per la mitgera oest de la número 12 de la plaça de Quijano, incloent les façanes sud i oest de la plaça, fins trobar l'eix del carrer del Carme. Continua a llevant per l'eix d'aqueix carrer fins arribar al carrer de Maldonado, continua per aquest eix fins la prolongació de la mitgera est de la casa número 3 de la plaça de al Mare de Déu del Remei; ací gira al sud per la mitgera fins trobar-se amb aquesta plaça. Des d'aquest punt es desplaça al sud fins que arriba a la prolongació de la mitgera sud de l'edifici número 2 de la plaça, segueix per ella desplaçant-se cap a ponent sobre les mitgeres sud de les cases número 4 i 2 del carrer de les Monges; ix al carrer de Sant Agustí, segueix a nord per l'eix del carrer fins l'origen, punt A.  
c) Descripció gràfica de la delimitació.  
S'hi adjunta plànol.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 3039, del 21-07-1997 (1997/8278)

RESOLUCIÓN de 4 de junio de 1997, de la Dirección General de Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia de la Generalitat Valenciana, por la que se hace pública la delimitación del entorno de protección y se abre período de información pública en el expediente incoado para la declaración como monumento a favor del Convento de las Canónigas Regulares de San Agustín en Alicante.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   3039

Fecha DOGV
:   21-07-1997

Sección del DOGV
:   OTROS ANUNCIOS - OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   1997/8278

CVE


Fecha del documento
:   04-06-1997

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia

Tipo de documento
:   Resolución

RESOLUCIÓN de 4 de junio de 1997, de la Dirección General de Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia de la Generalitat Valenciana, por la que se hace pública la delimitación del entorno de protección y se abre período de información pública en el expediente incoado para la declaración como monumento a favor del Convento de las Canónigas Regulares de San Agustín en Alicante. [  
Encontrándose en tramitación el expediente para la declaración como monumento a favor del Convento de las Canónigas Regulares de San Agustín en Alicante, incoado por Resolución de la Dirección General de Bellas Artes, Archivos y Bibliotecas, de fecha 17 de febrero de 1982 (BOE de 1 de abril de 1982), esta Dirección General ha resuelto:  
1. Hacer pública la delimitación del entorno de protección del Convento de las Canónigas Regulares de San Agustín en Alicante, según el anexo III que se adjunta a la presente resolución.  
2. Continuar con la tramitación del expediente de acuerdo con las disposiciones vigentes.  
3. Conforme a lo previsto en el artículo 87 de la Ley de Procedimiento Administrativo, abrir un período de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente para la declaración como monumento, durante el plazo de 20 días, a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Patrimonio Artístico, Servicio de Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental, de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, avenida de Campanar número 32, de Valencia, de 09.00 a 14.00 horas.  
4. Que la presente resolución se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y se notifique al Registro General de Bienes de Interés Cultural.   
Valencia, 4 de junio de 1997.- La directora general de Patrimonio Artístico: Carmen Pérez García.  
ANEXO I  
Inmueble objeto de la declaración.  
Entre los monumentos de la ciudad de Alicante, el Convento de la Canónigas destaca por su extraordinaria calidad, por la pureza de sus líneas y la corrección y armonía de sus proporciones; aún truncado, hace pensar en que pudo haber sido uno de los logros más destacables de la construcción del siglo XVIII en toda la Comunidad Valenciana.   
El edificio actual consta de distintos cuerpos, construidos en sucesivas épocas. El original, levantado entre los años 1725 a 1732, el ala sur y la iglesia, y el cuerpo norte.  
De la planta actual se deduce la existencia de un proyecto unitario del conjunto, concebido hacia el año 1724, con el que se pretendía realizar un edificio de grandes dimensiones sensiblemente rectangular siguiendo los lindes de la parcela, con un patio rectangular central, para Real Colegio e iglesia de la Compañía de Jesús.  
La parte cerrada de la edificación estaría constituida por un anillo de una crujía de aproximadamente 8,5 metros de ancho que dejaría un patio de 27 x 20 metros de luz, en cuya planta baja se dispondría un pórtico de 3,5 metros de ancho recorriendo todo el perímetro.  
El edificio no se concluyó según los planes previstos, construyéndose en las siguientes fases:  
1. Zona construida de 1725 a 1732.  
Comprende todo el cuerpo oeste (c/ Sant Agustí) y los inicios de los cuerpos norte y sur, formando una «U» de alas cortas. El tramo del cuerpo norte topaba contra una edificación primitiva de la orden. Responde totalmente al proyecto original, con muro exterior de cantería con sillares cuidadosamente escuadrados y de respetables dimensiones, de roca caliza en los zócalos y de arenisca en el resto. Está trasdosado interiormente con fábrica de mampostería y argamasa.   
Las fachadas son lisas mostrando la desnudez de los sillares, con las ventanas encuadradas con molduras planas de plena vigencia barroca, que hacen referencia a la época en que el edificio funcionó como colegio.  
La fachada oeste se encuentra totalmente terminada. Su composición puede darnos una idea de como habría quedado la totalidad de la construcción en el caso de que las obras hubieran proseguido de acuerdo al supuesto plan previo.  
Es de una gran sobriedad compositiva y formal. Está sujeta a una ordenación simétrica respecto a un eje vertical. En ella predominan los llenos sobre los vacíos.   
Las esquinas se expresan con enorme rotundidad al estar los huecos alejados de ellas. Al mismo tiempo los entrepaños son de gran longitud y todos iguales. Esta posible monotonía provocada por la repetición rigurosa de la misma secuencia se evita al introducir mayor variedad en el recorrido visual ascendente. En el una moldura plana situada por encima de los huecos del segundo piso, corta en dos espacios este desarrollo vertical. A ello se une también la mayor perforación de la última planta en la que se aumenta el número de vanos y por tanto se acorta la longitud de los entrepaños. De este modo se establece claramente una franja horizontal que preludia el remate del edificio conseguido mediante el recurso de una potente cornisa que subraya definitivamente la terminación de la fachada. Como consecuencia de la diferencia de niveles en las rasantes de las calles, sobre la esquina de la calle de las Monges se organiza una logia de ventanas dispuestas en serie que de alguna manera eliminan severidad al conjunto total.  
Destaca la decoración de la puerta principal situada en la fachada sur (c/ Monges) Presenta un pórtico adintelado, flanqueado por pilastras sobre las que se encuentra el entablamento recto. Sobre él hay un ático piramidal donde se superponen pináculos. La ornamentación se centra en los escudos situados sobre el eje vertical así como en los laterales que establecen la unión entre el pórtico y el muro, con la utilización de unos elementos vegetales y de rocalla de trazado rococó. Su iconografía tiene paralelismo con otras portadas barrocas de la ciudad, en especial con las de la iglesia de Santa María.  
El pórtico del patio presenta cinco intercolumnios con columnas monolíticas de orden toscano de fustes lisos sobre los que apoya una arquería de medio punto, de sillería cuidada en el arranque y basta en el resto.  
El resto de fábricas parece ser de mampostería, si bien se encuentran hoy enfoscadas y es posible que escondan otros paños de sillería, como apuntan algunos indicios de la fachada al patio, y en los encuadres de las puertas de las celdas.  
La escalera tiene caja de planta rectangular de amplio desarrollo; está realizada en bóveda de tipo catalán revocada de mortero. En ella destaca la azulejería de las tabicas y la baranda de hierro de magnífico diseño anatómico.   
La estructura horizontal está realizada con escuadras de madera de indias, con las aristas talladas en los forjados, y a manera de cerchas la cubierta. Esta es a dos aguas con un tablero continuo de tablas dispuestas a tope que reciben la cobertura de teja árabe.  
Las obras de esta primera fase hubieron de suspenderse por falta de recursos en el año 1732.  
2. La cúpula.  
En el año 1734 se reanudan lentamente las obras, realizándose en primer lugar la cúpula bajo la dirección de fray Francisco Cabezas. Esta es de planta elíptica sobre pechinas lográndose así un mayor movimiento del que hubiera proporcionado la circunferencia; se acentúa radicalmente de este modo el espacio barroco. Se decora con nervios y molduras de escayola. Destaca la decoración con figuras y motivos vegetales de las pechinas.  
La cúpula remata la crujía de la escalera y se eleva sobre un tambor de forma octogonal. Se reviste exteriormente con teja vidriada. La rotundidad arquitectónica de la cornisa de fachada es tal que la cúpula queda como desligada espacialmente de todo el cuerpo inferior de forma que goza de total autonomía.   
3. Prolongación del ala sur e iglesia jesuita.  
Las obras del ala sur ( c/ Monges) se continuaron hasta la altura del primer cuerpo de obra, aunque no se prolonga el pórtico, con las mismas calidades originales y cubriéndola provisionalmente a manera de terraza. También se inicia la iglesia en el ala este a continuación del cuerpo sur, realizándose sólo los arranques y parte de la fachada. Las obras quedaron interrumpidas el año 1767 con la expulsión de los Jesuitas y pasaron a ser propiedad del estado.  
4. Obras de reforma para convento.  
Transcurridos años sin que el edificio se ocupara, la comunidad del vecino convento de Agustinas acudió al rey en súplica de que les dieran la antigua casa de los jesuitas para trasladarse a ella. Acogió Carlos III el ruego y pudieron las madres posesionarse del edificio, el año 1735 y una vez realizadas las obras de adaptación trasladarse en el año 1790. Mientras que el exterior no debió cambiar entre una y otra etapa, el interior por el contrario tuvo que adecuarse a usos distintos de los que se había destinado. Los salones del colegio se distribuyen de nuevo con el fin de adecuarse a las necesidades de la orden de clausura.   
Orellana señala: «Gonsalvez de Coniendo realizó el diseño del convento, iglesia, casa de educandos y educados, todo en una pieza, y sin comunicación, si sólo con la iglesia, que se había de ejecutar en la ciudad de Alicante y monjas de la Sangre de Christo, Agustinas».  
La planta en la actualidad consta de un pasillo para la circulación longitudinal contiguo a la fachada de la calle, por el que se accede a las celdas que recaen al patio.  
5. Iglesia del santuario de la Preciosa Sangre de Cristo (1800-1804).  
Bajo la dirección de Vicente Marzo se reanudan prácticamente desde cero las obras de la iglesia, emplazada en el ala este.  
La planta es rectangular con muros perimetrales de carga, careciendo de capillas laterales y el eje longitudinal perpendicular a la calle de las Monges, por la que tiene acceso directo desde el exterior.  
Un vestíbulo sirve de transición entre la calle y la nave.   
El presbiterio es recto presenta dos ventanas situadas a gran altura y a cada lado de los de mayor longitud; las de levante permiten la entrada de la luz; las del lado opuesto conectan directamente con las instalaciones conventuales.  
Tiene el coro a los pies, en alto, coincidiendo con el nivel del primer piso. Está protegido por la celosía y la reja de hierro; desde él asisten las monjas a la celebración de la misa.  
El techo es horizontal una moldura medio caña de gran desarrollo permite la continuidad con los paños verticales.  
Carece de decoración de cualquier tipo, las paredes y los techos son lisos, acabados con pintura blanca.   
Se cubre a un agua, quedando concluida el año 1804.  
Debió quedar también por lo menos realizada la cimentación y arranque del resto del cuerpo norte (esquina N-E), pues se encuentra totalmente vaciado el terreno hasta la calle de Maldonado quedando sólo por vaciar el tramo del cuerpo norte que enlaza con la parte iniciada en 1725 y que debía estar ocupada todavía por la primitiva edificación.  
6. Otras obras.  
La elevación del cuerpo este que quedaba a continuación a la iglesia y de su pórtico transformado en crujía cerrada, debió realizarse por maestros albañiles menores y con pocas pretensiones pues se aprecia que su arranque parte del esquema original, pero se pierde la claridad expuesta en el resto de las obras. Se ejecuta además de una calidad muy inferior, tanto en fábricas como en maderas.  
Peor es el caso de las adaptaciones que afectaron a los restos del edificio que había quedado en la calle de Maldonado interrumpiendo el enlace de los cuerpos este y oeste. Todas ellas quedaron cubiertas en azotea lo que ha obligado a su renovación ya en este siglo.  
Posteriormente a la guerra civil la comunidad consideró conveniente efectuar trabajos para el exterior y levantó una nueva planta en la crujía sur. Se realizó ésta por razones económicas, con muros de mampostería y mortero de cemento, aunque el Ayuntamiento indicó en un principio la conveniencia de realizarlo con sillería, si bien se ha dejado ligeramente retranqueado y permitiría su chapado en piedra. Los forjados son de vigueta pretensada.  
Más adelante se produjo una desgraciada reforma de la iglesia y del coro bajo que ocasionó la destrucción de un arco.  
ANEXO II  
Partes integrantes.  
El convento.  
La iglesia.  
ANEXO IIi  
Delimitación del entorno de protección.  
a) Justificación de la delimitación.   
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el bien de interés cultural, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el bien de interés cultural y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.  
- Espacios públicos en contacto directo con el bien de interés cultural y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el bien de interés cultural afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.  
b) Descripción literal de la delimitación.  
Origen: prolongación de la medianera sur de la edificación número 3, calle de Sant Agustí, con el eje de esta calle, punto A.  
Sentido: horario.  
Línea delimitadora: desde el origen, punto A, por la medianera sur de la casa número 3 de la calle Sant Agustí entra en la manzana, siguiendo las medianeras de poniente de las casas número 3 y 5 así como la número 10 de la calle de Montegón, cruza la calle, sigue por las medianeras de poniente de las casas número 9, 11, 13, 15 y 17 de la calle Sant Agustí, sigue por la medianera oeste de la número 12 de la plaza de Quijano incluyendo las fachadas sur y oeste de la plaza, hasta encontrar el eje de la calle del Carme sigue a levante por el eje de esa calle hasta su encuentro con el de la calle de Maldonado, continúa por este eje hasta la prolongación de la medianera este de la casa número 3 de la plaza Mare de Déu del Remei, aquí gira a sur por la medianera para encontrarse con dicha plaza. Desde este punto se desplaza a sur hasta su encuentro con la prolongación de la medianera sur del edificio número 2 de la plaza, sigue por ella desplazándose hacia poniente sobre las medianeras sur de las casas número 4 y 2 de la calle de las Monges; sale a la calle de Sant Agustí, sigue a norte por el eje de la calle hasta el origen punto A.  
c) Descripción gráfica de la delimitación.  
Se adjunta plano



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML