Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 5865, del 07-10-2008 (2008/11571)

DECRET 142/2008, de 3 d'octubre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, el monestir de Sant Miquel dels Reis.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5865

Data del DOGV
:   07-10-2008

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2008/11571

CVE


Data del document
:   03-10-2008

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [València](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [patrimoni arquitectònic](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))

DECRET 142/2008, de 3 d'octubre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, el monestir de Sant Miquel dels Reis. [2008/11571]
L'article 49.1.5ª. de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural s'ha de fer mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei del Patrimoni Històric Espanyol reserva a l'Administració general de l'Estat.
Mitjançant Resolució de 26 de desembre de 2006, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià va acordar incoar un nou expedient d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. Esta resolució, amb els seus annexos, va ser comunicada als interessats en l'expedient, als quals se'ls va concedir el tràmit d'audiència, sense que hi aportaren al·legacions.
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, es van sol·licitar els informes de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i del Consell Valencià de Cultura, i només es va rebre l'informe favorable del Consell Valencià de Cultura.
Així mateix, s'han obtingut els informes exigits per l'article 43 de la Llei del Consell.
En virtut d'allò exposat, i d'acord amb el que establix la normativa indicada, a proposta de la consellera de Cultura i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, en la reunió del dia 3 d'octubre de 2008,
DECRETE
Article 1
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, el monestir de Sant Miquel dels Reis.
Article 2
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural, així com el seu règim de protecció, queden definits en els annexos, que formen part del present decret. La documentació complementària figura en l'expedient corresponent.
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
Única
La present declaració s'ha d'inscriure en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
DISPOSICIÓ FINAL
Única
El present decret s'ha de publicar en el Boletín Oficial del Estado, i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.
Valencia, 3 d'octubre de 2008.
El president de la Generalitat,
Francisco Camps Ortiz.
La consellera de Cultura i Esport,
Trinidad María Miró Mira.
ANNEX I
DADES DEL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ.
1. Denominació:
Principal: Monestir de Sant Miquel dels Reis.
Accessòries:
- Actual: Biblioteca Valenciana.
- Precedent: Penal de Sant Miquel dels Reis.
2. Descripció:
a) Immoble objecte de la declaració
El monestir de Sant Miquel dels Reis va ser fundat en el segle XVI pel duc de Calàbria sobre un antic monestir de l'orde del Cister. És una importantíssima obra del Renaixement valencià, que segons alguns autors, pot ser considerada com a precedent del monestir d'El Escorial, ja que és, com este, monestir jerònim, focus cultural i església commemorativa de la memòria del seu fundador.
És el primer conjunt arquitectònic de la Comunitat Valenciana alçat segons les noves directrius del Renaixement. Hi van participar importants arquitectes, mestres d'obra i artistes del seu temps.
- Ressenya històrica
La fundació del monestir va ser deguda a la intenció de Germana de Foix, esposa de Ferran d'Aragó, duc de Calàbria, de ser soterrada, al costat del seu marit, en un monestir jerònim. El pare Sigüenza narra que amb este propòsit els ducs van triar un lloc pels voltants de Valencia, al camí reial de Morvedre, on hi havia un monestir de l'orde del Cister que es trobava en decadència espiritual i material. D'este primitiu monestir només es conserven restes arqueològiques.
El papa va emetre una butla de traspàs de l'antiga propietat, però el 1535 va morir Germana de Foix i el seu cos fou traslladat al monestir de la Mare de Déu de Jesús, de Valencia, a causa de l'estat ruïnós d'aquell monestir.
A fi de complir els desitjos de la seua esposa, el duc es va traslladar al monestir jerònim de San Bartolomé de Valladolid, on tenia seu la cort, i va demanar als monjos que s'establiren a València. Per decret de Pau III, a instàncies del duc, se suprimia l'antic monestir de Sant Bernat el 1544, que a partir d'aleshores passava a pertànyer a l'orde jerònim, amb el nom de Sant Miquel dels Reis.
El duc va portar a Valencia dos importants arquitectes del moment: Alonso de Covarrubias i Juan de Vidaña. Segons el pare Sigüenza, van realitzar "una buena traza del monasterio e Iglesia, que si de todo punto se executara, y el Duque tuviera más larga vida, fuera una de las más valientes cosas que tuviéramos". La traça va arribar a veure-la Orellana, que va declarar que estava firmada per Covarrubias, el qual va tornar a Toledo, i fou Juan de Vidaña qui va començar l'obra.
La primera pedra va ser col·locada el 1548 pel bisbe i el duc, i portava gravades les armes del seu fundador. El 1550, s'esdevingué la mort del duc, el qual llegà al monestir els seus diners i joies i la seua riquíssima biblioteca. Este llegat hauria servit per a la continuació de les obres, però el seu palau va ser saquejat la mateixa nit que va morir.
Les obres del monestir es van continuar vint anys després amb menor disposició econòmica. Els monjos, que fins aquell moment no tenien dependències monàstiques pròpies, van considerar oportú substituir la traça de l'alçat del claustre per un disseny de menys ornament, i a l'efecte van prendre com a model el pati dels Evangelistes d'El Escorial, que van reproduir amb variants mínimes i amb unes dimensions menors.
La construcció del monestir es va prolongar durant el segle XVII, i l'església del monestir es va iniciar a partir de 1601. En el segle XVIII es van fer obres en la cripta i en alguns altars i es va promoure l'edificació del claustre del costat nord de l'església.
El claustre nord no es va arribar a concloure, a pesar dels intents del monjo fra Francesc de Santa Bàrbara, que segons Llaguno "trazó y dirigió el nuevo claustro de este monasterio, cuyos planes, cortes y alzado aprobaron el 8 de abril de 1763 su tío Fr. Josef (Pina), Vicente Gascó i Mauro Minguet". Es va arribar a construir l'ala est, una nova part de la torre nord-est, amb els balcons de la primera planta, i la mitat dels fonaments de l'ala nord i de les alqueries claustrals. L'obra realitzada va ser important, però es desconeix el motiu de la paralització.
El 1802 es va erigir enfront de la façana de l'església una porteria vora el camí reial de Morvedre per a rebre, segons figurava una làpida commemorativa, la visita de Carles IV i Maria Lluïsa de Parma.
El 1811 els frares abandonen el monestir arran de la imminent arribada de les tropes franceses i roman deshabitat fins al 1814. L'edifici va quedar un poc deteriorat, ja que sembla que la comunitat religiosa es va veure obligada a fer algunes reformes després de tornar-hi. En una acta capitular de 1814 s'acorda que "se derribe el claustrillo viejo y demás obras contiguas a aquél por amenazar ruina".
El 1821 la desamortització del trienni liberal va suprimir la comunitat jerònima. L'edifici, segons la Reial Orde de 2 de juliol de 1821, es va habilitar com a Casa de Beneficència i Correcció. El 1823 es va produir la tornada dels frares, que hi realitzaren algunes obres menors. El 1835 es produïx l'exclaustració definitiva, i el monestir i les seues propietats passen a les mans de l'Estat.
Després de la desamortització, les obres d'art i els llibres que van sobreviure als saquejos de la guerra de la Independència, foren traslladats al Museu de Belles Arts de Valencia, i bona part dels llibres, entre els quals els procedents de la valuosa biblioteca del duc de Calàbria, es van destinar a la Biblioteca Universitària. Impedida per l'Ajuntament la demolició de l'edifici amb un informe previ de l'Acadèmia de Sant Carles, va ser destinat a asil i a presó, cosa que va motivar la construcció de les ales penitenciàries del pati nord, la galeria carcerària inserida, per demolició interior, en l'ala oest del claustre sud, la compartimentació i el rebliment de cel·les en tot l'immoble resultant i les garites de la muralla circumdant. La nova porteria es va destinar a cos de guàrdia.
Entre 1997 i 2000 es van fer les obres de rehabilitació del conjunt per a convertir-lo en seu de la Biblioteca Valenciana, integrant la representació arquitectònica de les seues tres etapes més importants: les restes arqueològiques de l'originari convent cistercenc, la configuració predominant del convent jerònim i la complementació tipològica efectuada en l'adaptació penal. Van comprendre, així mateix, delicades actuacions de restauració arquitectònica -restitució constructiva, espacial i morfològica- centrades, particularment, en els cossos i elements d'edificació de l'antic convent jerònim més modificats: el claustre sud, les seues dependències circumdants, les torres originàries i els pavellons que tanquen el front oriental del monument.
- Descripció arquitectònica
El monestir es va alçar sobre el monestir cistercenc de Sant Bernat de Rascanya, del segle XIV. Era de planta quadrada, fet amb fàbrica de tàpia i de rajola al claustre i les dependències. El carreuat es va utilitzar únicament per als arcs del claustre, els cantons, els marcs i els arcs, les pilastres i els nervis de l'església. El claustre tenia dos plantes, la inferior amb galeria d'arcs apuntats i la superior amb pilars de rajola. Al voltant del claustre es disposaven les dependències comunes, mentre que a la planta superior es trobaven les cel·les. L'església era d'una nau voltada amb cinc capelles entre contraforts a cada costat i capçalera recta. Darrere de la capçalera hi havia un claustre xicotet amb la residència de l'abat i la infermeria.
Covarrubias va preveure l'ampliació de l'església cistercenca i la construcció d'un nou claustre al sud del conjunt, mantenint el claustre nord dins d'un procés de substitució que n'hauria d'haver afectat la totalitat. Les traces del monestir firmades per ell consistien en una planta rectangular amb una gran església central i dos claustres laterals amb quatre torres angulars en els cantons del conjunt. Els claustres estaven units per una escala imperial. La paralització de l'obra fins a 1571 va comportar el canvi d'ubicació de la capella dels Reis i el canvi de disseny del claustre, prenent com a exemple el claustre dels Evangelistes d'El Escorial.
El 1600 Joan Cambra alça l'escala imperial als peus del temple i acaba la capella dels Reis i les arcuacions dels costats oest i nord del claustre. El claustre està dividit en dos plantes, a la sud es trobaven les dependències comunes, com ara la sala capitular a l'est, la llibreria al sud i l'aula per a llegir i la capella dels Reis al costat oest. A la planta principal i la superior hi havia les cel·les. La cel·la del prior se situava al primer pis de la torre sud-est.
L'església nova va ser començada el 1623, pel mestre pedrapiquer Pere d'Ambuesa, aprofitant l'anterior construcció cistercenca. L'església és de planta de creu llatina amb capelles entre contraforts, amb cor alt als peus i una cúpula sobre el creuer. Està coberta amb volta de canó de pedra picada. En l'interior empra pilastres toscanes d'orde gegant amb fust acanalat i el terç inferior amb una estria diferent. En la intersecció de la nau amb el creuer s'alça, a manera de cimbori, una cúpula sobre un alt tambor amb finestres i amb una coberta de teula vidrada blava amb una llanterna -cegada ja en el moment d'abordar-ne la construcció.
La portada de l'església està orientada a l'oest sobre la façana principal del conjunt, que dóna a l'avantplaça vora el camí reial de Morvedre, i es va concebre amb les dos torres bessones, quadrades. Estes torres són de carreuat i estan dividides en tres cossos per cornises. Així, en el cos inferior s'obri una obertura rectangular i en l'intermedi se n'obrin dos. Al cos superior d'ambdós hi ha el cos de campanes, coronat amb piràmides i boles. La part central es dividix en tres cossos, en l'inferior s'obri la portada a nivell d'accés, amb tres columnes dòriques sobre pedestals, a cada costat. Al cos superior hi ha sis columnes jòniques, també elevades per pedestals que flanquegen el nínxol central, on es troba la imatge de sant Miquel. El cos superior degué fer-se posteriorment, ja que incorpora columnes salomòniques que deixen al centre una obertura rectangular.
El retaule de l'església el va fer Josep Cavaller amb incrustacions de marbre de diversos colors. Fra Atanasi de Sant Jeroni va realitzar l'enllosat, la balustrada, els fronts de les grades i tres retaules per a les capelles laterals.
El 1756 es va decidir enderrocar el claustre nord de l'originari convent cistercenc a causa del seu mal estat. La construcció dels pavellons del nou claustre nord seguint les traces renaixentistes es va començar el 1763, i es desplegà amb tanta lentitud que el 1768 encara es disposaven a cobrir el cos de llevant. En algun moment a finals del segle o principis del següent es van paralitzar les obres per falta de mitjans, i es van deixar sense executar les arcuacions corresponents.
Amb les obres de condicionament del monestir com a presidi es va completar geomètricament el fallit claustre nord dels jerònims i es van enderrocar les escasses restes del monestir cistercenc.
Durant els anys que va funcionar com a presidi es van efectuar algunes obres que provocaren la desaparició d'elements significatius del claustre sud. Entre les quals, la demolició de les voltes del sobreclaustre i de les cel·les del costat meridional.
b) Parts integrants
Les parts que es consideren integrants del monument, amb les seues pertinences respectives, són:
Església amb la nau i les capelles laterals, la cúpula i el cor, la portada i les torres campanar.
Claustre nord, amb les seues edificacions annexes i torres.
Claustre sud, amb les seues edificacions annexes i torres.
Escala principal, escala de caragol.
Mausoleus.
Capella dels Reis.
Cripta.
Porteria.
Muralla i garites.
Tàpia de tancament de les antigues hortes del monestir i portada.
Restes del convent cistercenc, exhumades.
Restes carceràries, rehabilitades.
c) Béns mobles vinculats a la història de l'antic monestir jerònim
Béns que compartixen la naturalesa de Bé d'Interés Cultural del Monument
- Pintura mural
Les petxines de la cúpula de l'església estan decorades amb els quatre sants evangelistes, cada un de 700 x 1.000 cm i del segle XIX: Sant Joan evangelista i l'àguila, amb el núm. 46.15.250-052-0106; Sant Mateu evangelista i l'àngel, amb el núm. 46.15.250-052-0107; Sant Marc evangelista i el lleó, amb el núm. 46.15.250-052-0108, i Sant Lluc evangelista i el bou, amb el núm. 46.15.250-052-0109.
- Façana retaule
És la façana exterior de l'església; és una excel·lent obra artística el retaule de pedra núm. 46.15.250-052-0072.00, i barroc. És de 1735. Les seues dimensions són: 2.500 x 1.210 x 230 cm, i és obra de Pere d'Ambuesa. Conté escultures: Ramon Capuz i Esteve Andreu són autors de les principals figures. Estan identificades entre el núm. 46.15.250-052-0072.01 i el 46.15.250-052-0072.13, i mostren les representacions de Sant Jeroni, Santa Paula, Àngels querubins, Àngel major, escuts del duc de Calàbria i de Germana de Foix, Sant Miquel al nínxol central, un escut de l'orde jerònim i l'estrela de Betlem, i sobre el frontó corb d'acabament les figures són les dels Reis Mags d'Orient, les característiques de les quals es detallen a continuació:
Escultures de la façana retaule
Les obres de Ramon Capuz, fetes el 1700, són les següents: Sant Jeroni, núm. 46.15.250-052-0072.02. És una escultura de pedra calcària, tallada i policroma, de 220 x 80 x 40 cm. Cap d'àngel, núm. 46.15.250-052-0072.03. És obra escultòrica del primer cos, situada al carcanyol de l'arc de la fornícula. Tallada en pedra calcària i policromada, de 15 x 15 x 10 cm. Santa Paula, núm. 46.15.250-052-0072.04. Esta escultura femenina va ser tallada en pedra calcària i policromada. De 220 x 80 x 40 cm. Àngel querubí, núm. 46.15.250-052-0072.05, dret amb filacteris. Entre dos escuts, tallat en pedra calcària i policroma, de 180 x 100 x 30 cm. Escut del duc de Calàbria, núm. 46.15.250-052-0072.06, porta filacteris, tallat en pedra calcària i policroma, de 150 x 120 x 30 cm. Escut de la reina Germana, núm. 46.15.250-052-0072.07. És de pedra calcària, tallada i policroma, de 150 x 120 x 30 cm.
Són de Pere d'Ambuesa i de Martí d'Orinda, realitzades el 1635, les següents: Sant Miquel, núm. 46.15.250-052-0072.08, de pedra calcària, tallada i policroma, de 230 x 170 x 100 cm. Escut de l'orde jerònim, núm. 46.15.250-052-0072.09, de pedra calcària, tallada i policroma, de 150 x 120 x 30 cm. Estrela de Betlem, núm. 46.15.250-052-0072.10, de huit puntes en un oval, tallada en tosca. Al tercer cos del retaule, sobre la llinda de la finestra.
I finalment, pel que fa a esta façana, retaule de l'escultor Esteve Andreu, de 1629, hi ha: tres escultures, els Reis Mags, que coronen el conjunt, les quals van del núm. 46.15.250-052-0072.11 al 46.15.250-052-0072.13. Són obres de pedra calcària tallada i policroma, de 250 x 100 x 50 cm.
Escuts de l'escala claustral
En un altre àmbit, són obra de Jeroni Muñoz a l'escala claustral: l'escut de Ferran d'Aragó sostingut per àngels, núm. 46.15.250-052-0166.01, i l'escultura de l'escut de Germana de Foix sostingut per àngels, núm. 46.15.250-052-0166.02, ambdós en alt relleu, són obra tallada, daurada al bol i pintada al tremp, de 130 x 70 x 25 cm. cada una, en un cantó sobre la cornisa de la volta de l'escala esmentada, són de 1582.
Obres sepulcrals a la cripta
A l'interior de l'església, davall del presbiteri, hi ha la cripta, on es troben els retaules xicotets del sepulcre de la reina Germana, amb el núm. 46.15.250-052-0035, i davant seu el del sepulcre de Ferran d'Aragó, duc de Calàbria, amb el núm. 46.15.250-052-0036, així com, al centre d'ambdós, el retaule de l'Infant Jesús, núm. 46.15.250-052-0037.01. Les tres obres són de marbre amb pedres de les Alcubles i de Portaceli, de 370 x 204 x 73 cm. Foren realitzades entre 1723 i 1728, i van ser obra de fra Joan de Sant Eusebi.
Mausoleus laterals en el presbiteri
En l'església, a l'àrea del presbiteri, als costats del retaule de l'altar major, es troben dos obres importants: el mausoleu de la reina Germana, núm. 46.15.250-052-0073.00, i el de Ferran d'Aragó, núm. 46.15.250-052-0074.01. Els dos són d'alabastre, daurat, jaspi, pedra, calcària i algeps. Mesuren 1.000 x 510 x 60 cm. Fets el 1628 i 1643 per Juan Miguel Orliens, escultor.
Retaule de l'altar major al presbiteri
El retaule de l'altar major, com a conjunt, constituïx la gran expressió artística del temple. Amb el núm. 46.15.250-052-0095.00 i al presbiteri, és una obra d'escultura. Fet amb alabastre, pedra calcària i algeps. Compost d'obra, bescuit, pedra picada, daurat sobre fusta, esmaltat policromia, talla i incrustacions, pigments i esmalts. Les seues dimensions són de 2.000 x 1.040 x 270 cm.
Entre les seues parts i elements més destacats, hi ha els següents: obres escultoricoartístiques de Lluís Domingo, d'entre 1732 i 1749: un Àngel, núm. 46.15.250-052-0095.02, de ple volum, tallat i daurat, de 100 x 100 x 30 cm, i l'Esperit Sant amb àngels i potències, núm. 46.15.250-052-0095.03, un relleu central situat dalt del retaule major, i Ángel querubí (en són huit), amb el núm. 46.15.250-052-0095.04, de 30 x 30 x 10 cm.
Penjants de la volta
També a l'interior de l'eix de la nau de l'església destaquen una sèrie de quatre penjants, que van del núm. 46.05.250-052-0039 al núm.46.15.250-052-0044, a la volta i al presbiteri, de l'escultor Capuz i del daurador Pere Bonell, de l'any 1695, i un altre penjant amb rellotge (núm. 46.15.205-052-0073.43), dels mateixos autors i del mateix any, i també a la volta de l'església. Hi ha un altre penjant desmuntat, del segle XVII i amb núm. d'identificació 46.15.250-052-0173, tallat en fusta i policromat.
Altres obres que s'han d'inscriure en la secció tercera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
El conjunt d'escultures format per: Sant Miquel Arcàngel, núm. 46.15.250-052-0089, escultura de talla policroma i daurada, de ple volum, de 250 x 200 x 100, del segle XIX i situada a la fornícula central; Sant Vicent de Paül, núm. 46.15.250-052-0090, escultura de talla en fusta policromada i daurada, de 180 x 40 x 30 cm, del segle XIX, i Sant Joaquim, núm. 46.15.250-052-0091, escultura de talla en fusta policromada i daurada, de 80 x 30 x 20 cm, del segle XIX.
Inscripció en llatí, núm. 46.15.250-052-0037.03, talla de marbre, de 21 x 31 x 2 cm, realitzada entre 1723 i 1728.
Paviment del presbiteri, núm. 46.15.250-052-0079.00, al sòl del presbiteri, fet de pedra picada, talla i incrustacions, de 1.320 x 1.140 cm. Fet per fra Atanasi de Sant Jeroni i per fra Francesc de Santa Bàrbara, escultors.
Balustrada de presbiteri, núm. 46.15.250-052-0078.00, situada al lateral del presbiteri. És de talla amb incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, de 110 x 600 x 42 cm. Feta el 1749 per fra Atanasi de Sant Jeroni, escultor, i fra Francesc de Santa Bàrbara, escultor.
Escala, 46.15.250-052-0080. De talla i incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre, pedra de les Alcubles. De 17 x 40 x 880 cm. Feta el 1749 per fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara.
Escala, núm. 46.250-052-034, talla en pedra de les Alcubles, de dotze escalons, de 15 x 20 cm. Segle XVII.
Sòcol, núm. 46.250-052-083, talla, incrustacions, alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, 190 x 2.470 cm. Fet el 1749 per Atanasi de Sant Jeroni, escultor, i fra Francesc de Santa Bàrbara, escultor.
Credença, núm. 46.250-052-084, talla de marbre, de 47 x 90 x 53 cm, feta entre 1732 i 1749 per Josep Cavaller, Francesc Esteve i Josep Miñana.
Paviment en església, núm. 46.15250-052-0044, de pedra de Portaceli, de 3.700 x 2.000 cm, del segle XVII.
Taula d'altar amb emblema central exempt, núm. 46.15.250-052-0061, incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, de 101 x 230 x 109 cm. De fra Atanasi de Sant Jeroni i Fra Francesc de Santa Bàrbara, de 1749.
Taula d'altar amb emblema central, creu i corona d'espines, núm. 46.15.250-052-0062, amb incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, de 97 x 231 x 130 cm. De fra Atanasi de Sant Jeroni i Fra Francesc de Santa Bàrbara, de 1749.
Retaule amb Dolorosa, núm. 46.15.250-052-0065.00, i taula d'altar tallada, amb marbre, jaspi, incrustacions i alabastre, de 1749, de 1.000 x 470 x 200 cm, de fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara.
Retaule, núm. 46.15.250-052-0065.01, i taula d'altar tallada, amb marbre, jaspi, incrustacions i alabastre, de 1749, de 1.000 x 470 x 200 cm, fet per fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara.
La Dolorosa, núm. 46.15.250-052-0066, del segle XIX, de 165 x 60 x 54 cm, talla daurada i policroma.
Retaule amb la Mare de Déu del Carme, núm. 46.15.250-052-0067.00, de 1.000 x 470 x 160 cm, de fra Atanasi de Sant Jeroni, escultor, i fra Francesc de Santa Bàrbara, escultor, de 1749. Amb taula d'altar amb emblema de font, torre i AM coronada.
Mare de Déu del Carme, núm. 46.15.250-052-0069, de talla policromada i daurada, de 180 x 80 x 60 cm, és del segle XIX.
Retaule de Sant Josep, núm. 46.15.250-052-0070.00, de marbre, jaspi, incrustacions, pedra i alabastre, de 1.000 x 470 x 160 cm. Amb taula dedicada a sant Jeroni; en emblema central amb incrustacions, Betlem; als costats, taula pedra i crucifix i trompeta sobre núvol que indica clarament el pare de l'església, de fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara, de 1749.
Imatge de sant Josep amb l'Infant Jesús al braç, 46.15.250-052-0071, talla policroma platejada i daurada, de 184 x 76 x 50 cm, del segle XIX.
Reixes
Reixa, núm. 46.15.250-052-0164, de ferro forjat, de 210 x 170 x 4 cm, del segle XVII, a l'escala claustral, primer replà.
Reixa, núm. 46.15.250-052-0165, de ferro forjat, de 200 x 130 x 4 cm, del segle XVII, a l'escala claustral, segon replà.
Creu, núm. 46.15.250-052-0174, de ferro forjat, del segle XVII, a l'antiga sagristia.
Ceràmica
Paviment, núm. 46.15.250-052-0075, d'inicis del segle XVII, de 110 x 180 cm, al presbiteri costat de l'Evangeli al mausoleu, porta inferior.
Paviment de taulellets, núm. 46.15.250-052-0152, del segle XVII, de 190 x 190 cm. A la torre del prior.
Paviment que representa Sant Miquel, 46.15.250-052-0099, del segle XVIII, de 275 x 275 cm, sobre suport a la paret de l'antiga sagristia. Era paviment i es va extraure i ara es veu com un quadro.
d) Delimitació de l'entorn afectat
d.1. Caracterització de l'entorn i justificació de la delimitació proposada i de la normativa de protecció
L'entorn d'afecció del monument s'ha delimitat atenent els criteris d'implantació històrica del bé i de protecció paisatgística i arqueològica del lloc, i coincidix amb el definit en el Pla d'Ordenació O-4 del Pla Especial de Protecció i Reforma Interior de l'Àmbit de Planejament de Desenrotllament T-1, Sant Miquel dels Reis, amb catàleg i homologació declarativa del Pla General d'Ordenació Urbana de València, aprovat definitivament per la Resolució de 4 de juliol de 2001, del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport. Eixa delimitació va ser objecte d'un informe favorable, amb data 29 de gener de 2001, per l'aleshores Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic, de la Conselleria de Cultura i Educació.
A pesar de l'amplitud dimensional de l'entorn, cal assenyalar que l'empremta paisatgística del monument a l'horta de València en sobrepassa els límits, però es troba garantida indirectament per la protecció urbanística dels terrenys, lligada, al seu torn, des del vessant patrimonial a partir del Decret 73/2006, de 26 de maig, del Consell, pel qual es va declarar Bé d'Interés Cultural Immaterial el Tribunal de les Aigües de la Vega de Valencia. En el punt 3 de l'annex del Decret, "Mesures de protecció del Bé", es manifesta que "els valors que determinen la incoació es basen en el seu caràcter de representació ritual... lligada a... un territori (l'horta de Valencia)" i que "la conservació del Tribunal de les Aigües de la Vega de Valencia està supeditada al manteniment de les comunitats de regants i de la pràctica de l'agricultura tradicional..., per la qual cosa la Generalitat, en coordinació amb les entitats locals i les comunitats de regants, arbitrarà les mesures oportunes per a garantir la pervivència de la institució". També establix que estes mesures s'articularan a través del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana que preveu l'article 22 de la Llei 4/2004, de 30 de juny, de la Generalitat, d'Ordenació del Territori i Protecció del Paisatge.
En efecte, el Monument i el seu paisatge històric es troben immersos a l'horta de València, de la qual són un dels elements patrimonials més significatius, per la qual cosa la pervivència de la dita relació, associada a la subsistència dels terrenys agrícoles del seu ampli veïnat en les extensions paisatgístiques oriental i occidental, es troba clarament justificada en eixe impuls legal i forma part de les directrius de redacció del Pla d'Acció Territorial, i per això s'encomana al dit instrument, i a la consegüent articulació urbanística de les seues determinacions, la necessària protecció de la caracterització d'este territori, i s'ha de permetre l'acotació de l'entorn de protecció segons l'àmplia delimitació municipal que en el seu dia va meréixer un informe favorable i que ací es continua assumint.
El Pla Especial de Protecció i Reforma Interior orienta les seues actuacions a dos objectius fonamentals. D'una banda, protegir i recuperar els valors paisatgístics i ambientals del Monument, remodelant-ne la configuració urbanística en sentit restitutiu i pacificador enfront de les alteracions que impròpiament ha experimentat (la més espectacular, l'edificació d'una torre d'habitatges d'onze plantes davant de les portes mateix del recinte monumental), i, d'una altra, la dotació auxiliar i de gaudi urbà que cal associar a una implantació cultural i científica de la importància, a escala de Comunitat Valenciana, de la Biblioteca Valenciana. Eixes premisses expliquen la valoració patrimonial positiva feta en el seu dia i, en conseqüència, l'assumpció bàsica de les seues determinacions per la present normativa.
De manera col·lateral, el pla establix algunes mesures de menor concurrència patrimonial, però amb una explicació en clau local-territorial que no significa necessàriament una translació física unívoca, ja que, en la traducció pràctica, a l'hora de materialitzar-se, han de requerir una nova ponderació. Això ocorre amb les demandes de connectivitat entre els nuclis urbans de Tavernes Blanques i València, que, a més del positiu retraçat de l'antiga carretera de Barcelona, la qual en l'actualitat discorre agressivament al costat mateix de la tanca i la portada del recinte conventual, per a distanciar-lo cap a l'oest i facilitar l'embocadura amb el carrer del Comte de Lumiares (via de penetració que, en dualitat amb l'històric camí a Morvedre, actual avinguda de la Constitució -eix d'eixida-, constituïx la porta nord del nucli urbà de la capital), reivindicaven altres possibilitats alternatives, que donaven lloc a l'establiment d'una zona de reserva estructural de la xarxa viària (Pla O-2), nord-sud, més a occident, i, amb això, una ocupació d'horta innecessàriament esponjadora de la disposició dotacional de l'equipament. En l'actualitat, la Generalitat proposa resoldre eixa connectivitat alternativa per mitjà de la implantació d'una línia tramviària, derivació de la T-2 en execució, que, des de la parada situada en la ronda o bulevard nord - avinguda dels Germans Machado- i utilitzant la reserva davant del monestir, accedisca al cor del nucli de Tavernes Blanques. La introducció de la dita infraestructura, paisatgísticament i mediambientalment compatible amb els valors del lloc, la seua desitjable aproximació i servici a la seu de la Biblioteca Valenciana i la consegüent remodelació de la zona associant-hi la solució viària de l'antic eix o carretera de Barcelona predefinida pel pla, a més d'atendre les reivindicacions locals de connectivitat, permeten aprofundir en l'aplicació de les directrius preservatives del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana sobre este entorn, i fer possible tant el desencadenament d'una millora en la planificació que reproporcione i relocalitze les reserves auxiliars i dotacionals en favor de la realitat agrícola i del rescat paisatgístic del lloc, com la vinculació urbanística de les actuacions a àrees urbanitzables del veïnat nord, exteriors a l'entorn, que garantisquen la viabilitat de la pretesa rehabilitació territorial de la zona. La normativització, per tant, haurà de preveure l'afavoriment d'esta possibilitat, establint una reserva cautelar a les determinacions urbanístiques actuals que incidixen sobre estos punts.
d.2. Delimitació
Origen: Intersecció dels eixos dels carrers Santiago Rusiñol amb el de l'avinguda de la Constitució, punt A.
Sentit: Antihorari.
Línia delimitadora: Des de l'origen, punt A, la línia recorre l'eix del carrer Santiago Rusiñol, gira al nord per l'eix del carrer Pare Vinyes, creua l'avinguda Germans Machado i incorpora el camí de l'Alqueria d'Albors fins a girar al nord-oest i incorporar la séquia de Rascanya i el camí paral·lel a esta. Creua l'avinguda de la Constitució i prosseguix per l'eix d'un carrer sense nom fins al sòl no urbanitzable. Inclou la parcel·la 78 del polígon cadastral 023 i seguix a l'est, incloent pels límits est les parcel·les 220, 85, 205, 84, 83 i 239. Creua l'avinguda Germans Machado i prosseguix incorporant la parcel·la 02 de l'illa cadastral 59559. Continua pel límit oest de la parcel·la 03 de la dita illa i la travessa per la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la 03 fins a l'eix del carrer Comte de Lumiares. Gira al nord per l'eix del carrer fins a l'eix del carrer Santiago Rusiñol, pel qual prosseguix fins al punt d'origen.
e) Normativa de protecció del Monument
Monument
Article 1
Cal atindre's al que disposa la secció segona, del capítol III, del títol II, de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural.
Article 2
Els usos permesos en el Monument són tots els que siguen compatibles amb la posada en valor i el gaudi patrimonial del Bé i que contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús s'ha de regir pel que disposa l'article 18 de l'esmentada Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
Entorn de protecció
Article 3
Atesos els antecedents de validació patrimonial, segons l'informe favorable de l'aleshores Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic, de la Conselleria de Cultura i Educació, de 29 de gener de 2001, quant a l'ordenació i la regulació bàsica d'este àmbit cal ajustar-se, de manera transitòria i fins que s'adapte als requisits establits en la Llei 5/2007, de 9 de febrer, al que disposa el Pla Especial de Protecció i Reforma Interior de l'Àmbit de Planejament de Desenrotllament T-1, Sant Miquel dels Reis, amb catàleg i homologació declarativa del Pla General d'Ordenació Urbana de València, aprovat definitivament per la Resolució de 4 de juliol de 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01) del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport, amb les reserves cautelars següents:
- D'acord amb la valoració patrimonial de l'horta de València, associada a la declaració com a Bé d'Interés Patrimonial Immaterial del Tribunal de les Aigües i les directrius preservatives del corresponent Pla d'Acció territorial, s'ha d'equiparar el tractament dels espais d'horta del present àmbit i tots s'han de regir per la regulació protectora de l'article 3.1 de Pla, parcel·les sobre sòl SNU PH-1.
- L'ordenació del segment oest de l'àmbit queda supeditada a la resolució, en termes de protecció d'horta, integració mediambiental i rehabilitació paisatgística, de la connectivitat intermunicipal sobre l'eix viari que per a la reubicació de l'antic eix o carretera de Barcelona es predefinix en el pla. En cas d'implantar-se una plataforma tramviària amb pas a través de l'entorn, s'haurà de fer coincidir l'execució de la plataforma i la remodelació viària i associar les dos traces davant del monument de manera que la relació física de relativa proximitat faça partícips els usuaris dels valors patrimonials de l'àmbit i permeta que el nou transport públic done servici directe a la seu de la Biblioteca Valenciana.
Article 4
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'ha d'emetre d'acord amb els criteris establits en la present normativa, i per als aspectes que no s'hi prevegen, s'han d'aplicar directament els criteris establits en l'article 39 de la llei esmentada. La present normativa regirà amb caràcter provisional mentre no es revise, si cal, l'actual Pla Especial, a fi de resoldre adequadament la connectivitat de la zona, reproporcionar l'assignació d'espais a favor de la caracterització tradicional i donar viabilitat al conjunt de la remodelació rehabilitadora que la posada en valor requerix.
Totes les intervencions requeriran per a ser autoritzades la definició precisa de l'abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la transcendència patrimonial.
Article 5
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, d'un sospesat informe tècnic municipal es podrà derivar la no-necessitat del tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior dels immobles, en especial dels no catalogats.
En estos casos, l'Ajuntament haurà de comunicar a la Generalitat en el termini de deu dies la concessió de la llicència municipal, adjuntant, com a mínim, l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial.
Article 6
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament, en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
Article 7
Totes les actuacions que puguen tindre incidència en la correcta percepció i la dignitat en la contemplació de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o plantació d'arbres, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualsevol altre d'un tipus i unes conseqüències similars, hauran de sotmetre's a l'autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans esmentats.
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior als plans de façana dels edificis que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i durant un temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
Article 8
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl del Monument o del seu entorn de protecció s'ha de sotmetre al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 5865, del 07-10-2008 (2008/11571)

DECRETO 142/2008, de 3 de octubre, del Consell, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Monasterio de San Miguel de los Reyes.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   5865

Fecha DOGV
:   07-10-2008

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2008/11571

CVE


Fecha del documento
:   03-10-2008

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [València](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [patrimonio arquitectónico](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))

DECRETO 142/2008, de 3 de octubre, del Consell, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Monasterio de San Miguel de los Reyes. [2008/11571]
El artículo 49.1.5ª. del Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante Decreto del Consell, a propuesta de la Conselleria competente en materia de cultura. Todo ello sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley del Patrimonio Histórico Español reserva a la Administración General del Estado.
Mediante Resolución de 26 de diciembre de 2006, la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano acordó incoar nuevo expediente de acuerdo con las disposiciones vigentes y abrir un periodo de información pública. Dicha Resolución, con sus anexos, fue comunicada a los interesados en el expediente, a los que se les concedió trámite de audiencia, sin que se aportaran alegaciones al expediente.
En cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, se solicitaron los informes de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos y del Consell Valencià de Cultura, habiéndose recibido únicamente el informe favorable del Consell Valencià de Cultura.
Asimismo, se han recabado los informes exigidos por el artículo 43 de la Ley del Consell.
En virtud de lo expuesto, y de acuerdo con lo establecido en la normativa referenciada, a propuesta de la consellera de Cultura y Deporte y previa deliberación del Consell, en la reunión del día 3 de octubre de 2008,
DECRETO
Artículo 1
Se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Monasterio de San Miguel de Los Reyes.
Artículo 2
El entorno de protección afectado por la declaración de Bien de Interés Cultural, así como el régimen de protección del mismo, queda definido en los anexos que forman parte del presente Decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.
DISPOSICIÓN ADICIONAL
Única
La presente declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
DISPOSICIÓN FINAL
Única
El presente Decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.
Valencia, a 3 de octubre de 2008.
El president de la Generalitat,
Francisco Camps Ortiz.
La consellera de Cultura y Deporte,
Trinidad María Miró Mira.
ANEXO I
DATOS DEL BIEN OBJECTO DE LA DECLARACIÓN.
1. Denominación:
Principal: Monasterio de San Miguel de los Reyes.
Accesorias:
- Actual: Biblioteca Valenciana.
- Precedente: Penal de San Miguel de los Reyes.
2. Descripción:
a) Inmueble objeto de la declaración
El Monasterio de San Miguel de los Reyes fue fundado en el siglo XVI por el Duque de Calabria sobre un antiguo monasterio de la Orden del Císter. Es una importantísima obra del renacimiento valenciano que, según algunos autores, puede ser considerado como precedente del monasterio de El Escorial, siendo, como éste, monasterio jerónimo, foco cultural e iglesia conmemorativa de la memoria de su fundador.
Es el primer conjunto arquitectónico de la Comunitat Valenciana levantado según las nuevas directrices del Renacimiento. En el mismo participaron importantes arquitectos, maestros de obra y artistas de su tiempo.
- Reseña histórica
La fundación del monasterio fue debida a la intención de Dª. Germana de Foix, esposa de D. Fernando de Aragón, Duque de Calabria, de ser enterrada, junto a su marido, en un monasterio jerónimo. El padre Sigüenza narra que con este propósito escogieron los Duques un lugar en las cercanías de Valencia, en el camino Real de Murviedro, en el que existía un monasterio de la Orden del Císter que se encontraba en decadencia espiritual y material. De este primitivo monasterio solo se conservan restos arqueológicos.
El Papa emitió una bula de traspaso de la antigua propiedad, pero en 1535 murió Dª. Germana, siendo su cuerpo trasladado al monasterio de Nuestra Señora de Jesús, de Valencia, a causa del estado ruinoso de aquel monasterio.
Con el fin de cumplir los deseos de su esposa, el Duque se trasladó al monasterio jerónimo de San Bartolomé en Valladolid, donde tenía sede la corte, y pidió a los monjes que se establecieran en Valencia. Por decreto de Paulo III, a instancias del duque, se suprimía el antiguo monasterio de San Bernardo en 1544 que a partir de entonces pasaba a pertenecer a la Orden jerónima, con el nombre de San Miguel de los Reyes.
El Duque trajo a Valencia a dos importantes arquitectos del momento: Alonso de Covarrubias y Juan de Vidaña. Según el padre Sigüenza realizaron "una buena traza del monasterio e Iglesia, que si de todo punto se executara, y el Duque tuviera más larga vida, fuera una de las más valientes cosas que tuviéramos". La traza llegó a verla Orellana que declaró que estaba firmada por Covarrubias. Éste regresó a Toledo, y la obra fue comenzada por Juan de Vidaña.
La primera piedra fue colocada en 1548 por el obispo y el duque y llevaba grabadas las armas de su fundador. La muerte del Duque acaeció en 1550, legando al monasterio su dinero, alhajas y su riquísima biblioteca. Este legado hubiera servido para la continuación de las obras, pero su palacio fue saqueado la misma noche de su muerte.
Las obras del monasterio se continuaron veinte años después con menor disposición económica. Los monjes, que hasta este momento carecían de dependencias monásticas propias, consideraron oportuno sustituir la traza del alzado del claustro por un diseño de menos ornato y para ello tomaron como modelo el patio de los evangelistas de El Escorial, que reprodujeron con mínimas variantes y con menor dimensión.
La construcción del monasterio se prolongó durante el siglo XVII, iniciándose la iglesia del monasterio a partir de 1601. En el siglo XVIII se hicieron obras en la cripta, en algunos altares y se promovió la edificación del claustro del lado del norte de la iglesia.
El claustro norte no se llegó a concluir, pese a los intentos del monje Fray Francisco de Santa Bárbara, quien según Llaguno "trazó y dirigió el nuevo claustro de este monasterio, cuyos planes, cortes y alzado aprobaron el 8 de abril de 1763 su tío Fr. Josef (Pina), Vicente Gascó y Mauro Minguet". Se llegó a construir el ala este, una nueva parte de la torre nordeste, con sus balcones de la primera planta y la mitad de las cimentaciones del ala norte y de las alquerías claustrales. La obra realizada fue importante, pero se desconoce el motivo de su paralización
En 1802 se erigió frente a la fachada de la iglesia una portería al borde del camino Real de Murviedro para recibir, según rezaba una lápida conmemorativa, la visita de Carlos IV y María Luisa de Parma.
En 1811 los frailes abandonan el monasterio ante la inminente llegada de las tropas francesas, permaneciendo deshabitado hasta 1814. El edificio quedó algo deteriorado pues se conoce que la comunidad religiosa se vió obligada a hacer algunas reformas después de su regreso. En un acta capitular de 1814 se acuerda "se derribe el claustrillo viejo y demás obras contiguas a aquél por amenazar ruina".
En 1821 la desamortización del trienio liberal suprimió la comunidad jerónima. El edificio, según la Real Orden de 2 de julio de 1821, se habilitó como Casa de Beneficencia y Correción. En 1823 se produjo el regreso de los frailes, que realizan algunas obras menores. En 1835 se produce la exclaustración definitiva, pasando el monasterio y sus propiedades a manos del Estado.
Tras la desamortización, las obras de arte y libros que quedaban después de haber sido objeto de saqueo en la guerra de la Independencia, fueron trasladados al Museo de Bellas Artes de Valencia y buena parte de los libros, entre los que se encuentran los procedentes de la valiosa biblioteca del Duque de Calabria, se destinaron a la Biblioteca Universitaria. Impedida su demolición por el Ayuntamiento, previo informe de la Academia de San Carlos, fue destinado a asilo y a cárcel, lo que motivó la construcción de las alas penitenciarias del patio norte, la galería carcelaria inserta, por demolición interior, en el ala oeste del claustro Sur, la compartimentación y colmatación de celdas en todo el inmueble resultante y las garitas en la muralla circundante. La nueva portería se destinó a cuerpo de guardia.
Entre 1997 y 2000 fueron realizadas las obras de rehabilitación del conjunto para su destino de sede de la Biblioteca Valenciana, integrando la representación arquitectónica de sus tres etapas más importantes: los restos arqueológicos del originario convento cisterciense, la configuración predominante del convento jerónimo y la complementación tipológica efectuada en su adaptación penal. Comprendieron, asimismo, delicadas actuaciones de restauración arquitectónica -restitución constructiva, espacial y morfológica- centradas, particularmente, en los cuerpos y elementos de edificación del antiguo convento jerónimo que habían sufrido mayor alteración: el claustro sur, sus dependencias circundantes, las torres originarias y los pabellones que cierran el frente oriental del monumento.
- Descripción arquitectónica
El monasterio se levantó sobre el monasterio cisterciense de Sant Bernat de Rascanya, del siglo XIV. Era de planta cuadrada, realizado con fábrica de tapial y de ladrillo para el claustro y dependencias. La sillería se utilizó únicamente para los arcos del claustro, esquinas, recercados y arcos, pilastras y nervios de la iglesia. El claustro tenía dos plantas, la inferior con galería de arcos apuntados y la superior con pilares de ladrillo. Alrededor del claustro se disponían las dependencias comunes, mientras que en la planta superior se encontraban las celdas. La iglesia era de una nave abovedada con cinco capillas entre contrafuertes a cada lado y cabecera recta. Tras la cabecera se encontraba un pequeño claustro con la residencia del abad y la enfermería.
Covarrubias contempló la ampliación de la iglesia cisterciense y la construcción de un nuevo claustro al sur del conjunto, manteniendo el claustro norte dentro de un proceso de sustitución que debería haber alcanzado la totalidad. Las trazas del monasterio firmadas por éste consistían en una planta rectangular con una gran iglesia central, y dos claustros laterales con cuatro torres angulares en las esquinas del conjunto. Los claustros estaban unidos por una escalera imperial. La paralización de la obra hasta 1571 supuso el cambio de la ubicación de la capilla de los Reyes y el cambio del diseño del claustro, tomando como ejemplo el claustro de los Evangelistas del El Escorial.
En 1600 Juan Cambra levanta la escalera imperial a los pies del templo y termina la capilla de los Reyes y las arquerías del lado oeste y norte del claustro. El claustro está dividido en dos plantas, en la sur se encontraban las dependencias comunes tales como: la sala capitular al este, la librería al sur y el aula para leer y capilla de los Reyes en el lado oeste. En la planta principal y en la superior se encontraban las celdas. La celda del prior se encontraba situada en el primer piso de la torre sudeste.
La nueva iglesia fue comenzada en 1623, aprovechando la anterior construcción cisterciense, por el maestro cantero Pedro Ambuesa. La iglesia es de planta de cruz latina con capillas entre contrafuertes con coro alto a los pies y una cúpula sobre el crucero. Está cubierta con bóveda de cañón realizada en cantería. En el interior emplea pilastras toscanas de orden gigante con fuste acanalado y el tercio inferior con una acanaladura diferente. En la intersección de la nave con el crucero se levanta, a modo de cimborrio, una cúpula sobre un alto tambor horadado por ventanas y cuya cubierta rematada con una linterna -cegada ya en el momento de abordar su construcción- se cubre con teja vidriada azul.
La portada de la iglesia está orientada a oeste sobre la fachada principal del conjunto, recayente a la anteplaza junto al camino real de Murviedro, y se concibió con sus dos torres gemelas, cuadradas. Estas torres están realizadas en sillares, divididas en tres cuerpos por cornisas. Así en el cuerpo inferior se abre un vano rectangular, mientras que en el intermedio se abren dos vanos. En el cuerpo superior de ambas se encuentra el cuerpo de campanas rematado con pirámides y bolas. La parte central se divide en tres cuerpos, en el inferior se abre la portada adintelada de acceso, con tres columnas dóricas a cada lado sobre pedestales. En el cuerpo superior hay seis columnas jónicas, también elevadas por pedestales, que flanquean el nicho central en el que se encuentra la imagen de San Miguel. El cuerpo superior debió realizarse posteriormente al incorporar columnas salomónicas dejando en el centro un vano rectangular.
El retablo de la iglesia fue realizado por José Cavaller con taracea de mármol de diversos colores. A fray Atanacio de San Jerónimo se debe el enlosado, la balaustrada, los frentes de las gradas y tres retablos para las capillas laterales.
En 1756 se decidió derribar el claustro norte del originario convento cisterciense a causa de su mal estado. La construcción de los pabellones del nuevo claustro norte siguiendo las trazas renacentistas fue comenzada en 1763, y desarrollada con tal lentitud, que en 1768 aún se disponían a cubrir el cuerpo de levante. En algún momento a fines de siglo o principios del siguiente se paralizaron las obras por falta de medios, dejando sin ejecutar las correspondientes arquerías.
Con las obras de acondicionamiento del monasterio para presidio se completó geométricamente el fallido claustro norte de los jerónimos y se derribaron los escasos restos del monasterio cisterciense.
Durante los años que funcionó como presidio se efectuaron algunas obras que provocaron la desaparición de elementos significativos del claustro sur. Entre ellas, la demolición de las bóvedas del sobreclaustro y de las celdas del lado meridional.
b) Partes integrantes
Las partes que se consideran integrantes del Monumento, junto a sus pertenencias respectivas, son:
Iglesia con la nave y capillas laterales, cúpula y coro, portada y torres-campanario.
Claustro norte, con sus edificaciones anejas y torres.
Claustro sur, con sus edificaciones anejas y torres.
Escalera principal, escalera de caracol.
Mausoleos.
Capilla de los Reyes.
Cripta.
Portería.
Muralla y garitas.
Tapia de cerramiento de las antiguas huertas del monasterio y portada.
Restos del convento cisterciense, exhumados.
Restos carcelarios, rehabilitados.
c) Bienes muebles vinculados a la historia del antiguo monasterio jerónimo
Bienes que comparten la naturaleza de Bien de Interés Cultural del Monumento
- Pintura mural
Las pechinas de la cúpula de la iglesia están decoradas con los cuatro santos Evangelistas Cada uno de ellos de 700 x 1000 cms. cada uno del s. XIX: San Juan Evangelista y el águila con el nº 46.15.250-052-0106; San Mateo Evangelista y el ángel, con el nº 46.15.250-052-0107; San Marcos Evangelista y el león con el nº 46.15.250-052-0108 y San Lucas Evangelista y el buey con el nº 46.15.250-052-0109.
- Fachada Retablo
Es la fachada exterior de la iglesia, es excelente obra artística el retablo de piedra nº 46.15.250-052-0072.00 y barroco. Es de 1735. Su dimensión es de 2500 x 1210 x 230 cms y es obra de Pedro Ambuesa y contiene esculturas, siendo Raimundo Capuz y Esteve Andreu los escultores de sus principales figuras. Van identificadas entre el nº 46.15.250-052-0072.01 al 46.15.250-052-0072.13 y alcanzan las representaciones de San Jerónimo, Santa Paula, Ángeles querubes, Ángel mayor, escudos del duque de Calabria y de Dª Germana, de San Miguel en el nicho central, un escudo de la orden jerónima, la estrella de Belén, y sobre el frontón curvo de remate las figuras son las de los tres reyes magos de oriente, detallándose sus características a continuación:
Esculturas de la Fachada Retablo
Las obras de Raimundo Capuz en detalle obradas en 1700 son las siguientes: San Jerónimo nº 46.15.250-052-0072.02 Es una escultura en piedra caliza, labrada y polícroma de 220 x 80 x 40 cms. Cabeza de ángel nº 46.15.250-052-0072.03 Es obra escultórica del primer cuerpo, situada en la enjuta del arco de la hornacina. Labrada en piedra caliza y polícromada de 15 x 15 x 10 cms. Santa Paula nº 46.15.250-052-0072.04. Esta escultura femenina fue labrada en piedra caliza y polícromada. De 220 x 80 x 40 cms. Ángel querube nº 46.15.250-052-0072.05 de pie con filacterias. Entre dos escudos labrado en piedra caliza y polícroma de 180 x 100 x 30 cms. Escudo del Duque de Calabria nº 46.15.250-052-0072.06 lleva filacterias,en piedra caliza labrada y polícroma de 150 x 120 x 30 cms. Escudo de la Reina Doña Germana nº 46.15.250-052-0072.07. Es de piedra caliza, labrada y polícroma de 150 x 120 x 30 cms.
Son de Pedro de Ambuesa y de Martín de Orinda realizadas en 1635 las siguientes: San Miguel nº 46.15.250-052-0072.08 en piedra caliza, labrada y polícroma de 230 x 170 x 100 cms. Escudo de la Orden Jerónima nº 46.15.250-052-0072.09 es obra de Pedro de Ambuesa y Martín de Orinda, en piedra caliza labrada y polícroma de 150 x 120 x 30 cms. Estrella de Belén nº 46.15.250-052-0072.10 obra de Pedro de Ambuesa y Martín de Orinda, de ocho puntas en un óvalo, labrada en toba. En el 3ercuerpo del retablo, sobre el dintel de la ventana.
Y por último en lo que respecta a esta fachada retablo del escultor Esteve Andreu en 1629: Tres esculturas, los Reyes Magos rematan el conjunto que van del nº 46.15.250-052-0072.11 al 46.15.250-052-0072.13 son obras en piedra caliza labrada y polícroma de 250 x 100 x 50 cms.
Escudos de la escalera Claustral
En otro ámbito son obra de Jerónimo Muñoz en la escalera claustral: el Escudo de Fernando de Aragón sustentado por ángeles nº 46.15.250-052-0166.01 y la escultura del Escudo de Germana de Foix sustentado por ángeles nº 46.15.250-052-0166.02 ambas en alto relieve son obra tallada y dorada al bol y pintada al temple de 130 x 70 x 25 cms. cada una, en una esquina sobre cornisa de la bóveda de la escalera citada, son de 1582.
Obras sepulcrales en la Cripta
En el interior de la iglesia, bajo el presbiterio, se halla la cripta, donde están los pequeños retablos del sepulcro de la Reina Dª Germana, con el nº 46.15.250-052-0035 y enfrente del mismo el del sepulcro de D. Fernando de Aragón, Duque de Calabria con el nº 46.15.250-052-0036, así como al centro de ambos el retablo del Niño Jesús nº 46.15.250-052-0037.01. Las tres obras, son de mármol con piedras de Alcublas y de Portacoeli de 370 x 204 x 73 cms. fueron realizadas entre 1723 y 1728, fue obra de Fr. Juan de Sn. Eusebio.
Mausoleos laterales en el Presbiterio
En la iglesia, en el área del presbiterio, a los lados del retablo del altar mayor, se hallan dos obras importantes: el mausoleo de la reina Dª Germana nº 46.15.250-052-0073.00 y el de D Fernando de Aragón nº 46.15.250-052-0074.01. Los dos son de alabastro, dorado, jaspe, piedra, caliza y yeso. Miden 1000 x 510 x 60 cms. en 1628 y 1643 por Jn. Miguel Orliens, escultor.
Retablo del Altar Mayor en el Presbiterio
El retablo del altar mayor, como conjunto, alcanza la gran expresión artística del templo. Con el nº 46.15.250-052-0095.00 y en el presbiterio, es una obra de escultura. Hecho con alabastro, piedra caliza y yeso. compuesto por albañilería, bizcocho, cantería, dorado sobre madera, esmaltado policromía, talla y taracea, pigmentos y esmaltes. Sus dimensiones son de 2000 x 1040 x 270 cms.
Entre sus partes y elementos más destacados, se hallan las siguientes obras escultórico-artísticas de Luis Domingo entre 1732 y 1749: un Ángel nº 46.15.250-052-0095.02 de bulto redondo tallado y dorado de 100 x 100 x 30cms. o el Espíritu Santo con ángeles y potencias nº 46.15.250-052-0095.03 es un relieve central situado arriba del retablo mayor, y Ángel querube, (son ocho) con el nº 46.15.250-052-0095.04 de 30 x 30 x 10 cms.
Pinjantes en la bóveda
También en el interior del eje de la nave de la iglesia destacan una serie de cuatro pinjantes, que van desde el nº 46.05.250-052-0039 al nº46.15.250-052-0044, en bóveda y presbiterio, del escultor Capuz y del dorador Pedro Bonell en el año 1695 y otro pinjante, este con reloj (nº 46.15.205-052-0073.43) de los mismos autores y del mismo año, y también en la bóveda de la iglesia. Existe otro pinjante desmontado, del S. XVII y con nº de identificación 46.15.250-052-0173, tallado en madera y policromado.
Otras obras a inscribir en la Sección Tercera del Inventario General del Patrionio Cultural Valenciano.
El conjunto de esculturas formado por: San Miguel Arcángel nº 46.15.250-052-0089, escultura de talla policroma y dorada bulto redondo de 250 x 200 x 100 del s. XIX y situada en la hornacina central; San Vicente de Paul nº 46.15.250-052-0090, escultura de talla en madera policromada y dorada de 180 x 40 x 30 cms. del s. XIX; y San Joaquín nº 46.15.250-052-0091, escultura de talla en madera policromada y dorada de 80 x 30 x 20 cms. del s. XIX.
Inscripción en latín nº 46.15.250-052-0037.03 labra de mármol de 21 x 31 x 2 cms. realizada entre 1723 y 1728.
Pavimento del presbiterio nº 46.15.250-052-0079.00 en el suelo del presbiterio, hecho de canteria, labra y taracea de 1320 x 1140 cms. por fray Atanasio de San Jerónimo y por fray Francisco de Santa Bárbara, escultores.
Balaustrada de presbiterio nº 46.15.250-052-0078.00 situada en el lateral del presbiterio. Es de labra taraceada de alabastro, jaspe, mármol y piedra de Alcublas de 110 x 600 x 42 cms. en 1749 por Fray Atanasio de San Jerónimo, escultor y Fray Francisco de Santa Bárbara, escultor.
Escalera 46.15.250-052-0080 de labra y taracea de alabastro, jaspe, mármol, piedra de Alcublas. De17 x 40 x 880 cms. de 1749 Fr. Atanasio de San Jerónimo y Fr.Francisco de Santa Bárbara.
Escalera nº 46.250-052-034 labra en piedra de Alcublas de 12 escalones de 15 x 20 cms. s. XVII.
Zócalo nº 46.250-052-083 labra, taracea, alabastro, jaspe, mármol y piedra de Alcublas, 190 x 2470 cms. de 1749 Fray Atanasio de San Jerónimo, escultor y Fray Francisco de Santa Bárbara, escultor.
Credencia nº 46.250-052-084 labra de mármol de 47 x 90 x 53 cms. entre 1732 y 1749, por José Cavaller, Francisco Esteve y José Miñana.
Pavimento en iglesia nº 46.15250-052-0044 de piedra de Portaceli de 3700 x 2000 cms. del s. XVII.
Mesa de altar con emblema central exento nº 46.15.250-052-0061 Taracea de alabastro, jaspe, mármol y piedra de Alcublas de 101 x 230 x 109 cms. de Fray Atanasio de San Jerónimo y Fray Francisco de Santa Bárbara en 1749.
Mesa de altar con emblema central cruz y corona de espinas nº 46.15.250-052-0062 de taracea de alabastro, jaspe, mármol y piedra de Alcublas de 97x 231x 130 cms. de Fray Atanasio de San Jerónimo y Fray Francisco de Santa Bárbara en 1749.
Retablo con Dolorosa nº 46.15.250-052-0065.00 y mesa de altar labrado, con mármol, jaspe, taracea y alabastro en 1749 de 1000 x 470 x 200 cms. por Fr Atanasio de San Jerónimo y Fr Francisco de Sta Bárbara.
Retablo nº 46.15.250-052-0065.01 y mesa de altar labrado, con mármol, jaspe, taracea y alabastro en 1749 de 1000 x 470 x 200 cms. por Fr. Atanasio de San Jerónimo y Fr. Francisco de Sta Bárbara.
La Dolorosa nº 46.15.250-052-0066 s. XIX de 165 x 60 x 54 cms. talla dorada y policroma.
Retablo con la Virgen del Carmen es el nº 46.15.250-052-0067.00 de 1000 470 x 160 cms. de Fray Atanasio de San Jerónimo, escultor y de Fray Francisco de Santa Bárbara escultor de 1749.con mesa de altar con emblema de fuente, torre y AM coronada.
Virgen del Carmen es el nº 46.15.250-052-0069 de talla policromada y dorada de 180 x 80 x 60 cms. es del s XIX.
Retablo de San José es el nº 46.15.250-052-0070.00 de mármol, jaspe, taracea, piedra y alabastro de 1000 x 470 x 160 cms. con mesa dedicada a San Jerónimo en emblema central taraceado Belén, a los lados mesa piedra y crucifijo y trompeta sobre nube que indica claramente al Padre de la iglesia referido de Fray Atanasio de San Jerónimo, y de Fray Francisco de Santa Bárbara, escultor, de 1749
Imagen de San José con el Niño Jesús al brazo 46.15.250-052-0071 es de talla polícroma plateada y dorada de 184 x 76 x 50 cms. del s. XIX.
Rejería
Reja nº 46.15.250-052-0164 de hierro forjado de 210 x 170 x 4 cms. del s. XVII en la escalera claustral 1ª meseta.
Reja nº 46.15.250-052-0165 de hierro forjado de 200 x 130 x 4 cms. del s. XVII en la escalera claustral 2ª meseta.
Cruz nº 46.15.250-052-0174 de hierro forjado del s XVII antigua sacristía.
Cerámica
Pavimento con el nº 46.15.250-052-0075 inicios del s. XVII de 110 x 180 cms. en el presbiterio lado del Evangelio en el mausoleo, en la puerta inferior.
Pavimento de azulejos nº 46.15.250-052-0152 s. XVII de 190 x 190 cms .en la torre del prior.
Pavimento representa a San Miguel 46.15.250-052-0099 del s. XVIII de 275 x 275 cms. sobre soporte en la pared de la antigua sacristía. Era pavimento y se extrajo y ahora se ve como un cuadro.
d) Delimitación del entorno afectado
d.1. Caracterización del entorno y justificación de la delimitación propuesta y de la normativa de protección
El entorno de afección del Monumento se ha delimitado atendiendo a los criterios de implantación histórica del bien y de protección paisajística y arqueológica del lugar, y coincide con el definido en el plano de Ordenación O-4 del "Plan Especial de Protección y Reforma interior del ámbito de Planeamiento de Desarrollo T-1, San Miguel de los Reyes, con catálogo y homologación declarativa del Plan General de Ordenación Urbana de Valencia", aprobado definitivamente por Resolución de 4 de julio de 2001 del conseller de Obras Públicas, Urbanismo y Transporte. Tal delimitación fue informada favorablemente el 29 de enero de 2001 por la entonces Dirección General de Promoción Cultural y Patrimonio Artístico, de la Conselleria de Cultura y Educación.
No obstante la amplitud dimensional del entorno, cabe señalar que la impronta paisajística del Monumento en la huerta de la Vega de Valencia rebasa sus confines, pero se encuentra garantizada indirectamente por la protección urbanística de los terrenos ligada, a su vez, desde la vertiente patrimonial a partir del Decreto 73/2006, de 26 de mayo, del Consell, por el que se declaró Bien de Interés Cultural Inmaterial el Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia. En el punto 3 del anexo del Decreto, 'Medidas de protección del Bien', se manifiesta que los valores que determinan la incoación se basan en su carácter de representación ritual... ligada... a un territorio (la huerta de Valencia) y que la conservación del Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia está supeditada al mantenimiento de las Comunidades de Regantes, y de la práctica de la agricultura tradicional, por lo que la Generalitat, en coordinación con las entidades locales y las Comunidades de Regantes, arbitrará las medidas oportunas para garantizar la pervivencia de la institución. También establece que estas medidas se articularán a través del Plan de Acción Territorial de Protección de la Huerta Valenciana que prevé el artículo 22 de la Ley 4/2004, de 30 de junio, de la Generalitat, de Ordenación del Territorio y Protección del Paisaje.
En efecto, la ubicación del Monumento y su paisaje histórico se encuentran inmersos en la huerta de la Vega de Valencia, de la que son uno de sus hitos patrimoniales más significativos, por lo que la pervivencia de dicha relación, asociada a la subsistencia de los terrenos agrícolas de su amplia vecindad, en sus extensiones paisajísticas oriental y occidental, se encuentra claramente justificada en ese impulso legal y forma parte de las directrices de la redacción del citado Plan de Acción Territorial, por lo que se encomienda a dicho instrumento, y a la consiguiente articulación urbanística de sus determinaciones, la necesaria protección de la caracterización de este territorio, permitendo así la acotación del entorno de protección según la amplia delimitación municipal que en su día mereció informe favorable y que aquí sigue siendo asumida.
El citado Plan Especial de Protección y Reforma interior orienta sus actuaciones en dos objetivos fundamentales. Por un lado, proteger y recuperar los valores paisajísticos y ambientales del Monumento, remodelando su configuración urbanística en sentido restitutivo y pacificador frente las alteraciones que impropiamente ha sufrido (la más espectacular, la edificación de una torre de viviendas de once plantas ante las propias puertas del recinto monumental) y, por otro lado, la dotación auxiliar y de disfrute urbano que precisa asociarse a una implantación cultural y científica de tal calibre, a escala de Comunitat Valenciana, como la representada por la Biblioteca Valenciana. Tales premisas explican la valoración patrimonial positiva ejercida en su día y, en consecuencia, la asunción básica de sus determinaciones por la presente normativa.
De manera colateral, el Plan establece algunas medidas de menor concurrencia patrimonial, pero cuya explicación en clave local-territorial no supone necesariamente una traslación física unívoca ya que, en su traducción práctica, a la hora de materializarse, han de requerir nueva ponderación. Eso ocurre con las demandas de conectividad entre los núcleos urbanos de Tavernes Blanques y Valencia que, además del positivo retrazado de la antigua carretera de Barcelona, que en la actualidad discurre agresivamente pegado a la cerca y portada del recinto conventual, para distanciarlo hacia el oeste y facilitar la embocadura con el Carrer del Compte de Lumiares (vía de penetración que, en dualidad con el histórico camino a Morvedre, actual av. de la Constitución -eje de salida- constituye la puerta norte del casco urbano de la capital), reivindicaban otras bazas alternativas, dando lugar al establecimiento de una zona de reserva estructural de la red viaria (Plano O-2), norte-sur, más a occidente y con ello una ocupación de huerta innecesariamente esponjadora de la disposición dotacional del propio equipamiento. En la actualidad, la Generalitat está proponiendo resolver tal conectividad alternativa mediante la implantación de una línea tranviaria, derivación de la T-2 en ejecución, que desde la parada situada en la ronda o bulevar norte -av. dels Germans Machado- y utilizando tal reserva ante el Monasterio, acceda al corazón del núcleo de Tavernes Blanques. La introducción de dicha infraestructura, paisajística y medioambientalmente compatible con los valores del lugar, su deseable aproximación y servicio a la sede de la Biblioteca Valenciana y la consiguiente remodelación de la zona, asociando a ella la solución viaria del antiguo eje o carretera de Barcelona predefinida por el plan,... además de atender las reivindicaciones locales de conectividad, permite profundizar en la aplicación de las directrices preservativas del Plan de Acción Territorial de Protección de la Huerta Valenciana sobre este entorno, y hacer posible tanto el desencadenamiento de una mejora en la planificación que reproporcione y relocalice las reservas auxiliares y dotacionales en favor de la realidad agrícola y del rescate paisajístico del lugar, como la vinculación urbanística de las actuaciones a áreas urbanizables de su vecindad norte, exteriores al entorno, que garanticen la viabilidad de la pretendida rehabilitación territorial de la zona. La normativización, por tanto, habrá de contemplar el favorecimiento de esta posibilidad, estableciendo una reserva cautelar a las determinaciones urbanísticas actuales que inciden sobre estos extremos.
d.2. Delimitación
Origen: intersección de los ejes de las calles Santiago Rusiñol con el de la Avenida de la Constitución, punto A.
Sentido: antihorario.
Línea delimitadora: desde el origen, punto A, la línea recorre el eje de la calle Santiago Rusiñol gira a norte por el eje de la calle Padre Viñas, cruza la avenida Hermanos Machado e incorpora el camino de la alquería de Albors hasta girar a noroeste e incorporar la acequia de Rascaña y el camino paralelo a la misma. Cruza la avenida de la Constitución y prosigue por el eje de una calle sin nombre hasta el suelo no urbanizable. Incluye la parcela 78 del polígono catastral 023 y sigue al este incluyendo por los lindes este de las parcelas 220, 85, 205, 84, 83 y 239. Cruza la Avenida Hermanos Machado y prosigue incorporando las parcela 02 de la manzana catastral 59559. Sigue por el linde oeste de la parcela 03 de dicha manzana y la atraviesa por la prolongación de la medianera sur de la parcela 03 hasta el eje de la calle Conde de Lumiares. Gira al norte por el eje de la calle hasta el eje de la calle Santiago Rusiñol por el que prosigue hasta el punto de origen.
e) Normativa de protección del Monumento
Monumento:
Artículo 1
Se atenderá a lo dispuesto en la sección segunda, del capítulo III, del título II, de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, relativa al régimen de los bienes inmuebles de interés cultural.
Artículo 2
Los usos permitidos en el Monumento serán todos aquellos compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y que contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto en el artículo 18 de la citada Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
Entorno de protección
Artículo 3
Dados los antecedentes de validación patrimonial según informe favorable de la entonces Dirección General de Promoción Cultural y Patrimonio Artístico, de la Conselleria de Cultura y Educación, de 29 de enero de 2001, en cuanto a ordenación y regulación básica de este ámbito se estará, transitoriamente y hasta que se proceda a su adaptación a los requisitos establecidos en la Ley 5/2007, de 9 de febrero, a lo dispuesto en el "Plan Especial de Protección y Reforma interior del ámbito de Planeamiento de Desarrollo T-1, San Miguel de los Reyes, con catálogo y homologación declarativa del Plan General de Ordenación Urbana de Valencia", aprobado definitivamente por Resolución de 4 de julio de 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01) del conseller de Obras Públicas, Urbanismo y Transporte, con las siguientes reservas cautelares:
- En consonancia con la valoración patrimonial de la huerta de la Vega de Valencia, asociada a la declaración como Bien de Interés Patrimonial inmaterial del Tribunal de las Aguas y las directrices preservativas del correspondiente Plan de Acción Territorial, se equiparará el tratamiento de los espacios de huerta del presente ámbito rigiéndose, todos ellos, según la regulación protectora el artículo 3.1 de Plan, Parcelas sobre suelo S.N.U PH-1.
- La ordenación del segmento oeste del ámbito quedará supeditada a la resolución, en términos de protección de huerta, integración medioambiental y rehabilitación paisajística, de la conectividad intermunicipal sobre el eje viario que para la reubicación del antiguo eje o carretera de Barcelona viene predefinido en el plan. En caso de implantarse una plataforma tranviaria con paso a través del entorno se aparejará su ejecución a dicha remodelación viaria, asociando ambas trazas ante el monumento de manera que su relación física de relativa proximidad haga partícipes a los usuarios de los valores patrimoniales del ámbito y permita que el nuevo transporte público dé servicio directo a la sede de la Biblioteca Valenciana.
Artículo 4
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del Monumento requerirá la previa autorización de la Conselleria competente en materia de cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley. La presente normativa regirá con carácter provisional mientras no se revise, de ser preciso, el actual Plan Especial, a fin de resolver adecuadamente la conectividad de la zona, reproporcionar la asignación de espacios en favor de su caracterización tradicional y dar viabilidad al conjunto de la remodelación rehabilitadora que su puesta en valor requiere.
Todas las intervenciones requerirán, para su autorización, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
Artículo 5
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad de autorización previa en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoro interior de inmuebles, en especial los no catalogados.
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a la Generalitat en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando, como mínimo, el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
Artículo 6
La contravención de lo previsto en los artículos anteriores determinará la responsabilidad del Ayuntamiento, en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.
Artículo 7
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del Monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a la autorización de la Conselleria competente en materia de cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la Ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior a los planos de fachada de los edificios que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado, solicite y obtenga autorización expresa.
Artículo 8
Cualquier intervención que afecte al subsuelo del Monumento o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML