Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 5727, del 25-03-2008 (2008/3202)

RESOLUCIÓ de 18 de febrer de 2008, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor del Monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5727

Data del DOGV
:   25-03-2008

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2008/3202

CVE


Data del document
:   18-02-2008

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * [Orihuela](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 18 de febrer de 2008, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor del Monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela. [2008/3202]
Vista la sol·licitud d'incoació formulada per Luis Miguel García Lozano, l'informe de la Reial Acadèmia de Belles Arts, l'informe emés pels Servicis Tècnics d'esta Direcció General i la resta d'antecedents que figuren en l'expedient, favorables a la declaració com a Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, del monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela.
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, esta Direcció General, en allò que és matèria de la seua competència, resol:
Primer
Incoar expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor del monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela.
Segon
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure el bé, les seues parts integrants, pertinences i accessoris per a una perfecta identificació, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i el dit àmbit en els annexos que s'adjunten a la present resolució.
Tercer
En compliment d'allò preceptuat en l'article 27.3 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució a les persones interessades i a l'Ajuntament d'Orihuela i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4, de la Llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General amb de realitzar-la i d'atorgar la llicència municipal, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què es contrau la present incoació, de conformitat amb el que disposa l'article 33 de la llei mencionada.
Quart
La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i tots altres actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual es resoldran després de la declaració, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, no perjudiquen manifestament els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagueren de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer de l'article assenyalat.
Cinqué
Que, en compliment del que disposa l'article 27.3 de la Llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a efectuar-ne l'anotació preventiva i al Registre de la Propietat amb la mateixa finalitat.
Sisé
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
València, 18 de febrer de 2008.- La directora general de Patrimoni Cultural Valencià: Paz Olmos Peris.
ANNEX I
Dades sobre el bé objecte de la declaració
1. Denominació
a) Principal: Reial Monestir de la Visitació de Santa Maria.
b) Secundàries: convent i església de les Saleses. Reial Monestir de les Religioses Saleses.
2. Descripció
(Basada principalment en els informes de Luis Pablo Martínez i de Santiago Varela)
a) Immoble objecte de la declaració
El Reial Monestir de la Visitació de Santa Maria es troba al centre del nucli històric de la ciutat d'Orihuela, declarada Conjunt Històric pel Decret 845 de 1969, sobre el marge esquerre del riu Segura. És un edifici de gran volum, l'impacte del qual en la silueta de la població és destacat i característic. Posseïx un gran interés, tant històric, pel fet de ser l'última gran fundació de la monarquia espanyola en la diòcesi d'Orihuela, baluard al principi del segle xix del carlisme, com arquitectònic, ja que es tracta d'un edifici religiós d'estil neoclàssic de gran qualitat i únic en el seu estil en tota la comarca. A més, posseïx una col·lecció pictòrica de gran qualitat, firmada pel pintor de cambra Vicent López, encarregada expressament per a la decoració interior de l'església, i compta també amb la col·laboració d'altres importants artistes del moment.
Cronologia
El Reial Monestir de les Religioses Saleses va ser fundat sota la protecció dels infants d'Espanya Carles Maria Isidre de Borbó i la seua esposa Maria Francesca d'Assís de Bragança i Borbó, que va dirigir les obres, sent el seu impulsor, i participant-hi també molt activament, el bisbe d'Orihuela Félix Herrero Valverde. La construcció va començar al principis del segle xix i va concloure el 1832.
El patronatge dels dits infants en esta ciutat va ser degut al fet que Orihuela fou una acèrrima realista, partidària de la successió al tron de Carles i seu de nombrosos moviments en pro del carlisme. El suport del bisbe oriolà Félix Herrero a esta facció, i la seua participació activa en les guerres carlines, van comportar que fóra desterrat a Roma i van crear un conflicte diplomàtic amb els estats pontificis, que es va solucionar permetent tornar al bisbe a la ciutat i amb la firma d'un concordat entre ambdós països.
La nova església es va construir sota la direcció tècnica de l'arquitecte fra Antoni de Benimassot, llec caputxí, dit en el segle Francesc Canet, autor també de la resta de les reformes de l'edifici. Este arquitecte va tindre la col·laboració d'un arquitecte fins ara desconegut, que va ser enviat pels infants fundadors des de Madrid, tal com consta en la correspondència d'estos amb les monges fundadores.
Este edifici va ser alçat en el lloc que havien ocupat els jesuïtes i on s'impartien classes de la Universitat d'Orihuela, fundada el 1569, com ara la Càtedra de Gramàtica i la de Retòrica, a més d'altres ensenyances com Filosofia i Teologia. Després de l'expulsió d'aquells pel rei Carles III, es va decidir donar a l'edifici el mateix ús a fi que es convertira en una escola per a xiquetes de la ciutat d'Orihuela i la seua diòcesi.
Tal com indica Madoz, l'església existent, que s'havia alçat entre 1768 i 1772, va ser demolida i remodelades les seues naus.
El 19 d'octubre de 1825 Ferran VII va donar permís per a la nova fundació, i va acceptar ser l'únic patró del monestir. L'església va ser consagrada el 2 de maig de 1832. El 1837 el govern va suprimir el convent i la comunitat es traslladà a Madrid. El monestir va ser donat en arrendament a una persona particular que el va conservar adequadament.
D'altra banda, Elías Tormo en la seua Guía Levante, de l'any 1923, es referix a les Saleses indicant l'existència de diverses peces mobles, quadros i escultures.
Descripció de l'immoble
L'edifici es troba en una parcel·la d'uns 5.800 m² de superfície, dels quals el conjunt edificat ocupa uns 2.300 m², i la resta l'ocupa un jardí amb un gran aljub per al reg i el claustre quadrat. El conjunt s'articula al voltant d'este jardí amb tres naus de tres plantes cada una i l'església al costat nord.
Cada costat del pati té cinc obertures. A la planta baixa està resolt per mitjà de pòrtics de pilars de secció rectangular amb una pilastra adossada de fust llis i capitell d'orde dòric, i entre estos, arcs de mig punt. Este nivell està construït amb carreus.
Per damunt queden els pisos superiors, i només un té orientació septentrional, al costat de l'església; estan construïts amb maçoneria arrebossada amb morter de calç. En estes façanes que donen al pati predomina clarament el massís sobre el buit i s'obrin obertures aplomades amb la clau dels arcs de la planta baixa.
El pati està pavimentat amb pastilla quadrada del tipus denominat pinyolet, i en el centre s'ubica el pou. Des del claustre de la planta baixa s'accedix a diverses dependències, sales de visites, cuina i refectori i església. A l'ala sud de la planta baixa se situen les dependències de visites. El cantó nord-oest alberga la capella privada, així com el cor baix per a ús de les monges des de la clausura. La capella és de planta rectangular amb un costat de menor dimensió tangent al lateral del presbiteri, a fi de permetre l'assistència als servicis religiosos.
Esta capella està resolta per mitjà de murs de càrrega en què s'obrin obertures configurades per columnes lleugerament exemptes de les parets. Això dóna origen a un interessant ritme de massissos i buits, plans, llisos i cilíndrics. Allí es disposa el cor que ocupen els membres de la comunitat.
L'escala principal es troba en el cantó nord-est, i és tangent i externa als deambulatoris. Té planta rectangular i està resolta en trams d'anada i tornada; va ser construïda en pedra grisa. Esta escala podria haver pertangut al primitiu edifici jesuïta. Una segona escala de caràcter secundari queda situada a l'ala de ponent.
Actualment s'hi ha instal·lat un ascensor en el cantó sud-oest del pati. La reforma de l'ascensor és d'obra de paleta, sense buits, cosa que suposa un afegit poc acurat amb l'arquitectura del conjunt arquitectònic del claustre.
En les plantes superiors es troben les cel·les i estances de les monges, amb els corredors de circulació, que alternen ambdós en la seua vinculació al pati, buscant l'orientació solar més favorable.
El cos situat a mig dia va tindre inicialment dos plantes, que van ser ampliades amb una de superior, tal com evidencia la presència de la cornisa original, que es conserva entre les dos plantes altes.
Els accessos a l'edifici es troben en la façana de llevant. Un servix d'accés a les dependències de les monges i l'altre és el corresponent a la portada de l'església.
Hi destaquen els seus originals treballs de fusta i els detalls dels tancaments, tant de portes com de finestres, així com els taulellets del segle xviii, situats en nombroses habitacions i altarets distribuïts per les plantes.
L'església
Va ser projectada de conformitat amb els patrons del neoclassicisme, tal com van ser divulgats per les acadèmies de Belles Arts.
Es tracta d'un temple de planta de creu llatina, amb nau única, formada per quatre trams contigus, amb capelles laterals configurades per mitjà de lleus enfonsaments en els murs i el ressalt de les semicolumnes d'orde paladià, que a més sostenen una cornisa que recorre tot el temple, excepte en l'immafront, i separen la volta que cobrix la nau dels murs de l'edifici. Esta volta és de mig canó amb llunetes i arcs faixons.
Les capelles laterals tenen altars de marbre roig i sobre estos destaquen les teles de Vicent López emmarcades per pilastres acanalades, daurades i coronades per querubins, que sostenen sobre els seus caps la cornisa, en la qual hi ha una làurea amb decoració floral encintada, que varia en cada un dels altars i conté els símbols dels sants a què es dedica.
El creuer presenta un transsepte de gran profunditat, que configura la nau secundària transversal. L'encreuament de les dos naus es resol amb una volta bufada, que en l'exterior es cobrix amb una cúpula de mitja taronja, amb teula corba vidrada de color blau. Els altars del creuer són més grans que els de la nau i la seua decoració en estuc simula materials nobles. El paviment de l'església és de marbre blanc i gris blavós.
El presbiteri té planta quadrada i s'hi situa l'altar principal entre quatre columnes del mateix orde que la resta de la nau que sostenen el mateix entaulament. Estes tenen la mateixa disposició d'arc de triomf que en la façana i porten una pàtina que imita els tons verds i foscos del marbre, i els seus capitells corintis són daurats. En els carrers laterals destaquen les escultures de Santiago Baglieto, notable artista del segle xix que va treballar a Múrcia i Orihuela, Sant Miquel i Sant Rafael, sobre les quals es troben les de l'escultor José María Sánchez Lozano (1904-1995), Santa Clara i San Francesc de Sales. Originàriament hi havia quatre teles: en el costat de l'evangeli, Sant Antoni de Pàdua i El Sagrat Cor de Jesús adorat pels àngels, i en el costat de l'epístola, Sant Francesc de Sales entregant les Constitucions a santa Joana Chantal i La Visitació, titular de l'orde. A la seua esquerra queda el buit que servix de connexió amb el cor de clausura, i a la dreta la porta que comunica amb la sagristia. Hi ha un altre cor que se situa per damunt del primer tram, als peus de la nau principal.
La façana de l'església és de composició plana. Per mitjà de l'ús de quatre pilastres de fust llis de marbre roig recolzades en un sòcol continu de marbre fosc, el front queda dividit en tres trams. El tram central és més ample, conté el buit d'accés rectangular, coronat per un arc de mig punt de marbre negre, amb una cornisa dalt sostinguda per dos mènsules a manera de guardapols i per damunt una gran finestra enreixada. Els trams laterals tenen dos fornícules superposades que es troben ocupades per escultures. A l'esquerra hi ha les imatges de sant Francesc de Sales i sant Carles Borromeu i a la dreta les de santa Joana de Chantal i sant Francesc d'Assís. Un frontó triangular, el timpà del qual té un gran escut nobiliari amb les armes dels fundadors, d'Espanya i Portugal, corona l'entaulament a manera d'acabament de la façana. Per damunt del frontó hi ha dos cossets de campana, retirats del pla general de la façana, amb forma de templet de quatre costats i coberts per una teulada a quatre vessants de teules vidrades blaves.
Les escultures són obra també de Santiago Baglieto. Estes, amb les de l'altar major, són les úniques d'este autor que es conserven a Orihuela, ja que la resta van ser destruïdes en la guerra civil de 1936.
Una solució semblant a la seua façana és la que va presentar l'arquitecte Vicent Ferrer a l'Acadèmia de Sant Carles l'any 1807, que devia conéixer fra Antoni de Benimassot, la qual sembla inspirada en portades d'esglésies com la del Redentore de Venècia, d'Andrea Palladio, i Sant Andreu de Màntua, d'Alberti.
La decoració interior la fa ver el més prestigiós pintor acadèmic de l'època, el valencià Vicent López Portaña, «el més famós i destacat pintor acadèmic», segons Vicente Aguilera Cerni, i «el més representatiu pintor de l'època», d'acord amb Carmen Gracia, gràcies al fet que en este moment era pintor de cambra i s'ocupava d'encàrrecs reials, col·laborant amb el seu fill Lluís. Les teles encarregades responien al programa iconogràfic imposat per la infanta Maria Francesca, que exaltava l'ideari de l'orde franciscà i els sants patrons dels fundadors, sant Carles Borromeu i santa Isabel de Portugal. José Luis Díez atribuïx sis teles a Vicent López, quatre al seu fill Lluís, i una altre a un dels seus fills, sense concretar.
El conjunt de l'església i la façana té una gran homogeneïtat i harmonia en la seua composició i s'emmarca dins de l'arquitectura d'estil academicista que deriva de les propostes neoclàssiques.
b) Parts integrants
Església, amb naus, cúpula, cors i sagristia
Naus i claustre
Jardí, amb templet i gruta i horta amb aljub
Cementeri
Tanca
c) Béns mobles vinculats a la història de l'antic monestir jerònim
De conformitat amb el que disposen els articles 28.2.c i 38.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en el procés de declaració es complementarà este apartat consignant la relació dels elements mobles, especificant el seu grau de vinculació amb el monument i la secció de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià en què seran inscrits.
d) Delimitació de l'entorn afectat
El monestir es troba immers en l'àmbit del Conjunt Històric de la ciutat d'Orihuela, declarada Bé d'Interés Cultural pel Decret 845 de 1969, en què està vigent el Pla Especial d'Ordenació i Protecció del Centre Històric d'Orihuela (BOP 23 de maig de 1995 d'Alacant). Així mateix, està ubicat al costat dels monuments de l'església de les Santes Justa i Rufina i les muralles de la ciutat, i, per tant, en els seus entorns de protecció.
Justificació de la delimitació proposada:
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consistix a incloure dins de la seua àrea els elements urbans següents:
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el Bé d'Interés Cultural i en què qualsevol intervenció que es realitze pot afectar-lo tant visualment com físicament.
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el Bé d'Interés Cultural i constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en què qualsevol intervenció que es realitze pot suposar una alteració de les condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.
- Espais públics en contacte directe amb el Bé d'Interés Cultural i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que tot i no tindre una situació d'immediatesa amb el Bé d'Interés Cultural afecten de forma fonamental la seua percepció.
e) Descripció de la línia delimitadora
Origen: Cantó nord-est de la parcel·la cadastral núm. 01 de l'illa 99742, punt A.
Sentit: Horari.
Línia delimitadora: La línia delimitadora seguix pel sud incorporant les parcel·les 01, 05 i 04 de l'illa 99742. Creua el carrer Togores i l'illa 99747 per les mitgeres oest de les parcel·les 04 i 07. Seguix a l'est per l'eix del carrer Río i recorre la mitgera oest de la parcel·la 10 de l'illa cadastral núm. 99735. Creua el riu Segura i incorporant-lo fins a la parcel·la 04 de l'illa 97738 el torna a creuar. Recorre les façanes de les parcel·les de l'illa 97748 que donen al carrer Malecón fins a la 04 de l'illa 97749. Creua el carrer Malecón i incorpora les parcel·les de l'illa 97745 que donen al carrer Meca. Creua el carrer Meca i inclou l'illa 98744, excepte la parcel·la 10 i l'edifici seu de l'Ajuntament. Creua el carrer Arneva i es dirigix per la façana nord de l'església de les Santes Justa i Rufina fins al punt d'origen.
Normativa de protecció del monestir i el seu entorn
Monument:
Article 1. S'atindrà al que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
Article 2. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i el gaudi patrimonial del Bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que disposa l'article 35 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
Entorn de protecció:
Article 3. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conformement als criteris establits en la present normativa, i per al que no s'hi preveja, s'aplicaran directament els criteris de l'article 39 de la llei esmentada. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla Especial de Protecció del Monument i el seu Entorn i obtinga validació patrimonial.
Totes les intervencions requeriran per al tràmit d'autorització la definició precisa de l'abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
Article 4. Sense perjuí del que disposa l'article anterior, d'un sopesat informe tècnic municipal es podrà derivar la no-necessitat del tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
En estos casos, l'Ajuntament haurà de comunicar a esta administració en el termini de deu dies la concessió de la llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
Article 5. La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
Article 6. Criteris d'intervenció
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
3. Els edificis tradicionals de l'entorn, pel seu alt valor ambiental i testimonial d'una arquitectura i tipologia que caracteritzen l'entorn, hauran de mantindre les façanes visibles des de la via pública, preservant-ne i restaurant-me els caràcters originaris.
4. El nombre de plantes permeses és de dos altures (planta baixa més una), excepte els edificis que donen al carrer Arneva i la plaça del Carmen, que seran de tres altures (planta baixa més dos), i queden prohibits els semisoterranis. Els edificis que superen este nombre de plantes es regiran pel règim fora d'ordenació. A este efecte, en el cas que concloga la seua vida útil, es pretenguen obres de reforma de transcendència equiparable a la reedificació, una remodelació amb eliminació de les plantes superiors, o una substitució voluntària dels immobles, se'ls aplicaran les ordenances de protecció d'esta normativa. Tot això sense perjuí de la possible aplicació a estos immobles de l'article 21 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
5. L'alçària de cornisa màxima és de 10 m per a tres plantes i de 7 m per a dos plantes.
6. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran en el cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent compresa entre el 25% i el 40%, a dos vessants i carener d'una alçària màxima de 2,25 m respecte de la línia de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
7. Les noves edificacions s'adequaran estèticament a la tipologia i acabats tradicionals d'Orihuela, i la façana haurà d'atendre les disposicions següents:
- Ràfol amb longitud màxima de volada de 35 cm.
- Impostes, motlures, marcs, cèrcols, acabaments ornamentals i tots altres elements compositius amb una longitud màxima de volada de 15 cm.
- Buits de façana de proporció vertical, amb la possible excepció de plantes baixes o cambres, segons la tipologia compositiva del municipi.
- Balcons de barana metàl·lica, amb amplària màxima de volada de 40 cm, 15 cm de cantell i longitud màxima de 1,80 m. Es prohibixen els miradors.
- Els tancaments seran de fusta.
- Es prohibixen les persianes, excepte les persianetes exteriors enrotllables tradicionals.
L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els usos següents, sempre que se'n mostre la compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
a) Magatzems
b) Locals industrials ubicats en planta baixa
c) Locals d'oficina
d) Ús comercial
e) Religiós
Article 7. Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en la contemplació de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o plantació d'arbres, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc..., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc..., o qualsevol altre d'un tipus i unes conseqüències similars, hauran de sotmetre's a l'autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior als plans de façana dels edificis que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i durant un temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
Article 8. En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció, resultarà d'aplicació el règim tutelar establit en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 5727, del 25-03-2008 (2008/3202)

RESOLUCIÓN de 18 de febrero de 2008, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, a favor del Monasterio de la Visitación de Santa María de Orihuela.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   5727

Fecha DOGV
:   25-03-2008

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2008/3202

CVE


Fecha del documento
:   18-02-2008

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Análisis jurídico

 Descriptores 

:   * [Orihuela](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 18 de febrero de 2008, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, a favor del Monasterio de la Visitación de Santa María de Orihuela. [2008/3202]
Vista la solicitud de incoación formulada por Luis Miguel García Lozano, el informe de la Real Academia de Bellas Artes, el informe emitido por los Servicios Técnicos de esta Dirección General y demás antecedentes obrantes en el expediente, favorables a la declaración como Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, del Monasterio de la Visitación de Santa María de Orihuela.
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, esta Dirección General, en lo que es materia de su competencia, ha resuelto:
Primero
Incoar expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, a favor del Monasterio de la Visitación de Santa María de Orihuela.
Segundo
De conformidad con lo dispuesto en el art. 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir el mismo, sus partes integrantes, pertenencias y accesorios para su más perfecta identificación, así como delimitar el entorno afectado y fijar las normas de protección del bien y dicho ámbito en los anexos que se adjuntan a la presente resolución.
Tercero
En cumplimiento de lo preceptuado en el art. 27.3 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano notificar esta resolución a los interesados y al Ayuntamiento de Orihuela y hacerles saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36 en relación con el 27.4 de la Ley, la realización de cualquier intervención, tanto en el monumento como en su entorno, deberá ser autorizada preceptivamente por esta Dirección General con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando esta resulte preceptiva, así como cualquier cambio de uso en el inmueble al que se contrae la presente incoación de conformidad con lo que dispone art. 33 de la mencionada Ley.
Cuarto
La presente incoación, de acuerdo con lo establecido en el art. 33 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al inmueble y su entorno de protección, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas, suspensión cuyos efectos y, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del artículo 33 de la Ley 4/98, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, se resolverán tras la declaración.
No obstante la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano, podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que, en aplicación de las normas de protección determinadas por la presente resolución, manifiestamente no perjudican los valores del bien que motivan la incoación, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieran de realizarse inaplazablemente, según lo dispuesto en el inciso primero del referido artículo.
Quinto
Que en cumplimiento de lo dispuesto en el art. 27.3 de la Ley se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad con el mismo fin.
Sexto
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.
Valencia, 18 de febrero de 2008.- La directora general de Patrimonio Cultural Valenciano: Paz Olmos Peris.
ANEXO I
Datos sobre el bien objeto de la declaración
1. Denominación:
a) Principal: Real Monasterio de la Visitación de Santa María.
b) Secundarias: Convento e iglesia de las Salesas. Real Monasterio de las Religiosas Salesas.
2. Descripción:
(Basada principalmente en los informes de Luis Pablo Martínez y de Santiago Varela)
a) Inmueble objeto de la declaración
El Real monasterio de la Visitación de Santa María se encuentra situado en el centro del casco histórico de la ciudad de Orihuela, declarada Conjunto Histórico por el Decreto 845 de 1969, sobre la margen izquierda del río Segura. Es un edificio de gran volumen, cuyo impacto en la silueta de la población es sobresaliente y característico. Posee un gran interés tanto histórico por ser la última gran fundación de la monarquía española en la diócesis de Orihuela, baluarte en estos principios del siglo XIX del carlismo, como arquitectónico ya que nos encontramos con un edificio religioso de estilo neoclásico de gran calidad y único en su estilo en toda la comarca. Además posee una colección pictórica de gran calidad, firmada por el pintor de cámara Vicente López, encargada expresamente para la decoración interior de la iglesia y cuenta también con la colaboración de otros importantes artistas del momento.
Cronología
El Real Monasterio de las Religiosas Salesas fue fundado bajo la protección de los infantes de España Carlos María Isidro de Borbón y su esposa María Francisca de Asís de Braganza y Borbón, quien dirigió las obras, y siendo su impulsor y participando también, muy activamente el obispo de Orihuela Félix Herrero Valverde. La construcción se comenzó a principios del siglo XIX concluyendo en 1832.
El patronazgo de dichos infantes en esta ciudad fue debido a que Orihuela fue acérrima realista, partidaria de la sucesión al trono de Don Carlos y sede de numerosos movimientos en pro del carlismo. El apoyo del obispo oriolano Don Félix a este bando, participando activamente en las guerras carlistas, conllevó su destierro a Roma y creó un conflicto diplomático con los estados pontificios, que se solucionó permitiendo volver al obispo a la ciudad y con la firma de un concordato entre ambos países.
La nueva iglesia se construyó bajo la dirección técnica del arquitecto Fray Antonio de Benimasot, lego capuchino, llamado en el siglo Francisco Canet, autor también del resto de las reformas del edificio. Este arquitecto tuvo la colaboración de un arquitecto, hasta ahora desconocido, que fue enviado por los infantes fundadores desde Madrid, tal como consta en la correspondencia de éstos con las monjas fundadoras.
Este edificio fue levantado en el lugar que habían ocupado los jesuitas y donde se impartían clases de la Universidad de Orihuela fundada en 1569, tales como la Cátedra de Gramática y la de Retórica, amén de otras enseñanzas como Filosofía y Teología. Tras la expulsión de aquellos por el rey Carlos III, se decidió darle al edificio el mismo uso con el fin de que se convirtiese en una escuela para niñas de la ciudad de Orihuela y su diócesis.
Tal como indica Madoz, fue demolida la iglesia existente, que se había levantado entre 1768 y 1772, y remodeladas sus naves.
El 19 de octubre de 1825 Fernando VII dio su permiso a la nueva fundación aceptando ser el único patrono del monasterio. La iglesia fue consagrada el dos de mayo de 1832. En 1837 el gobierno suprimió el convento dando traslado a la comunidad a Madrid. El monasterio fue dado en arriendo a una persona particular que lo conservó adecuadamente.
Por otra parte Elías Tormo en su Guía Levante, del año 1923, se refiere a las salesas, indicando la existencia de diversas piezas muebles, cuadros y esculturas.
Descripción del inmueble:
El edificio se asienta en una parcela de unos 5.800 m² de superficie de los cuales el conjunto edificado ocupa unos 2.300 m², ocupando el resto un jardín con un gran aljibe para su riego y el claustro cuadrado. El conjunto se articula en torno a éste con tres naves de tres plantas cada una y la iglesia en su lado norte.
Cada lado del patio tiene cinco vanos. En planta baja está resuelto mediante pórticos de pilares de sección rectangular con una pilastra adosada de fuste liso y capitel de orden dórico, y entre ellos arcos de medio punto. Este nivel está construido en sillería.
Por encima quedan los pisos superiores, solo uno en la orientación septentrional, junto a la iglesia, los cuales están construidos en mampostería revocada con mortero de cal. En estas fachadas recayentes al patio predomina claramente el macizo sobre el hueco abriéndose vanos aplomados con la clave de los arcos de la planta baja.
El patio está pavimentado mediante pastilla cuadrada del tipo denominado garbancillo, en el centro se ubica el pozo. Desde el claustro en planta baja se accede a diversas dependencias, salas de visitas, cocina y refectorio e iglesia. En el ala sur de la planta baja se sitúa las dependencias de visitas. La esquina noroeste alberga la capilla privada así como el coro bajo para uso de las monjas desde la clausura, aquella es de planta rectangular con un lado de menor dimensión tangente al lateral del presbiterio, con el fin de asistir a los servicios religiosos.
Esta capilla está resuelta mediante muros de carga en los que se abren vanos conformados por columnas ligeramente exentas de las paredes. Esto da origen a un interesante ritmo de macizos y vacíos, planos lisos y cilíndricos. Allí se dispone el coro que ocupan los miembros de la comunidad.
La escalera principal se encuentra en la esquina nordeste, siendo tangente y externa a los andadores. Tiene planta rectangular y está resuelta en tramos de ida y vuelta, fue construida en piedra gris. Esta escalera podría haber pertenecido al primitivo edificio jesuita. Una segunda escalera de carácter secundario queda situada en el ala de poniente.
Actualmente se ha instalado un ascensor en la esquina sudoeste del patio. La obra del ascensor es de albañilería, sin huecos, lo que supone un añadido poco cuidadoso para con la arquitectura del conjunto arquitectónico del claustro.
En las plantas superiores se encuentran las celdas y estancias de las monjas, con los pasillos de circulación que alternan ambos en su vinculación al patio, en busca de la orientación solar más favorable.
El cuerpo situado a medio día tuvo inicialmente dos plantas, que fue recrecida con una superior, tal como evidencia la presencia de la cornisa original, que se conserva entre las dos plantas altas.
Los accesos al edificio se encuentran en la fachada de levante uno de los mismos sirve de acceso a las dependencias de las monjas y otro es el correspondiente a la portada de la iglesia.
Destacan sus originales carpinterías y detalles de sus cerrajerías, tanto de puertas como de ventanas, así como la azulejería del s. XVIII, existente en numerosas habitaciones y pequeños altares distribuidos por las plantas.
La iglesia
Fue proyectada de conformidad a los patrones del neoclasicismo, tal como fueron divulgados por las Academias de Bellas Artes.
Se trata de un templo de planta de cruz latina, con nave única, formada cuatro tramos contiguos, con capillas laterales configuradas por medio de leves rehundidos en los muros y el resalte de las semicolumnas de orden paladiano, que además sostienen una cornisa que recorre todo el templo, excepto en el imafronte y separa la bóveda que cubre la nave de los muros del edificio. Ésta bóveda es de medio cañón con lunetos y arcos fajones.
Las capillas laterales tienen altares de mármol rojo y sobre los mismos destacan los lienzos de Vicente López enmarcados por pilastras acanaladas, doradas y coronadas por querubines, que sostienen sobre sus cabezas la cornisa, en la que recae una laurea con decoración floral encintada, que varía en cada uno de los altares, la cual encierra en su interior los símbolos de los santos a quienes están dedicados.
El crucero presenta un transepto de gran profundidad, que configura la nave secundaria transversal. El cruce de las dos naves está resuelto mediante bóveda vaida, que en el exterior se cubre mediante cúpula de media naranja, con teja curva vidriada en color azul. Los altares del crucero son de mayor tamaño que los de la nave y su decoración en estuco simula materiales nobles. El pavimento de la iglesia es de mármol blanco y gris azulado.
El presbiterio tiene planta cuadrada y en él se sitúa el altar principal, entre cuatro columnas del mismo orden que el resto de la nave y que sustentan el mismo entablamento. Éstas guardan la misma disposición de arco de triunfo que en la fachada y llevan una pátina que imita los tonos verdes y oscuros del mármol, estando dorados sus capiteles corintios. En las calles laterales destacan las esculturas de Santiago Baglieto notable artista del siglo XIX, que trabajó en Murcia y Orihuela, San Miguel y San Rafael, sobre las que se encuentran las del escultor José María Sánchez Lozano (1904-1995), Santa Clara y San Francisco de Sales. En su origen se encontraban cuatro lienzos, en el lado del evangelio, San Antonio de Padua y El Sagrado Corazón de Jesús adorado por los Ángeles, y en el lado de la epístola San Francisco de Sales entregando las Constituciones a Santa Juana Chantal y la Visitación, titular de la Orden. A su izquierda queda el hueco que sirve de conexión con el coro de clausura, a la derecha la puerta que comunica con la sacristía. Existe otro coro que se sitúa por encima del primer tramo a los pies de la nave principal.
La fachada de la iglesia es de composición plana. Mediante el empleo de cuatro pilastras de fuste liso de mármol rojo, apoyadas en un zócalo corrido de mármol oscuro, queda dividido el frente en tres tramos. El tramo central es más ancho, contiene el hueco de acceso rectangular, rematado mediante arco de medio punto de mármol negro, con una cornisa sostenida por dos ménsulas sobre el mismo a modo de guardapolvos y por encima una gran ventana enrejada. Los tramos laterales tienen dos hornacinas superpuestas, que se encuentran ocupadas por esculturas. A la izquierda se encuentran las imágenes de San Francisco de Sales y San Carlos Borromeo y a la derecha Santa Juana de Chantal y San Francisco de Asís. Un frontón triangular, cuyo tímpano ostenta un gran escudo nobiliario con las armas de los fundadores, de España y Portugal, corona el entablamento a modo de remate de la fachada. Por encima del frontón se encuentran dos pequeños cuerpos de campana, retirados del plano general de la fachada, con forma de pequeño templete de cuatro lados y cubiertos por un tejado a cuatro aguas de tejas vidriadas azules.
Las esculturas son obra también de Santiago Baglieto. Éstas junto a las del altar mayor son las únicas de este autor que se conservan en Orihuela, ya que el resto fueron destruidas en la guerra civil de 1936.
Una solución similar a su fachada es la que presentó el arquitecto Vicente Ferrer a la Academia de San Carlos en el año 1807 y que debía conocer Fray Antonio de Benimasot. Ésta parece inspirada en las portadas de iglesias como la del Redentore de Venecia de Andrea Palladio y San Andrés de Mantua de Alberti.
La decoración interior corrió a cargo del más prestigioso pintor académico de la época, el valenciano Vicente López Portañana, «el más famoso y destacado pintor académico», según Vicente Aguilera Cerni y «el más representativo pintor de la época», de acuerdo con Carmen Gracia, gracias a que en este momento era pintor de cámara y se ocupaba de encargos reales, colaborando con él su hijo Luis. Los lienzos encargados respondían al programa iconográfico impuesto por la infanta Mª Francisca, exaltando el ideario de la orden franciscana junto con los santos patrones de los fundadores, San Carlos Borromeo y Santa Isabel de Portugal. José Luis Díez atribuye seis lienzos a Vicente López, cuatro a su hijo Luis, atribuyendo otro de ellos a uno de sus hijos sin concretar.
El conjunto de la iglesia y fachada ofrecen gran homogeneidad y armonía en su composición y se enmarca dentro de la arquitectura de estilo academicista que deriva de las propuestas neoclásicas.
b) Partes integrantes:
Iglesia, con naves, cúpula, coros y sacristía.
Naves y claustro
Jardín, con templete y gruta y huerta con aljibe.
Cementerio
Cerca
c) Bienes muebles vinculados a la historia del antiguo monasterio Jerónimo
De conformidad con lo dispuesto en los artículos 28.2 c) y 38.2 de la ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, en el proceso de declaración se complementará este apartado consignando la relación de los elementos muebles, especificando su grado de vinculación con el monumento, y la sección del Iinventario Generald el Patrimoni Cultural Valenicano en el que serán inscritos.
d) Delimitación del entorno afectado:
El monasterio se encuentra inmerso en el ámbito del Conjunto Histórico de la ciudad de Orihuela, declarada Bien de Interés Cultural por Decreto 845 de 1969 y en el que está vigente el Plan Especial de Ordenación y Protección del Centro Histórico de Orihuela (BOP 23 de mayo de 1995 de Alicante). Así mismo está ubicado junto a los monumentos de la iglesia de las Santas Justa y Rufina y Las murallas de la Ciudad y por lo tanto en sus entornos de protección.
Justificación de la Delimitación Propuesta:
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el bien de interés cultural, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el bien de interés cultural y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
- Espacios públicos en contacto directo con el bien de interés cultural y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el bien de interés cultural afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
e) Descripción de la línea delimitadora:
Origen: esquina nordeste de la parcela catastral nº 01 de la manzana 99742, Punto A.
Sentido: Horario.
Línea delimitadora: la línea delimitadora sigue a sur incorporando las parcelas 01, 05 y 04 de la manzana 99742. Cruza la calle Togores y la manzana 99747 por las medianeras oeste de las parcelas 04 y 07. Sigue a Este por el eje de la calle Río y recorre la medianera oeste de la parcela 10 de la manzana catastral nº 99735. Cruza el río Segura e incorporándolo hasta la parcela 04 de la manzana 97738 lo vuelve a cruzar. Recorre las fachadas de las parcelas de la manzana 97748 recayentes a la calle Malecón hasta la 04 de la manzana 97749. Cruza la calle Malecón e incorpora las parcelas de la manzana 97745 recayentes a la calle Meca. Cruza la calle Meca e incluye la manzana 98744 excepto la parcela 10 y el edificio sede del ayuntamiento. Cruza la calle Arneva y se dirige por la fachada norte de la iglesia de Santas Justa y Rufina hasta el punto de origen.
Normativa de protección del monasterio y su entorno.
Monumento:
Art. 1. Se atendrá a lo dispuesto en la Sección Segunda, Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del Capítulo III, de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano aplicable a la categoría de Monumento.
Art. 2. Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el art. 35 de la citada Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
Entorno de protección:
Art. 3. De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la citada Ley de Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la conselleria competente en materia de Cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante al aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley. La presente normativa regirá con carácter provisional hasta que se redacte el Plan Especial de protección del monumento y su entorno y éste alcance validación patrimonial.
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
Art. 4. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad de trámite autorizatorio previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de estos inmuebles.
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a esta administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
Art. 5. La contravención de lo previsto en los artículos anteriores, determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley 4/1998,de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.
Art. 6. Criterios de Intervención.
1. Se mantendrán las pautas de la parcelación histórica del entorno.
2. Serán mantenidas las alineaciones históricas de la edificación conservadas hasta la actualidad.
3. Los edificios tradicionales del entorno, por su alto valor ambiental y testimonial de una arquitectura y tipología que caracteriza al mismo, deberán mantener las fachadas visibles desde la vía pública, preservando y restaurando los caracteres originarios de las mismas.
4. El número de plantas permitidas es de dos alturas (planta baja más una), salvo los edificios recayentes a la calle Arneva y la plaza del Carmen, que será de tres alturas (planta baja más dos), quedando prohibidos los semisótanos. Los edificios que superen este número de plantas se regirán por el régimen Fuera de ordenación. A tal efecto en los supuestos de que concluya su vida útil, se pretendan obras de reforma de trascendencia equiparable a la reedificación, una remodelación con eliminación de las plantas superiores, o una sustitución voluntaria de los mismos le serán de aplicación las ordenanzas de protección de esta normativa. Todo ello sin perjuicio de la posible aplicación del art. 21 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano a estos inmuebles.
5. La altura de cornisa máxima es de 10,00 m para tres plantas y 7,00 m para dos plantas.
6. Las cubiertas, de acuerdo con la tipología de la zona, serán en el cuerpo principal del edificio, cuya profundidad edificable oscilará entre 8 y 11 metros, inclinadas, de teja árabe, con pendiente comprendida entre 25% y 40%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima 2,25 m respecto de la línea de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico-contextual.
7. Las nuevas edificaciones se adecuarán con carácter estético a la tipología y acabados tradicionales de Orihuela atendiendo la fachada a las siguientes disposiciones:
- Aleros con longitud máxima de vuelo de 35 cm.
- Impostas, molduras, recercados, cinchos, remates ornamentales y demás elementos compositivos con una longitud máxima de vuelo de 15 cm.
- Huecos de fachada de proporción vertical, con la posible excepción de plantas bajas o cambras según la tipología compositiva del municipio.
- Balcones de barandilla metálica, con anchura máxima de vuelo de 40 cm, 15 cm de canto y longitud máxima de 1.80 m. Se prohíben los miradores.
- Las carpinterías serán de madera.
- Se prohíben las persianas, salvo las persianillas exteriores enrollables tradicionales.
8. El uso permitido en esta zona será el Residencial. Se admitirán los siguientes usos, siempre que muestren su compatibilidad con las arquitecturas tradicionales de la zona:
A) Almacenes.
B) Locales industriales ubicados en planta baja.
C) Locales de oficina.
D) Uso comercial.
E) Religioso
Art. 7. Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc..., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc..., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la conselleria competente en materia de Cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior a los planos de fachada de los edificios que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
Art. 8. En cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o su entorno de protección, resultará de aplicación el régimen tutelar establecido en el art. 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, para la salvaguarda del patrimonio arqueológico.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML