Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 6699, del 25-01-2012 (2012/134)

Notificació de la sentència dictada en el judici ordinari número 1004/2009.
---------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6699

Data del DOGV
:   25-01-2012

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2012/134

CVE


Data del document


Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 1 de Castelló de la Plana

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el judici ordinari número 1004/2009. [2012/134]  
Procediment ordinari 001004/2009  
De: María del Carme Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres.  
Procuradora: M.ª Pilar Sanz Yuste.  
Contra: Alfonso García Piqueras i Vanesa García Piqueras.  
Procuradora: M.ª Luisa Pascual Vallés.  
En este procediment ordinari, seguit a instàncies de María del Carme Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres contra Alfonso García Piqueras i Vanesa García Piqueras, s'ha dictat la sentència que diu literalment:  
  
«Sentència número 92/2011  
Jutge que la dicta: José Antonio Oreja Martínez.  
Lloc: Castelló de la Plana.  
Data: 11 d'abril de 2011.  
Part demandant: María del Carmen Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres.  
Procuradora: M.ª Pilar Sanz Yuste.  
Part demandada: Alfonso García Piqueras i Vanesa García Piqueras.  
Procuradora: M.ª Luisa Pascual Vallés.  
Vistos per José Antonio Orea Martínez, magistrat jutge del Jutjat de Primera Instància número 1 de Castelló de la Plana estes actuacions de juí ordinari sobre la resolució contractual i la reclamació d'una quantitat seguits davant d'este Jutjat davall el número 1004 de l'any 2009 a instàncies de María del Carmen Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres representats per la procuradora M.ª Pilar Sanz Yuste i assistits per la lletrada Mara Donnay Brisa contra Vanesa García Piqueras i Alfonso García Piqueras representat este últim per la procuradora M.ª Luisa Pascual Vallés i assistit per la lletrada Carolina D. Mallach Monferrer.  
Antecedents de fet  
Primer. Pel procurador de la part actora en la representació indicada i per mitjà d'un escrit que per torn de repartiment va correspondre a este Jutjat es va presentar una demanda de juí ordinari en què, en síntesi, al·legava: en data 12 de juliol de 2008 els demandants van subscriure amb els demandats un contracte que van denominar Contracte d'arres o senyal, per a l'adquisició d'una vivenda. En el dit contracte, els demandats s'obligaven a vendre i els demandants a comprar la vivenda-apartament lliure de càrregues i arrendaments i al corrent de pagament de les contribucions i imposats pel preu estipulat. En l'acte de la firma, els demandants van entregar als demandats la quantitat de 10.000 euros, pactant que es tornarien duplicades en cas que incompliren els venedors allò que s'ha pactat, o es perdrien si qui incomplia eren els compradors. Les parts es van obligar a firmar l'escriptura pública de compravenda al gener de 2009, moment en el qual s'abonaria la resta del preu pactat. En el moment que s'anava a escripturar el notari va advertir que la finca estava gravada amb una hipoteca de 153.800 euros, la qual els demandats estaven disposats a cancel·lar amb l'import de la venda, però a més també estava gravada amb un embargament dimanant de l'execució hipotecària nombre 378/2002 del Jutjat de Primera Instància número 2 d'Almansa per un import de 142.797 euros; es va lliurar una certificació de càrregues en el procediment indicat. La data d'anotació de l'embargament (19 de juny de 2008) era anterior a la firma del contracte d'arres que ens ocupa, per la qual cosa era conegut pels demandats. Els demandants es van negar a subscriure el contracte i els demandats es van negar inclús a restituir la quantitat que se'ls va entregar. Al no poder transmetre la vivenda lliure càrregues procedix resoldre el contracte amb la restitució del doble de la quantitat entregada en concepte d'arres atés que es va pactar així.  
Adduïa els fonaments de dret que estimava d'aplicació i acabava sol·licitant que es dictara una sentència per la qual s'estime íntegrament la demanda i es declare resolt el contracte, subscrit entre les parts, de data 12 de juliol de 2008 i condemne els demandats a pagar als demandants la quantitat de 20.000 euros, amb condemna expressa en costes.  
  
Segon. Admesa a tràmit la demanda, es va emplaçar als demandats, que a través de la seua representació va presentar un escrit de contestació el codemandat, senyor García, en el qual, resumidament al·legava: es desconeixia l'existència de l'embargament que de fet es va anotar dies abans a subscriure el contracte. L'embargament era sobre el 50% de la vivenda de què era titular el demandat, sense que tinguera coneixement que poguera existir cap deute pendent amb el Banco Bilbao Vizcaya. L'embargament es va realitzar en el curs d'una execució hipotecària (número 378/2002 del Jutjat de Primera Instància número 2 d'Almansa) instat fa sis anys per l'entitat bancària. La vivenda es va subhastar o va adjudicar a l'executant, per la qual cosa el demandat pensava que amb això havia sigut satisfet completament el deute. El demandat, que no es va personar en el procediment, va decidir tancar l'empresa i traslladar-se a Castelló. Per això desconeixia els embargaments, ja que les notificacions es realitzaven per edictes, això a pesar que des de 2004 està empadronat a Benicàssim pel que el Jutjat podria esbrinar el domicili. En pensar que havia saldat els deutes, en 2004 va comprar la vivenda objecte d'estes actuacions juntament amb la seua germana. A més, com que no podia vendre la vivenda el Banc de València ha instat un procediment d'execució hipotecària. Es va tractar de solucionar el problema a través del pare dels demandats però estos no van voler atendre a una solució. No procedix la devolució del doble de les quantitats entregades, perquè el contracte és nul, ja que existix un error en els contractants en el consentiment en creure que la vivenda no tenia més càrregues que la hipoteca. Els demandants només poden reclamar la devolució d'allò que s'ha entregat, però reclamant les quantitats basant-se en una resolució contractual, no poden reclamar-se en este procediment. No obstant això, la interpretació tant de l'article 1454 com de l'article 1152 del Codi Civil ha de ser restrictiva, permetent la seua moderació pels tribunals. L'incompliment del contracte no va ser per voluntat dels venedors, a més el registre és públic.  
Després d'adduir els fonaments de dret pertinents acabava sol·licitant que es dictara una sentència per la qual:  
Es desestime la demanda interposada per ser nul el contracte, i que s'absolga el meu representat de les pretensions dels demandants, amb imposició de les costes processals.  
Subsidiàriament es desestime parcialment la demanda, declarant que l'única quantitat a abonar pel demandat és 10.000 euros, sense altres interessos que els de l'article 576 de la Llei d'Enjudiciament Civil i sense condemna en costes.  
Tercer. Celebrada l'audiència prèvia i després d'intentar la conciliació sense èxit, les parts, si és el cas, van realitzar al·legacions respecte a les excepcions processals i la impugnació documental, amb fixació de fets controvertits. En ser l'única prova proposta la documental que consta en les actuacions, estes es van deixar concluses per a sentència.  
  
Fonaments de dret  
Primer. Les parts subscriuen un contracte d'arres redactat pels demandats, ja que res en contra indiquen, per tant són estos els que determinen les clàusules contractuals acceptades pels demandants (art. 1255 CC). En el contracte indicat es determina l'objecte de la compravenda i de forma clara s'establix que l'immoble serà comprat (per tant transmés) lliure de càrregues i arrendaments (pacte primer). En el pacte segon s'establix l'entrega, en concepte d'arres o senyal, de la quantitat de 10.000 euros pels compradors, que perdran "si incompliren allò que s'ha convingut en el present document, o tindran dret a percebre duplicades si l'incompliment es produïra pels venedors".  
  
Actualment la jurisprudència ha distingit entre els següents tipus d'arres: a) Confirmatòries. Són les dirigides a reforçar l'existència del contracte, constituint un senyal o prova de la seua celebració, o bé representant un principi d'execució. b) Penals. La seua finalitat, és la d'establir una garantia del compliment del contracte mitjançant la seua pèrdua o devolució duplicada, cas d'incompliment per un o altre contractant. c) Penitencials. Són un mitjà lícit de desistir les parts del contracte mitjançant la pèrdua o la restitució duplicada, que es referix específicament l'article 1454 del Codi Civil.  
Els dubtes que puguen sorgir en la determinació del tipus d'arres que ens trobem han de resoldre's en atenció a les normes d'interpretació dels contractes, per a saber l'abast i l'eficàcia que les parts van voler donar a les arres. Tenint en compte que les arres o el senyal que com a garantia permet l'article 1.454 del Codi Civil té un caràcter excepcional que exigix una interpretació restrictiva de les clàusules contractuals, s'ha d'entendre, en cas contrari, que es tracta d'una simple bestreta a compte del preu que servix per a confirmar-lo, per la qual cosa la seua condició penitencial serà necessari que eixa siga l'expressa voluntat de les parts. Per tant, s'haurà d'expressar d'una manera clara i evident el seu caràcter de penitencials o penals.  
Segons allò que s'ha indicat, no hi ha dubte que les parts van voler donar el caràcter de penals a les arres, ja que determinen les conseqüències per al cas d'incompliment per alguna de les parts, com així s'observa d'allò que s'ha determinat en la clàusula segona.  
La sentència de l'Audiència Provincial de Madrid del 10 d'octubre de 2006 explica que "en substància les arres són una quantitat de diners (o en altres coses generalment fungibles) que poden entregar-se ambdós contractants entre si o només l'un a l'altre, en un contracte o precontracte (habitualment de compravenda, encara que també puga ser d'un altre tipus, per exemple, permuta o arrendament) La funció que complisquen eixes arres o senyal serà la que els contractants hagen volgut donar-los en cada cas".  
Establix la sentència de l'Audiència Provincial de Castelló d'11 gener de 2010: "La sentència d'instància fa una anàlisi detinguda del contracte subscrit en el document privat de data 22 de febrer de 2007, amb les modificacions realitzades per un altre de 18 de maig de 2007, i arriba a una conclusió encertada tant sobre el seu caràcter, de verdader contracte de compravenda, com sobre la clàusula setena, en relació amb la segona a), que recollia l'entrega dels 12.000, entenent que no es tracta d'un supòsit genuí d'arres penitencials, a pesar de l'expressió en el propi contracte, sinó que l'entrega de tal quantitat integrava una simple bestreta a compte del preu, i s'establia, en la clàusula setena, que si el venedor incomplia el contracte, hauria de reembossar al comprador el doble de l'import que li haguera entregat. En funció dels termes d'eixa clàusula i entenent que no constituïa un verdader pacte d'arres penitencials en la mesura que no permetia el desistiment voluntari del contracte mitjançant la pèrdua o la restitució duplicada (arres a què específica i únicament es referix l'article 1454 CC), no hi ha dubte que sí que suposava un supòsit de les denominades arres penals, a les quals se li assigna una funció de garantia de compliment, que es perden en cas d'incompliment però que no permet deslligar-se del contracte, i que funcionen de mode semblant a la clàusula penal de l'article 1154 del Codi Civil, com a rescabalament, per al cas d'incompliment.  
  
Des d'esta perspectiva, l'expressa però genèrica referència continguda en el contracte es pot interpretar que comportava la ferma, deliberada i decidida voluntat de venedor i comprador de subscriure un pacte en què la demostració de l'incompliment reprotxable al venedor comportara que estiguera obligat a restituir al comprador el doble de la quantitat entregada per este, i així es va estipular expressament. Per tant, la jutjadora d'instància, fent una adequada interpretació de la clàusula controvertida, conclou que es tracta d'arres penals les establides en el contracte i, en conseqüència, estima la demanda, no sent incongruent que les arres que servixen per a confirmar el contracte es puguen considerar com a penals, davant de la previsió de l'incompliment, que és el que van voler els interessats en redactar el pacte de la clàusula setena del contracte".  
Segon. L'escriptura pública no es va atorgar pel fet que la finca no sols estava gravada amb una hipoteca, coneguda pels demandats i que en data la dita escriptura res van fer per a cancel·lar-la, com era la seua obligació segons allò que s'ha pactat, sinó que a més estava gravada amb un embargament. El demandat senyor García ve a al·legar en general que:  
1.º Desconeixia l'existència de l'embargament. Per això el contracte és nul ja que hi ha un vici del consentiment.  
2.º Els demandats no van voler atendre a la solució que els van proposar els venedors.  
Respecte a esta última al·legació no s'aconseguix saber quina solució pot existir més enllà de cancel·lar l'embargament amb el pagament de la quantitat que corresponga, circumstància que no es va fer. Tampoc explica la part la solució que es proposa. Però a més, els compradors, ací demandants, insten el que es va pactar, açò és, que se'ls transmetera l'immoble lliure de qualsevol gravamen.  
Respecte de l'error al·legat, que l'article 1256 del Codi Civil preveu juntament amb el dol i a la intimidació, com a vici del consentiment i que dóna lloc a la nul·litat del contracte si complix allò que s'ha disposat en l'article 1266, la sentència del Tribunal Suprem de 24 de gener de 2003 assenyala: «d'acord amb la doctrina d'esta Sala, perquè l'error invalide el consentiment, s'ha de tractar d'error excusable, és a dir, aquell que no es puga atribuir a negligència de la part que ho al·lega, ja que l'error inexcusable no és susceptible de donar lloc a la nul·litat sol·licitada per no afectar el consentiment, així ho entenen les sentències de 14 i 18 de febrer de 1994, de 6 de novembre de 1996 i de 30 de setembre de 1999", i s'assenyala en la penúltima de les citades que "la doctrina i la jurisprudència ve reiteradament exigint que l'error al·legat no siga inexcusable, havent-hi pronunciament per la seua inadmissió, si este recau sobre les condicions jurídiques de la cosa i en el contracte va intervindre un lletrat, o s'haguera pogut evitar l'error amb una diligència normal"; amb citació d'altres diverses, la sentència de 12 de juliol de 2002 recull doctrina respecte de l'error en l'objecte a què es referix el paràgraf primer de l'article 1265 del Codi Civil i establix que "serà determinant de la invalidació del contracte únicament si reunix dos requisits fonamentals: a) Ser essencial perquè la cosa no tinga alguna de les condicions que se li atribuïxen, i precisament de la que de manera primordial i bàsica va motivar la celebració del negoci atesa la finalitat d'este. b) Que no siga imputable a qui ho patix i no haja pogut ser evitat mitjançant l'ocupació, per part de qui ho ha patit, d'una diligència mitjana o regular tenint en compte la condició de les persones, perquè d'acord amb els postulats de la bona fe, el requisit de l'excusabilidad òmpliga per funció bàsica impedir que l'ordenament protegisca a qui ha patit l'error quan este no mereix eixa protecció per la seua conducta negligent ja que en este cas ha d'establir-se eixa protecció a l'altra part contractant que la mereix per la confiança infosa per la declaració (sentències de 18 de febrer i 3 de març de 1994)". En principi resulta paradoxal que qui al·legue l'error del consentiment siga el propi venedor sobre les càrregues que pesen sobre la seua finca. L'existència d'un procediment executiu era sabut pel demandat, com no pot ser d'una altra forma ja que va deixar de complir les seues obligacions de pagament del préstec hipotecari. Si es desentén del procediment, no és responsabilitat dels demandants, ni pot pretendre que siga el jutjat executant qui s'encarregue d'esbrinar el seu domicili, màximament quan la diligència fa que siga el demandat mateix (executat en el procediment indicat) qui haja de facilitar el seu domicili al jutjat i interessar-se per les actuacions que se seguixen en contra seua. L'al·legació referent a què se li va fer notificacions mitjançant edictes, l'única cosa que denota és la irresponsabilitat i deixadesa del demandat davant una actuació executiva contra del seu patrimoni, esta actitud no pot perjudicar els demandants. Però a més, com bé diu el demandat, el registre és públic per la qual cosa, tenint en compte les circumstàncies que hi concorrien (execució indicada) era en tot punt lògic que s'assegurara del resultat del procediment executiu indicat que poguera afectar (com així ha sigut) a altres béns del seu patrimoni. En definitiva, el suposat error al·legat és en tot punt excusable.  
  
Per tant, els demandats incomplixen la seua obligació de transmetre la vivenda lliure de càrregues, que està gravada amb un embargament a més d'una hipoteca. Per la qual cosa, en virtut d'allò que s'ha pactat per les parts, han de restituir el doble de la quantitat entregada pels demandants amb la resolució del contracte.  
Tercer. Les costes s'imposaran als demandats per imperatiu de l'article 394.1 de la Llei d'Enjudiciament Civil.  
Vistos els articles legals citats i la resta de pertinent i general aplicació,  
Dispose:  
Estime la demanda interposada per María del Carmen Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres contra Vanesa García Piqueras i Alfonso García Piqueras i condemne els demandats als pronunciaments següents: es declara resolt el contracte de data 12 de juliol de 2008 i han de pagar, als demandants, dotze mil euros (12.000 €) més l'interés legal des de la interposició de la demanda i les costes processals.  
Notifiqueu esta sentència a les parts, i feu-los saber que en contra seua, es pot interposar un recurs d'apel·lació que, si és el cas, haurà d'interposar-se davant d'este Jutjat mateix dins dels cinc dies següents a aquell en què es notifique esta resolució.  
En virtut del que establix la disposició addicional quinzena de la Llei Orgànica 1/2009, de 3 de novembre, complementària de la Llei de Reforma de la Legislació Processal per a la Implantació de la Nova Oficina Judicial, per la qual es modifica la Llei Orgànica 6/1985, d'1 de juliol, de Poder Judicial, per a l'admissió a tràmit del recurs serà necessari que la part recurrent haja efectuat el depòsit corresponent en el compte de depòsits i consignacions del Jutjat; sense este requisit no s'admetrà a tràmit.  
Porteu l'original al llibre de sentència.  
Mitjançant esta sentència meua, de la qual s'expedirà un testimoni per a incorporar-lo a les actuacions, ho pronuncie mane i firme».  
  
Publicació. Donada, llegida i publicada que ha sigut la sentència anterior pel magistrat jutge que l'ha dictada, mentre celebrava audiència pública, el mateix dia de la seua data. En done fe.  
  
I atés que la demanda indicada, Vanesa García Piqueras, es troba en parador desconegut, s'expedix el este edicte a fi que li servisca de notificació en forma.  
  
Castelló de la Plana, 28 de novembre de 2011.- La secretària judicial: Ana Isabel Yagüe Ribes.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 6699, del 25-01-2012 (2012/134)

Notificación de la sentencia dictada en el juicio ordinario número 1004/2009.
-----------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   6699

Fecha DOGV
:   25-01-2012

Sección del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓN DE JUSTICIA

Número del documento
:   2012/134

CVE


Fecha del documento


Organismo emisor
:   Juzgado de Primera Instancia Número 1 de Castellon de la Plana

Tipo de documento
:   Edicto

Notificación de la sentencia dictada en el juicio ordinario número 1004/2009. [2012/134]  
Procedimiento ordinario 001004/2009  
De: María del Carmen Bou Forcada y Miguel Moliner Carreres.  
Procuradora: M.ª Pilar Sanz Yuste.  
Contra: Alfonso García Piqueras y Vanesa García Piqueras.  
Procuradora: M.ª Luisa Pascual Vallés.  
En el presente procedimiento ordinario seguido a instancia de María del Carmen Bou Forcada y Miguel Moliner Carreres frente a Alfonso García Piqueras y Vanesa García Piqueras se ha dictado sentencia, cuyo tenor literal es el siguiente:  
«Sentencia número 92/2011  
Juez que la dicta: José Antonio Orea Martínez.  
Lugar: Castellón de la Plana.  
Fecha: 11 de abril de 2011.  
Parte demandante: María del Carmen Bou Forcada y Miguel Moliner Carreres.  
Procuradora: M.ª Pilar Sanz Yuste.  
Parte demandada: Alfonso García Piqueras y Vanesa García Piqueras.  
Procuradora: M.ª Luisa Pascual Vallés.  
Vistos por José Antonio Orea Martínez, magistrado juez del Juzgado de Primera Instancia número 1 de Castellón de la Plana los presentes autos de juicio ordinario sobre resolución contractual y reclamación de cantidad seguidos ante este Juzgado bajo el número 1004 del año 2009 a instancia de María del Carmen Bou Forcada y Miguel Moliner Carreres representados por la procuradora M.ª Pilar Sanz Yuste y asistidos por la letrada Mara Donnay Brisa contra Vanesa García Piqueras y Alfonso García Piqueras representado este último por la procuradora M.ª Luisa Pascual Vallés y asistido por la letrada Carolina D. Mallach Monferrer.  
Antecedentes de hecho  
Primero. Por el procurador de la parte actora en la representación indicada y mediante escrito que por turno de reparto correspondió a este Juzgado se presentó demanda de juicio ordinario en la que, en síntesis, alegaba: en fecha 12 de julio de 2008 los demandantes suscribieron con los demandados un contrato que denominaron Contrato de arras o señal, para la adquisición de una vivienda. En dicho contrato, los demandados se obligaban a vender y los demandantes a comprar la vivienda-apartamento libre de cargas y arrendamientos y al corriente de pago de las contribuciones e impuestos por el precio estipulado. En el acto de la firma, los demandantes entregaron a los demandados la cantidad de 10.000 euros, pactando que se devolverían dobladas en caso que incumplieran los vendedores lo pactado, o se perderían si quién incumplía eran los compradores. Las partes se obligaron a firmar la escritura pública de compraventa en enero de 2009, momento en el cual se abonaría el resto del precio pactado. En el momento que se iba a escriturar el notario advirtió que la finca estaba gravada con una hipoteca de 153.800 euros, la cual los demandados estaban dispuestos a cancelar con el importe de la venta, pero además también estaba gravada con un embargo dimanante de la ejecución hipotecaria número 378/2002 del Juzgado de Primera Instancia número 2 de Almansa por importe de 142.797 euros, habiéndose expedido certificación de cargas en dicho procedimiento. La fecha de anotación del embargo (19 de junio de 2008) era anterior a la firma del contrato de arras que nos ocupa, por lo que era conocido por los demandados. Los demandantes se negaron a suscribir el contrato y los demandados se negaron incluso a restituir la cantidad que se les entregó. Al no poder transmitir la vivienda libre cargas procede resolver el contrato con restitución del doble de la cantidad entregada en concepto de arras por haberse así pactado.  
Aducía los fundamentos de derecho que estimaba de aplicación y terminaba solicitando que se dictara sentencia por la que se estime íntegramente la demanda y declare resuelto el contrato suscrito entre las partes de fecha 12 de julio de 2008 y condene a los demandados a abonar a los demandantes la cantidad de 20.000 euros, con expresa condena en costas.  
Segundo. Admitida a trámite la demanda se emplazó a los demandados, que a través de su representación presentó escrito de contestación el codemandado señor García en el que, resumidamente, alegaba: se desconocía la existencia del embargo que de hecho se anotó días antes a suscribir el contrato. El embargo era sobre el 50% de la vivienda que era titular el demandado, sin que tuviera conocimiento que pudiera existir alguna deuda pendiente con el Banco Bilbao Vizcaya. Dicho embargo se realizó en el curso de una ejecución hipotecaria (número 378/2002 del Juzgado de Primera Instancia número 2 de Almansa) instado hace seis años por la entidad bancaria. La vivienda se subastó o adjudicó a la ejecutante pensando el demandado que con ello había sido satisfecha completamente la deuda. El demandado, que no se personó en el procedimiento, decidió cerrar la empresa y trasladarse a Castellón. Por ello desconocía los embargos ya que las notificaciones se realizaban por edictos, ello a pesar que desde el 2004 está empadronado en Benicasim por lo que el Juzgado podría averiguar el domicilio. Al pensar que había saldado las deudas compró en 2004 la vivienda objeto de las presentes actuaciones junto con su hermana. Además, al no poder vender la vivienda el Banco de Valencia ha instado un procedimiento de ejecución hipotecaria. Se trató de solucionar el problema a través del padre de los demandados pero éstos no quisieron atender a una solución. No procede la devolución del doble de las cantidades entregadas ya que el contrato es nulo ya que existe en los contratantes un error en el consentimiento al creer que la vivienda no tenía más cargas que la hipoteca. Los demandantes sólo pueden reclamar la devolución de lo entregado, pero reclamando las cantidades en base a una resolución contractual, no pueden reclamarse en este procedimiento. No obstante, la interpretación tanto del artículo 1454 como del artículo 1152 del Código Civil debe ser restrictiva, permitiendo su moderación por los tribunales. El incumplimiento del contrato no fue por voluntad de los vendedores, además el registro es público.  
Tras aducir los fundamentos de derecho pertinentes terminaba solicitando que se dictara sentencia por la que:  
- Se desestime la demanda interpuesta por ser nulo el contrato, absolviendo a mi representado de las pretensiones de los demandantes, con imposición de las costas procesales.  
- Subsidiariamente se desestime parcialmente la demanda declarando que la única cantidad a abonar por el demandado es 10.000 euros, sin otros intereses que los del artículo 576 de la Ley de Enjuiciamiento Civil y sin condena en costas.  
Tercero. Celebrada la audiencia previa y tras intentar la conciliación sin éxito, las partes, en su caso, realizaron alegaciones respecto a las excepciones procesales e impugnación documental, con fijación de hechos controvertidos. Al ser la única prueba propuesta la documental que consta en las actuaciones, se dejaron estas conclusas para sentencia.  
Fundamentos de derecho  
Primero. Las partes suscriben un contrato de arras redactado por los demandados, ya que nada en contrario indican, por tanto son éstos los que determinan las cláusulas contractuales aceptadas por los demandantes (art. 1255 CC). En dicho contrato se determina el objeto de la compraventa y de forma clara se establece que el inmueble será comprado (por tanto transmitido) libre de cargas y arrendamientos (pacto primero). En el pacto segundo se establece la entrega, en concepto de arras o señal, de la cantidad de 10.000 euros por los compradores, que perderán "si incumplieran lo convenido en el presente documento, o tendrán derecho a percibir dobladas si el incumplimiento se produjera por los vendedores".  
Actualmente la jurisprudencia ha distinguido entre los siguientes tipos de arras: a) Confirmatorias. Son las dirigidas a reforzar la existencia del contrato, constituyendo una señal o prueba de su celebración, o bien representando un principio de ejecución. b) Penales. Su finalidad, es la de establecer una garantía del cumplimiento del contrato mediante su pérdida o devolución doblada, caso de incumplimiento por uno u otro contratante. c) Penitenciales. Son un medio lícito de desistir las partes del contrato mediante la pérdida o restitución doblada, que se refiere específicamente el artículo 1454 del Código Civil.  
Las dudas que puedan surgir en la determinación del tipo de arras que nos encontramos han de resolverse en atención a las normas de interpretación de los contratos, para saber el alcance y eficacia que las partes quisieron dar a las arras. Teniendo en cuenta que las arras o señal que como garantía permite el artículo 1.454 del Código Civil tiene un carácter excepcional que exige una interpretación restrictiva de las cláusulas contractuales debiendo entenderse en caso contrario que se trata de un simple anticipo a cuenta del precio que sirve para confirmarlo, por lo que su condición penitencial será necesario que esa sea la expresa voluntad de las partes. Debiendo, por tanto, expresar de una manera clara y evidente su carácter de penitenciales o penales.  
Según lo indicado no cabe duda que las partes quisieron dar el carácter de penales a las arras ya que determinan las consecuencias para el caso de incumplimiento por alguna de las partes, como así se observa de lo determinado en la cláusula segunda.  
La sentencia de la Audiencia Provincial de Madrid del 10 de octubre de 2006 explica que "en sustancia las arras son una cantidad de dinero (o en otras cosas generalmente fungibles) que pueden entregarse ambos contratantes entre sí o solamente uno a otro, en un contrato o precontrato (habitualmente de compraventa, aunque también pueda ser de otro tipo, por ejemplo, permuta o arrendamiento) La función que cumplan esas arras o señal será la que los contratantes hayan querido darles en cada caso".  
Establece la sentencia de la Audiencia Provincial de Castellón de 11 enero de 2010: "La sentencia de instancia hace un análisis detenido del contrato suscrito en documento privado de fecha 22 de febrero de 2007, con las modificaciones realizadas por otro de 18 de mayo de 2007, y llega a una conclusión acertada tanto sobre su carácter, de verdadero contrato de compraventa, como sobre la cláusula séptima, en relación con la segunda a), que recogía la entrega de los 12.000, entendiendo que no se trata de un supuesto genuino de arras penitenciales, pese a la expresión en el propio contrato, sino que la entrega de tal cantidad integraba un simple anticipo a cuenta del precio, estableciéndose en la cláusula séptima que si el vendedor incumplía el contrato tendría que reembolsar al comprador el doble del importe que le hubiere entregado. En función de los términos de esa cláusula y entendiendo que no constituía un verdadero pacto de arras penitenciales en la medida en que no permitía el desistimiento voluntario del contrato mediante la pérdida o la restitución doblada (arras a las que específica y únicamente se refiere el artículo 1454 CC), no cabe duda de que sí suponía un supuesto de las denominadas arras penales, a las que se le asigna una función de garantía de cumplimiento, que se pierden en caso de incumplimiento pero que no permite desligarse del contrato, y que funcionan de modo similar a la cláusula penal del artículo 1154 del Código Civil, como resarcimiento, para el caso de incumplimiento.  
Desde esta perspectiva, la expresa pero genérica referencia contenida en el contrato se puede interpretar que comportaba la firme, deliberada y decidida voluntad de vendedor y comprador de suscribir un pacto en el que la demostración del incumplimiento reprochable al vendedor comportase que estuviera obligado a restituir al comprador el doble de la cantidad entregada por éste, y así se estipuló expresamente. Por tanto, la juzgadora de instancia, haciendo una adecuada interpretación de la cláusula controvertida, concluye que se trata de arras penales las establecidas en el contrato y, en consecuencia, estima la demanda, no siendo incongruente que las arras que sirven para confirmar el contrato puedan considerarse como penales, ante la previsión del incumplimiento, que es lo que quisieron los interesados al redactar el pacto de la cláusula séptima del contrato".  
Segundo. La escritura pública no se otorgó debido a que la finca no sólo estaba gravada con una hipoteca, conocida por los demandados y que a fecha de dicha escritura nada hicieron para cancelarla como era su obligación según lo pactado, sino que además estaba gravada con un embargo. El demandado señor García viene a alegar en general que:  
  
1.º Desconocía la existencia del embargo. Por ello el contrato es nulo ya que hay un vicio del consentimiento.  
2.º Los demandados no quisieron atender a la solución que les propusieron los vendedores.  
Respecto a esta última alegación no se alcanza a saber qué solución puede existir más allá de cancelar el embargo con el pago de la cantidad que corresponda, circunstancia que no se hizo. Tampoco explica la parte la solución que se propone. Pero además, los compradores aquí demandantes instan lo que se pactó, esto es, que se les transmitiera el inmueble libre de cualquier gravamen.  
Respecto al error alegado, que el artículo 1256 del Código Civil prevé junto al dolo ya la intimidación, como vicio del consentimiento y que da lugar a la nulidad del contrato si cumple lo dispuesto en su artículo 1266, la sentencia del Tribunal Supremo 24 de enero de 2003 señala: "de acuerdo con la doctrina de esta Sala, para que el error invalide el consentimiento, se ha de tratar de error excusable, es decir, aquel que no se pueda atribuir a negligencia de la parte que lo alega, ya que el error inexcusable no es susceptible de dar lugar a la nulidad solicitada por no afectar el consentimiento, así lo entienden las sentencias de 14 y 18 de febrero de 1994, 6 de noviembre de 1996 y 30 de septiembre de 1999", señalándose en la penúltima de las citadas que "la doctrina y la jurisprudencia viene reiteradamente exigiendo que el error alegado no sea inexcusable, habiéndose pronunciamiento por su inadmisión, si este recae sobre las condiciones jurídicas de la cosa y en el contrato intervino un letrado, o se hubiera podido evitar el error con una normal diligencia"; con cita de otras varias, la sentencia de 12 de julio de 2002 recoge doctrina respecto al error en el objeto al que se refiere el párrafo primero del artículo 1265 del Código Civil y establece que "será determinante de la invalidación del contrato únicamente si reúne dos fundamentales requisitos: a) Ser esencial porque la cosa carezca de alguna de las condiciones que se le atribuyen, y precisamente de la que de manera primordial y básica motivó la celebración del negocio atendida la finalidad de éste. b) Que no sea imputable a quien lo padece y no haya podido ser evitado mediante el empleo, por parte de quien lo ha sufrido, de una diligencia media o regular teniendo en cuenta la condición de las personas, pues de acuerdo con los postulados de la buena fe el requisito de la excusabilidad llene por función básica impedir que el ordenamiento proteja a quien ha padecido el error cuando éste no merece esa protección por su conducta negligente ya que en tal caso ha de establecerse esa protección a la otra parte contratante que la merece por la confianza infundida por la declaración (sentencias de 18 de febrero y 3 de marzo de 1994)". En principio resulta paradójico que quién alegue el error del consentimiento sea el propio vendedor sobre las cargas que pesan sobre su finca. La existencia de un procedimiento ejecutivo era sabido por el demandado, como no puede ser de otra forma ya que dejó de cumplir sus obligaciones de pago del préstamo hipotecario. Si se desentiende del procedimiento, no es responsabilidad de los demandantes, ni puede pretender que sea el juzgado ejecutante el que se encargue de averiguar su domicilio, máxime cuando la diligencia hace que sea el propio demandado (ejecutado en dicho procedimiento) el que deba facilitar su domicilio al juzgado e interesarse por las actuaciones que se siguen contra el mismo. La alegación referente a que se le hizo notificaciones por edictos lo único que denota es la irresponsabilidad y dejadez del demandado ante una actuación ejecutiva frente a su patrimonio, dicha actitud no puede perjudicar a los demandantes. Pero además, como bien dice el demandado, el registro es público por lo que teniendo en cuenta las circunstancias que concurrían en el mismo (ejecución indicada) era en todo punto lógico que se asegurara del resultado de dicho procedimiento ejecutivo que pudiera afectar (como así ha sido) a otros bienes de su patrimonio. En definitiva, el supuesto error alegado es en todo punto excusable.  
Por tanto, los demandados incumplen su obligación de transmitir la vivienda libre de cargas, estando gravada con un embargo además de una hipoteca. Por lo que en virtud de lo pactado por las partes deben restituir el doble de la cantidad entregada por los demandantes con resolución del contrato.  
Tercero. Las costas se impondrán a los demandados por imperativo del artículo 394.1 de la Ley de Enjuiciamiento Civil.  
Vistos los artículos legales citados y demás de pertinente y general aplicación,  
Fallo:  
Estimar la demanda interpuesta por María del Carmen Bou Forcada y Miguel Moliner Carreres contra Vanesa García Piqueras y Alfonso García Piqueras y condeno a los demandados a los siguientes pronunciamientos: se declara resuelto el contrato de fecha 12 de julio de 2008, debiendo pagar a los demandantes doce mil euros (12.000 €) más interés legal desde la interposición de la demanda y costas procesales.  
Notifíquese esta sentencia a las partes, haciéndoles saber que contra la misma cabe recurso de apelación que, en su caso, deberá interponerse ante este mismo Juzgado dentro de los cinco días siguientes a aquel en que se notifique esta resolución.  
En virtud de lo establecido en la disposición adicional decimoquinta de la Ley Orgánica 1/2009, de 3 de noviembre, complementaria de la Ley de Reforma de la Legislación Procesal para la Implantación de la Nueva Oficina Judicial, por la que se modifica la Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, de Poder Judicial, para la admisión a trámite del recurso será necesario que la parte recurrente haya efectuado el depósito correspondiente en la cuenta de depósitos y consignaciones del Juzgado; sin dicho requisito no se admitirá a trámite.  
Llévese el original al libro de sentencia.  
Por esta mi sentencia, de la que se expedirá testimonio para incorporarlo a las actuaciones, lo pronuncio mando y firmo».  
  
Publicación. Dada, leída y publicada que ha sido la anterior sentencia por el magistrado juez que la ha dictado, estando celebrando audiencia pública, el mismo día de su fecha. Doy fe.  
  
Y encontrándose dicha demanda, Vanesa García Piqueras, en paradero desconocido, se expide el presente a fin que sirva de notificación en forma a la misma.  
  
Castellón de la Plana, 28 de noviembre de 2011.- La secretaria judicial: Ana Isabel Yagüe Ribes.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML