Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4490, del 30-04-2003 (2003/4546)

RESOLUCIÓ de 10 d'abril de 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor de la Casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València).
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4490

Data del DOGV
:   30-04-2003

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/4546

CVE


Data del document
:   10-04-2003

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Educació

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Alfara del Patriarca](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [patrimoni arquitectònic](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 10 d'abril de 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor de la Casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València). [2003/X4546]
  
Vist l'acord del Ple de l'Ajuntament Alfara del Patriarca, 3 d'octubre del 2002, l'informe aprovat en sessió de 31 de gener de 2003, pel Consell Valencià de Cultura, i els informes emesos pels Servicis Tècnics de la Direcció General de Patrimoni Artístic favorables a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor de la Casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València).
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei d'11 de juny de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, esta Direcció General, en allò que és matèria de la seua competència, ha resolt:
  
Primer
  
Incoar expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, de la Casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València).
  
Segon
  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei d'11 de juny de 1998, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del Bé que en justifiquen la declaració, descriure'l per a la seua perfecta identificació, així com el seu entorn de protecció i fixar les normes de protecció del bé en els annexos que s'adjunten a la present resolució.
  
Tercer
  
Continuar amb la tramitació de l'expedient d'acord amb les disposicions vigents.
  
Quart
  
En compliment del que preceptua l'article 27.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament d'Alfara del Patriarca i fer-li saber que, de conformitat amb el que establix l'article 33 de la Llei, la incoació del present expedient determina la suspensió de l'otorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen portades a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades.
  
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Artístic, podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que manifestament no perjudiquen els valors del bé, així com les obres que per causa major o interés general hagueren de realitzar-se inajornablement.
  
Quinta
  
Que en compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat amb el mateix fi.
  
Sexta
  
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
La qual cosa es fa pública als efectes oportuns.
  
València, 1 d'abril de 2003.- El director general de Patrimoni Artístic: Enrique Esteve Mollá.
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
Denominació:
  
a) Principal
  
Casa de la Serena o de la Sirena.
  
b) Secundària
  
Casa de la Torre.
  
Localització.
  
a) Comunitat Autònoma. Comunitat Valenciana
  
b) Província. València
  
c) Municipi. Alfara del Patriarca, confrontant al nucli urbà de Benifaraig.
  
d) Ubicació. Ctra. de Benifaraig a Alfara del Patriarca
  
Descripció :
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
La casa de la Serena o Sirena, els seus noms respectivament en valencià antic i en castellà, pren el seu nom de la figura que rodeja el seu escut nobiliari, encara que pròpiament posseïx cap de dona i cua de serp. La construcció data, segons la inscripció d'este escut, de l'any 1553.
  
Es tracta d'un palau rural que complix la doble funció d'alqueria, dedicada als cultius agrícoles típics de la zona, i de vil·la de recreació senyorial. Es troba situada en l'horta valenciana, en l'extrem sud-oest del terme municipal d'Alfara del Patriarca, però confrontant amb el nucli urbà veí de Benifaraig que pertany al municipi de València. Esta doble circumstància li proporciona la particularitat d'introduir característiques de vivenda urbana, com és la de situar la façana i accés principal directament a l'exterior, recaient al camí de Benifaraig a Alfara.
  
El conjunt, casa principal i annexos, posseïx un extraordinari valor, tant morfològicament i espacialment, com per constituir un dels pocs exemples d'arquitectura palatina del s. XVI en este medi. Ens trobem davant d'un exemple singular de palau renaixentista, on s'han abandonat les antigues maneres, i apareixen, potents, uns esquemes nous en planta, uns temes nous de composició i unes fàbriques rejovenides pel manierisme i les tècniques depurades de la seua construcció; a més d'això, hi ha elements classicistes molt purs que utilitzen la pedra com a vehicle i s'inserixen en un llenç llis de rajola. Al seu torn, el tipus de vivenda amb torre, no nou, arreplega una herència de simbologia gòtica, que associa el poder feudal amb la torre, de vegades assumida de preexistències àrabs.
  
La casa està edificada sobre una altra anterior. Açò s'observa perfectament en la planta baixa per les diferències de tècniques constructives de tàpia i pels buits cegats, sobre els quals atraquen murs de l'actual. Possiblement es tracte d'una casa situada en el límit d'Alfara al costat del lloc de Benifaraig, d'un cert Andrés Castellano, de qui parla un document de l'any 1414. Utilitzant parts d'esta construcció antiga s'alça en el s. XVI la construcció segons la tipologia d'un palau rural. Durant el s XVIII, la casa sofrix una altra intervenció producte de la qual són els grans buits que s'obrin en la façana principal i interior, cegant-se una gran quantitat d'altres. A la torre també se li col·loca una coberta apuntada a quatre aigües.
  
L'esquema arquitectònic és més complex que les alqueries senyorials precedents de tradició medieval. El pati no és només l'espai d'accés, labors i relació, com en l'alqueria gòtica, ni tampoc el nucli articulador i de transició entre el carrer i la casa del palau gòtic, és l'un i l'altre al mateix temps. No se sabrà, d'altra banda, si el pati es va concebre com obert, que seria una gran innovació tipològica o si al contrari, va ser pensat com a pati tancat que mai va arribar a acabar-se. La planimetria de l'edifici principal té interés, a l'aparéixer una casa compacta, com a part d'un conjunt projectual. Es compon d'una doble cruixia en dos de les bandes del pati, dos cossos d'edificació en profunditat construïts per murs de càrrega paral·lels a façana, de manera molt distinta als esquemes anteriors.
  
L'accés és lateralitzat en planta i obliga a canviar la direccionalitat de les línies de càrrega que se situen perpendicular al pas. Una vegada en l'interior, s'accedix a la vivenda principal, en la planta primera, per una porta en la base de la torre que dóna accés a l'escala. Esta consta d'una sèrie de dependències, de sales, que coincidixen clarament amb els espais construïts. Les compartimentacions espacials distintes als murs de càrrega són sempre posteriors, com és el cas de l'oratori que s'obri a la sala principal i lleva espai al cos posterior, el de la cuina. La planta superior havia de ser primitivament magatzem de productes agrícoles.
  
La torre se situa en un dels extrems. Volumètricament té una independència importantísima, i pren un contingut d'ús particular al servici de la vivenda principal: l'escala es desenrotlla dins d'esta. El seu cos s'eleva fins a aconseguir obrir els buits en totes les façanes, presentant així una solució espacial molt atractiva i jugant al contrapunt de la seua verticalitat davant de l'horitzontalitat que proporciona la resta de les façanes. L'accés a la seua última planta per una escala de caragol summament estreta i l'existència d'uns bancs adossats al seu perímetre fan paréixer que va ser construïda amb fins purament lúdics, enllaçant amb la idea del miramar com altres torretes de l'època que es van popularitzar amb el triomf del romanticisme huitcentista. Una coberta, amb influència flamenca i relació amb els casilicis barrocs de València, remata la torre i la prolonga verticalment insistint en la seua esveltesa.
  
Una galeria remata les fàbriques llises i servix de suport a un ràfol potent que limita el volum. Esta galeria renaixentista està dins del més pur estil d'arcades a l'aragonesa que comenta Lampérez, seguint la gran tradició de l'arquitectura catalanoaragonesa d'utilitzar la coronació en galeria a partir del segle XVI, com podem vore en multitud d'exemples de la ciutat de València: Col·legi del Patriarca, Palau de Valeriola etc.
  
El cantó es reforça per a donar una idea clara de massa potent, i inclús el cos superior suspén el calat de la loggietta, encara que mantenint una imposta que limita el cos i dóna una volta al cantó per a reprendre el tema en la façana lateral. En el conjunt destaquen les fàbriques de rajola amb morter enrasat de l'edifici principal.
  
Les finestres presenten una conformació excessivament manierista per a l'època, així com una perfecta distribució sobre el llenç del mur. Solució dubtosa per la seua excessiva voluntat de composició i pel fet d'existir, cegats, uns antics buits, més autònoms respecte a la composició, més reduïts de mida i de tècnica més d'acord amb estes fàbriques i este temps. Són buits, estos antics, construïts amb arcs plans de gran mida, com els que veiem en tota l'arquitectura del XVI. Estos graciosos i lleugers buits d'arc rebaixat i cornisa superior que remata l'arc, amb muntants esbocats pot tractar-se potser d'una aportació setcentista que intente regularitzar la relació massís'va a les façanes.
  
L'escut de marbre de la portada principal (depositat hui en l'ajuntament) representa les armes de Ferragud, Pallarés, Alegret i Perelló rodejats de la figura de la Sirena anteriorment descrita i amb el lema «Omnia tempus habent». Els Corella també van usar este simbòlic monstre encara que amb el lema valencià «Esdevenidor» i que pot vore's en el seu escut d'armes situat en la casa que fóra dels comtes de Sotoameno, en el carrer Aparisi i Guijarro de València. Encara que en este apareix inscrita la data de 1553, és de factura posterior, ja que no va poder realitzar-se llavors perquè els Perelló i Pallarés van ser propietaris a partir del segle XVII, i els Ferragud a partir del segle XVIII.
  
Travessant els dos cossos del palau per la porta principal s'arriba a un pati ampli, rectangular, on obrin arcs els coberts de cavallerisses i corrals, construïts estos amb cossos d'una cruixia, a través d'un els quals podem accedir a un hort obert cap a la façana sud. Al costat de la casa senyorial, a la façana nord, componen la resta del conjunt uns edificis de vivendes adossades per a l'ús de colons i jornalers amb accés independent des de l'exterior. Estes construccions presenten murs de maçoneria ordinària i lluïts de morter de calç amb acabat emblanquinat que contrasten amb les fàbriques de rajola de l'edifici principal.
  
El jardí emplaçat en un lateral del conjunt, i amb accés indirecte a través de l'horta, ens indica que no va ser concebut simultàniament al palau. Pareix una aportació huitcentista en la qual es prioritza el disseny del mateix jardí romàntic respecte a la seua relació espacial amb la casa, ja que se situa en el lloc menys incòmode per a les labors agrícoles de la propietat. Es compon d'una sèrie de corredors estrets entre parterres que confluïxen a un espai central on se situa la glorieta. Fins fa poc albergava certa esplendor, sobreviuen algunes coníferes, palmeres i canyes de bambú. També va tindre una plantació de tarongers en l'actualitat secs. Està limitat de l'exterior per un mur de maçoneria d'uns dos metres d'alçària, amb el fi tant de resguardar-lo com de disposar d'un lloc íntim i idíl·lic d'escampament. Arreplega així la mil·lenària tradició de la recreació del paradís, és a dir, jardí tancat; concepte persa que es transmet al llatí com paradisus, i que es representa ací, com en anteriors cultures a través de l'Hortus conclusus, açò és, jardí rodejat de murs.
  
b) Parts integrants:
  
La casa principal amb el seu escut nobiliari i edificacions annexes.
  
El jardí.
  
c) Béns mobles que comprén i constituïxen part essencial de la seua història.
  
Es troben desapareguts.
  
d) Delimitació de l'entorn afectat:
  
Justificació de la delimitació proposada:
  
El criteri seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, al qual pot afectar, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre elles.
  
- Parcel·les recaients al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de la seua percepció o del caràcter de l'espai urbà o rural que l'envolta.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la seua percepció.
  
Així mateix, per la seua condició històrica de palau rural rodejat d'horta, s'inclouen en el perímetre de protecció els camins rurals més pròxims des d'on és possible la seua contemplació com a tal.
  
Origen: Intersecció entre l'eix del camí existent entre les parcel·les 168 i 185 del polígon cadastral núm. 5 d'Alfara i el límit entre els termes municipals d'Alfara i València, punt A.
  
Sentit: Horari.
  
Línia delimitadora: Partint del punt d'origen A, la línia delimitadora discorre pel límit del terme municipal fins que enfronta amb les primeres edificacions del nucli urbà de Benifaraig i envolta les recaients al camí Alqueria de Xilet i les núm. 16, 17, 18 i 19 recaients al carrer Ferrer i Bigne de l'illa cadastral núm. 48909. La línia creua el dit carrer i recorre les mitgeres sud de les parcel·les números 9 i 21 de l'illa cadastral núm. 48903. Continua cap al nord pels eixos del carrer de l'Eliana i del carrer Nelo el Farinós. Prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Ferrer i Bigne de les illes cadastrals números 47919 i 48920 i en paral·lel a la carretera provincial VP 6023 fins a trobar-se amb l'eix del camí que es troba a uns 115 m del nucli de Benifaraig; discorre a l'est per este eix fins a la trobada amb l'eix de la carretera anterior, continuant cap al nord per ell. Gira a l'est per l'eix del camí entre les parcel·les núm.169 i números 116, 115, 114, 113, 42, 154 del polígon núm. 5 fins al primer encreuament de camins, i gira al sud pel camí entre les parcel·les núm. 169 i núm.157 fins a l'origen, punt A.
  
e) Normativa de protecció de la Casa de la Serena i el seu entorn.
  
Monument:
  
Article primer. S'atendrà a allò que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià aplicable a la categoria de Monument.
  
Article segon. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat en l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció:
  
Article tercer. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument, requerirà de la prèvia autorització de la Conselleria de Cultura i Educació. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en allò que no estiga regulat en esta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris prevists en l'article 39 de la citada Llei.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article quart. Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà de sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no necessitat de tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta administració, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article quint. La contravenció del que preveuen els articles anteriors, determinarà la responsabilitat de l'ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article sext. Criteris d'intervenció
  
1. Les parcel·les destinades en l'actualitat a horta, i reflectides en el pla adjunt, conservaran la seua caracterització agrícola, històrica i pròpia, que s'ha preservat fins a hui a fi de mantindre el seu valor didàctic i testimonial d'un recurs amenaçat d'extinció. No es permetrà materialitzar cap aprofitament ni activitat edificatòria en estes.
  
2. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
3. Les alineacions de l'edificació d'aplicació patrimonial seran les establides pel Pla General d'Ordenació de València reflectides en el planol adjunt.
  
4. El màxim de plantes permeses és de dos (planta baixa i alta). Queden prohibits els semisoterranis.
  
5. L'alçària de cornisa màxima és de 7,00 m per a dos plantes i 4,00 m per a planta baixa o una planta.
  
6. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran, en el cos principal de l'edifici ?la profunditat del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres- inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35%, a dos vessants i carena d'altura màxima 2,25 m respecte de l'altura de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació històrico'contextual.
  
7. Les noves edificacions s'adequaran amb caràcter estètic a la tipologia i acabats tradicionals de Benifaraig i la façana atendrà a les següents disposicions:
  
- Ràfols amb longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motlures, resalts de buits, faixes, rematats ornamentals i la resta d'elements compositius amb una longitud màxima de vol de 15 cm.
  
- Buits de façana de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica amb amplària màxima de vol de 50 cm, 15 cm de cant i longitud màxima de 1.80 m.
  
8. Els edificis situats en el carrer Ferrer i Bigne:
  
- Parcel·la núm. 03 illa núm. 48920.
  
- Parcel·les núm. 02, 03, 04, 05, 06 i 07 de l'illa núm. 48903.
  
- Parcel·la núm. 18, illa núm. 48909.
  
Disposaran, en absència d'un planejament especial patrimonialment validat que concrete una catalogació individualitzada, d'una protecció arquitectònica addicional per tractar-se d'antigues preexistències d'alt valor testimonial. A l'efecte, només podran ser demolides les parts invisibles des de la via pública, preservant i restaurant els seus elements propis i escometent la reposició del volum original amb respecte dels caràcters originaris de l'edificació.
  
9. L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els següents uso, sempre que mostren la seua compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
A) Magatzems.
  
B) Locals industrials ubicats en planta baixa.
  
C) Locals d'oficina.
  
D) Ús comercial.
  
10. Els edificis números de policia 97 i 99 del carrer Ferrer i Bigne situats en les parcel·les cadastrals números 03 i 04, illa núm. 47919 del polígon núm.19, es regiran pel règim transitori, equiparable al Fora d'Ordenació Diferit, regulat en la disposició transitòria novena de les normes urbanístiques del Pla General de València. En els supòsits inclosos en aquell, que concloguen la seua vida útil, es pretenguen obres de reforma de transcendència equiparable a la reedificació (reestructuració total) o una substitució voluntària d'estos, li seran d'aplicació les restants ordenances de protecció d'esta normativa per a les parcel·les edificables. Tot això sense perjuí de l'aplicació, si escau, de l'art. 21 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià a estos immobles.
  
Article sèptim. Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreci de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant caire i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la Conselleria de Cultura i Educació que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article octau. Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4490, del 30-04-2003 (2003/4546)

RESOLUCIÓN de 10 de abril de 2003, de la Dirección General de Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura y Educación, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de monumento, a favor de la Casa de la Serena o Sirena de Alfara del Patriarca (Valencia).
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4490

Fecha DOGV
:   30-04-2003

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2003/4546

CVE


Fecha del documento
:   10-04-2003

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura y Educación

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Alfara del Patriarca](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [patrimonio arquitectónico](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 10 de abril de 2003, de la Dirección General de Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura y Educación, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de monumento, a favor de la Casa de la Serena o Sirena de Alfara del Patriarca (Valencia). [2003/X4546]
  
Visto el acuerdo del Pleno del Ayuntamiento Alfara del Patriarca, 3 de octubre de 2002, el informe, aprobado en sesión de 31 de enero de 2003, por el Consell Valencià de Cultura, y los informes emitidos por los Servicios Técnicos de la Dirección General de Patrimonio Artístico favorables a la declaración de Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, a favor de la Casa de la Serena o Sirena de Alfara del Patriarca (Valencia).
  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley de 11 de junio de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimonio Cultural Valenciano, esta Dirección General, en lo que es materia de su competencia, ha resuelto:
  
Primero
  
Incoar expediente de declaración como Bien de Interés Cultural, con categoría de monumento, de la Casa de la Serena o Sirena de Alfara del Patriarca (Valencia).
  
Segundo
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 28 de la Ley de 11 de junio de 1998, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir para su perfecta identificación el mismo, así como su entorno de protección y fijar las normas de protección del bien en los anexos que se adjuntan a la presente resolución.
  
Tercero
  
Continuar con la tramitación del expediente de acuerdo con las disposiciones vigentes.
  
Cuarto
  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.2 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano notificar esta resolución a los interesados y al Ayuntamiento de Alfara del Patriarca y hacerle saber que, de conformidad con lo que establece el artículo 33 de la Ley, la incoación del presente expediente determina la suspensión del ortorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al inmueble y su entorno de protección, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales, quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas.
  
No obstante, la Dirección General de Patrimonio Artístico, podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que manifiestamente no perjudican los valores del bien, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieren de realizarse inaplazablemente.
  
Quinta
  
Que en cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad con el mismo fin.
  
Sexta
  
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado
  
Lo que se hace público a los efectos oportunos.
  
Valencia, 10 de abril de 2003.- El director general de Patrimonio Artístico: Enric Esteve Mollà.
  
ANEXO I
  
Datos sobre el bien objeto de la declaración
  
Denominación:
  
a) Principal
  
Casa de la Serena o de la Sirena.
  
b) Secundaria
  
Casa de la Torre.
  
Localización.
  
a) Comunidad Autónoma. Comunidad Valenciana
  
b) Provincia. Valencia
  
c) Municipio. Alfara del Patriarca, colindante al núcleo urbano de Benifaraig.
  
d) Ubicación. Ctra. de Benifaraig a Alfara del Patriarca
  
Descripción :
  
a) Inmueble objeto de la declaración
  
La casa de la Serena o Sirena, sus nombres respectivamente en valenciano antiguo y en castellano, toma su nombre de la figura que rodea su escudo nobiliario, aunque propiamente posee cabeza de mujer y cola de serpiente. La construcción data, según la inscripción de este escudo, del año 1553.
  
Se trata de un palacio rural que cumple la doble función de alquería, dedicada a los cultivos agrícolas típicos de la zona, y de villa de recreo señorial. Se encuentra situada en la huerta valenciana, en el extremo sudoeste del término municipal de Alfara del Patriarca, pero colindante con el núcleo urbano vecino de Benifaraig que pertenece al municipio de Valencia. Esta doble circunstancia le proporciona la particularidad de introducir características de vivienda urbana, como es la de situar su fachada y acceso principal directamente al exterior, recayente al camino de Benifaraig a Alfara.
  
El conjunto, casa principal y anexos, posee un extraordinario valor, tanto morfológicamente y espacialmente, como por constituir uno de los pocos ejemplos de arquitectura palaciega del s. XVI en este medio. Nos encontramos frente a un singular ejemplo de palacio renacentista, donde se han abandonado las antiguas maneras, y aparecen potentes, unos esquemas nuevos en planta, unos temas nuevos de composición y unas fábricas rejuvenecidas por el manierismo y las técnicas depuradas de su construcción, junto a ello elementos clasicistas muy puros que utilizan la piedra como vehículo y se insertan en un lienzo liso de ladrillo. A su vez el tipo de vivienda con torre, no nuevo, recoge una herencia de simbología gótica, que asocia el poder feudal con la torre, a veces incorporada a partir de preexistencias árabes.
  
La casa está edificada sobre una anterior. Esto se observa perfectamente en la planta baja por las diferencias de técnicas constructivas de tapial y por los huecos cegados, sobre los que atracan muros de la actual. Posiblemente se trate de una casa situada en el termino de Alfara junto al lugar de Benifaraig, de un tal Andrés Castellano, de la que habla un documento del año 1414. Utilizando partes de esta construcción antigua se levanta en el s. XVI la construcción según la tipología de un palacio rural. Durante el s XVIII, la casa sufre otra intervención producto de la cual son los grandes huecos que se abren en la fachada principal e interior, cegándose gran cantidad de otros. A la torre también se le coloca cubierta apuntada a cuatro aguas.
  
El esquema arquitectónico es más complejo que las alquerías señoriales precedentes, de tradición medieval. El patio no es sólo el espacio de acceso, labores y relación, como en la alquería gótica, ni tampoco el núcleo articulador y de transición entre la calle y la casa del palacio gótico, es lo uno y otro a la vez. No se sabrá, por otra parte, si el patio se concibió como abierto, que sería una gran innovación tipológica o si por el contrario, fue pensado como patio cerrado que nunca llegó a terminarse. La planimetría del edificio principal tiene interés, al aparecer una casa compacta, como parte de un conjunto proyectual. Se compone de una doble crujía en dos de las bandas del patio, dos cuerpos de edificación en profundidad construidos por muros de carga paralelos a fachada, de manera muy distinta a los anteriores esquemas.
  
El acceso es lateralizado en planta y obliga a cambiar la direccionalidad de las líneas de carga que se sitúan normales al paso. Una vez en el interior se accede a la vivienda principal, en la planta primera, por una puerta en la base de la torre que da acceso a la escalera. Esta consta de una serie de dependencias, de salas, que coinciden claramente con los espacios construidos. Las compartimentaciones espaciales distintas a los muros de carga son siempre posteriores como es el caso del oratorio que se abre a la sala principal y resta espacio al cuerpo posterior, el de la cocina. La planta superior debía ser primitivamente almacén de productos agrícolas.
  
La torre se sitúa en uno de los extremos. Volumétricamente tiene una independencia importantísima, y toma un contenido de uso particular al servicio de la vivienda principal: la escalera se desarrolla dentro de ella. Su cuerpo se eleva hasta conseguir abrir los huecos en todas las fachadas, presentando así una solución espacial muy atractiva y jugando al contrapunto de su verticalidad frente a la horizontalidad que proporciona el resto de las fachadas. El acceso a su última planta por una escalera de caracol sumamente estrecha y la existencia de unos bancos adosados a su perímetro hacen parecer que fue construida con fines puramente lúdicos, enlazando con la idea del miramar como otras torretas de la época que se popularizaron con el triunfo del romanticismo decimonónico. Una cubierta, con influencia flamenca y relación con los casilícios barrocos de Valencia, remata la torre y la prolonga verticalmente insistiendo en su esbeltez.
  
Una galería remata las fábricas lisas y sirve de soporte a un alero potente que limita el volumen. Esta galería renacentista está dentro del más puro estilo de arcadas a la aragonesa que comenta Lampérez, siguiendo la gran tradición de la arquitectura catalano-aragonesa de utilizar la coronación en galería a partir del siglo XVI, como podemos ver en multitud de ejemplos de la ciudad de Valencia: Colegio del Patriarca, Palacio de Valeriola etc.
  
La esquina se refuerza para dar una idea clara de masa potente, e incluso el cuerpo superior suspende el calado de la «loggietta», aunque manteniendo una imposta que limita el cuerpo y da una vuelta a la esquina para retomar el tema en la fachada lateral. En el conjunto destacan las fábricas de ladrillo con mortero enrasado del edificio principal.
  
Las ventanas presentan una conformación excesivamente manierista para la época, así como una perfecta distribución sobre el lienzo del muro. Solución dudosa por su excesiva voluntad de composición y por el hecho de existir, cegados, unos antiguos huecos, más autónomos respecto a la composición, más reducidos de tamaño y de técnica más acorde con estas fábricas y este tiempo. Son huecos, estos antiguos, construidos con arcos planos de gran tamaño, como los que vemos en toda la arquitectura del XVI. Estos graciosos y ligeros huecos de arco rebajado y cornisa superior que remata el arco, con jambas abocinadas puede tratarse quizás de una aportación Setecentista que intente regularizar la relación macizo-vano en las fachadas.
  
El escudo de mármol de la portada principal (depositado hoy en el Ayuntamiento) representa las armas de Ferragud, Pallarés, Alegret y Perelló rodeados de la figura de la «Sirena» anteriormente descrita y con el lema «Omnia tempus habent». Los Corella también usaron este simbólico monstruo aunque con el valenciano lema «Esdevenidor» y que puede verse en su escudo de armas situado en la casa que fuera de los Condes de Sotoameno, en la calle Aparisi y Guijarro de Valencia. Aunque en éste aparece inscrita la fecha de 1553, es de factura posterior, ya que no pudo realizarse entonces puesto que los Perelló y Pallarés fueron propietarios a partir del siglo XVII y los Ferragud a partir del siglo XVIII.
  
Atravesando los dos cuerpos del palacio por la puerta principal llegamos a un patio amplio, rectangular, donde abren arcos los cobertizos de caballerizas y corrales, construidos éstos con cuerpos de una crujía, a través de uno los cuales podemos acceder a un huerto abierto hacia la fachada sur. Junto a la casa señorial, a la fachada norte, componen el resto del conjunto unos edificios de viviendas adosadas para el uso de colonos y jornaleros con acceso independiente desde el exterior. Estas construcciones presentan muros de mampostería ordinaria y enlucidos de mortero de cal con acabado enjalbegado que contrastan con las fábricas de ladrillo del edificio principal.
  
El jardín emplazado en un lateral del conjunto, y con acceso indirecto a través de la huerta, nos indica que no fue concebido simultáneamente al palacio. Parece ser una aportación decimonónica en la que se prioriza el diseño del propio jardín romántico con respecto a su relación espacial con la casa, ya que se sitúa en el lugar menos incómodo para las labores agrícolas de la propiedad. Se compone de una serie de pasillos estrechos entre parterres que confluyen a un espacio central donde se sitúa el cenador. Hasta hace poco albergaba cierto esplendor, sobreviven algunas coníferas, palmeras y cañas de bambú. También poseyó una plantación de naranjos en la actualidad secos. Está limitado del exterior por un muro de mampostería de unos dos metros de altura, con el fin tanto de resguardarlo como de disponer de un lugar íntimo e idílico de esparcimiento. Recoge así la milenaria tradición de la recreación del paraíso, es decir jardín cerrado; concepto persa que se transmite al latín como paradisus, y que se representa aquí, como en anteriores culturas a través del Hortus conclusus, esto es, jardín rodeado de muros.
  
b) Partes integrantes:
  
La casa principal con su escudo nobiliario y edificaciones anejas.
  
El jardín.
  
c) Bienes muebles que comprende y constituyan parte esencial de su historia.
  
Se encuentran desaparecidos.
  
d) Delimitación del entorno afectado:
  
Justificación de la Delimitación Propuesta:
  
El criterio seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano o rural que lo circunda.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Asimismo, por su condición histórica de palacio rural rodeado de huerta, se incluyen en el perímetro de protección los caminos rurales más próximos desde donde es posible su contemplación como tal.
  
Origen: Intersección entre el eje del camino existente entre las parcelas 168 y 185 del polígono catastral nº 5 de Alfara y el límite entre los términos municipales de Alfara y Valencia, punto A.
  
Sentido: Horario.
  
Línea delimitadora: Partiendo del punto de origen A, la línea delimitadora discurre por el límite del término municipal hasta que enfrenta con las primeras edificaciones del núcleo urbano de Benifaraig envolviendo las recayentes al camino Alquería de Chilet y las nº 16, 17, 18 y 19 recayentes a la calle Ferrer y Bigne de la manzana catastral nº 48909. La línea cruza dicha calle y recorre las medianeras sur de las parcelas números 9 y 21 de la manzana catastral nº 48903. Continúa hacia norte por los ejes de la calle de la Eliana y de la calle Nelo El Farinós. Prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Ferrer y Bigne de las manzanas catastrales números 47919 y 48920 y en paralelo a la carretera provincial VP 6023 hasta encontrarse con el eje del camino que se encuentra a unos 115 m del núcleo de Benifaraig; discurre a este por este eje hasta el encuentro con el eje de la carretera anterior, continuando hacia el norte por él. Gira a este por el eje del camino entre las parcelas nº169 y números 116, 115, 114,113, 42, 154 del polígono nº5 hasta el primer cruce de caminos, girando a sur por el camino entre las parcelas nº 169 y nº157 hasta el origen punto A.
  
e) Normativa de protección de La Casa de la Serena y su entorno.
  
Monumento:
  
Artículo primero. Se atenderá a lo dispuesto en la Sección Segunda, Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del Capítulo III de la Ley 4/1998 de 11 de junio, de la Generalitat Valenciana, del Patrimonio Cultural Valenciano aplicable a la categoría de Monumento.
  
Artículo segundo. Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Entorno de protección:
  
Artículo tercero. De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la Conselleria de Cultura y Educación. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante al aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley.
  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Artículo cuarto. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad de trámite autorizatorio previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de estos inmuebles.
  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a esta administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo quinto. La contravención de lo previsto en los artículos anteriores, determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo sexto. Criterios de Intervención.
  
1. Las parcelas destinadas en la actualidad a huerta, y reflejadas en el plano adjunto, conservarán su caracterización agrícola, histórica y propia, que se ha preservado hasta hoy a fin de mantener su valor didáctico y testimonial de un recurso amenazado de extinción. No se permitirá materializar ningún aprovechamiento ni actividad edificatoria en ellas.
  
2. Se mantendrán las pautas de la parcelación histórica del entorno.
  
3. Las alineaciones de la edificación de aplicación patrimonial serán las establecidas por el Plan General de Ordenación de Valencia reflejadas en el plano adjunto.
  
4. El máximo de plantas permitidas es de dos (planta baja y alta), quedando prohibidos los semisótanos.
  
5. La altura de cornisa máxima es de 7,00 m para dos plantas y 4,00 m para planta baja o una planta.
  
6. Las cubiertas, de acuerdo con la tipología de la zona, serán en el cuerpo principal del edificio, cuya profundidad edificable oscilará entre 8 y 11 metros, inclinadas, de teja árabe, con pendiente máxima del 35%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima 2,25 m respecto de la altura de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico'contextual.
  
7. Las nuevas edificaciones se adecuarán con carácter estético a la tipología y acabados tradicionales de Benifaraig atendiendo la fachada a las siguientes disposiciones:
  
- Aleros con longitud máxima de vuelo de 35 cm.
  
- Impostas, molduras, recercados, cinchos, remates ornamentales y demás elementos compositivos con una longitud máxima de vuelo de 15 cm.
  
- Huecos de fachada de proporción vertical.
  
- Balcones de barandilla metálica con anchura máxima de vuelo de 50 cm, 15 cm de canto y longitud máxima de 1.80 m.
  
8. Los edificios situados en la calle Ferrer y Bigne:
  
- Parcela nº 03 manzana nº 48920.
  
- Parcelas números 02, 03, 04, 05, 06 y 07 de la manzana nº 48903.
  
- Parcela nº 18 manzana nº 48909.
  
Dispondrán, en ausencia de un planeamiento especial patrimonialmente validado que concrete una catalogación individualizada, de una protección arquitectónica adicional por tratarse de antiguas preexistencias de alto valor testimonial. A tal efecto solo podrán ser demolidas las partes invisibles desde la vía pública, preservando y restaurando sus elementos propios y acometiendo la reposición del volumen original con respeto de los caracteres originarios de la edificación.
  
9. El uso permitido en esta zona será el Residencial. Se admitirán los siguientes usos, siempre que muestren su compatibilidad con las arquitecturas tradicionales de la zona:
  
A) Almacenes.
  
B) Locales industriales ubicados en planta baja.
  
C) Locales de oficina.
  
D) Uso comercial.
  
10. Los edificios números de policía 97 y 99 de la calle Ferrer y Bigne situados en las parcelas catastrales números 03 y 04, manzana nº 47919 del polígono nº19 se regirán por el régimen transitorio, equiparable al Fuera de Ordenación Diferido, regulado en la disposición transitoria novena de las Normas Urbanísticas del Plan General de Valencia. En los supuestos contemplados en aquel, de que concluyan su vida útil, se pretendan obras de reforma de trascendencia equiparable a la reedificación (reestructuración total) o una sustitución voluntaria de los mismos le serán de aplicación las restantes ordenanzas de protección de esta normativa para las parcelas edificables. Todo ello sin perjuicio de la aplicación, si cabe, del art. 21 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano a estos inmuebles.
  
Artículo séptimo. Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la Conselleria de Cultura y Educación que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
  
Artículo octavo. Cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el Título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML