Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 5126, del 02-11-2005 (2005/12059)

DECRET 158/2005, 28 d'octubre, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5126

Data del DOGV
:   02-11-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/12059

CVE


Data del document
:   28-10-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Enguera](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))

DECRET 158/2005, 28 d'octubre, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera. [2005/12059]
  
L'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà per decret del Consell de la Generalitat, a proposta de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració General de l'Estat.
  
Per Resolució de 31 d'agost de 1983, la Direcció General de Belles Arts i Arxius del Ministeri de Cultura, va acordar incoar l'expedient de declaració de Monument Històric i Artístic a favor de l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera.
  
L'expedient en qüestió va ser remés a la Generalitat, per a la tramitació segons disposa el Reial Decret 3066/1983, de 13 d'octubre, sobre traspàs de funcions i servicis de l'Estat a la Generalitat en matèria de cultura, i en concret, a la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, d'acord amb el Decret 171/1983, de 29 de desembre, del president de la Generalitat.
  
Per Resolució de 28 de gener de 2005, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, va acordar continuar l'expedient incoat d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. La resolució, amb els annexos, va ser comunicada als interessats en l'expedient, als quals se'ls va concedir el tràmit d'audiència, sense que s'aportaren al·legacions a l'expedient.
  
En compliment de l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i el Consell Valencià de Cultura, han emés un informe favorable a la declaració.
  
En virtut d'això i d'acord amb la normativa mencionada, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 28 d'octubre de 2005,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera.
  
Article 2
  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural, així com el règim de protecció, queden definits en els annexos que formen part del decret. La documentació complementària consta en l'expedient corresponent.
  
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
  
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
DISPOSICIÓ FINAL
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 28 d'octubre de 2005
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN
  
ANNEX I
  
DADES DEL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ
  
1.Denominació
  
Principal: Església de San Miguel Arcángel
  
2. Descripció
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
Basat en l'informe de Jaime Barberán Juan, corresponent de la Reial Acadèmia de Belles Arts de València.
  
Sobre el perfil d'Enguera domina el gran edifici de la seua església parroquial, una mostra grandiosa de l'esplendor renaixentista d'influència herreriana. La planta és una gran nau d'aproximadament 40 metres de llarg per tretze d'ample, amb dotze capelles entre els contraforts, els quals suporten l'enorme volta de nervis d'herència gòtica, reforçada per arcs faixons decorats amb estuc de marbres. En l'església han treballat importants artistes, tant de l'època com del passat segle XX, com ara Josep Vergara, Vicent López, Nicolau de Bussi, Paolo di San Leocadio i Isidoro Garnelo Fillol.
  
Ressenya històrica
  
A Enguera hi hagué un temple antic, del qual no es té ni referència ni notícies, que potser va ser construït arran de la conquesta de Jaume I. Segurament el titular, Sant Miquel Arcàngel, fou designat pel monarca, igual que en tantes parròquies valencianes, com a mostra de gratitud perquè la conquesta de Valencia fou un 28 de setembre, vespra de la festivitat del sant.
  
El temple primitiu desaparegué després de patir un greu incendi i, com que probablement no reunia les condicions mínimes de capacitat, en 1580 el llavors patriarca Joan de Ribera ordenà que s'hi realitzara una ampliació, que en realitat va ser la construcció d'un nou temple, de tals dimensions que l'edifici vell quedà dins del seu perímetre i fou derrocat. En 1645 s'acabà la construcció del nou edifici, i en 1676 es col·locaren les portes, segons la inscripció sobre la portella dreta de la porta major, que diu: ?Anno 1676?.
  
Descripció arquitectònica
  
El nou edifici és una gran fàbrica d'estil renaixentista tardà herrerià, que consta d'una àmplia nau de 40 metres de llarg per tretze d'ample, amb dotze capelles laterals entre contraforts interiors, els quals baixen la colossal volta de canó i els nervis, reforçada amb arcs faixons decorats al tremp. Estos nervis baixen sobre columnes decorades amb estuc imitant el marbre rosa, excepte en les dos del presbiteri, de color blanc, adossades al frontís dels contraforts. Sobre estos arcs, a més, recolzen els catorze arcs de mig punt que comuniquen les capelles laterals amb la nau principal. L'espai total es distribuïx en sis trams dels peus a la capçalera, que és poligonal i es cobrix amb una volta de nervadura radiada.
  
Als peus de la nau i sobre l'atri de la portada principal, hi ha el cor. A l'església s'accedix per tres portes: la major, situada als peus de la nau, que s'eleva tres metres sobre el nivell del pis de la plaça, per la qual cosa es va fer necessària la instal·lació de dos escalinates laterals de dotze grades cada una, protegides per baranes metàl·liques, que van substituir en la tercera dècada del segle XX les originals de pedra.
  
La porta, dovellada, està flanquejada per dos parells de columnes toscanes de cinc metres d'alçària, sobre les quals descansa l'arquitrau; damunt i als costats d'este s'obrin tres fornícules que van estar buides fins a 1928, data en què van ser ocupades per la imatge en pedra de Sant Miquel, al centre, i les de l'Àngel Custodi i Sant Rafael als costats, estos dos de fang cuit. Les tres figures van ser esculpides per l'escultor local Isidoro Garnelo Fillol, aleshores director de l'Escola de Belles Arts de Sant Carles. Les tres magnífiques escultures van ser destruïdes en 1936.
  
Remata el conjunt una cornisa arquitrabada al terç mitjà i dos declivis laterals, tot això coronat per pinacles truncats i boles esfèriques.
  
La porta de l'Hospital està situada al costat de l'evangeli i, en realitat, va ser la porta del temple primitiu, absorbida per l'actual. La porta rep este nom per estar situada enfront del desaparegut hospital de Remei. La portada s'obri davall d'un arc de mig punt emmarcat per pilastres que suporten la llinda, la cornisa i una fornícula, ara buida, que abans del 1936, estigué ocupada per una imatge de fang de Sant Josep. Al costat de la porta, incrustades en el llenç del mur, es distingixen dos làpides funeràries que daten de 1663 i 1773, les quals van ser trobades davall del paviment anterior, que va ser substituït en 1967.
  
La porta de les Moreres, al costat de l'epístola, és de les mateixes característiques que la de l'Hospital. La fornícula, ara buida, estigué ocupada per una imatge de la Mare de Déu dels Desemparats.
  
La grada per a accedir a la porta conserva una barana de pedra que és encara l'original i que té els mateixos caràcters que la que hi havia a la porta Major, excepte en les coronacions: en aquella eren boles esfèriques i en la de les Moreres tenen formes mixtes.
  
La torre del campanar s'alça al costat de la façana principal, a mà dreta. És de planta quadrada, de sis metres de costat, està construïda de carreus i consta de tres cossos. Este coronament fa un total de cinquanta metres d'alçària. El primer cos arriba fins al joc de campanes horàries; el segon, fins on es troben les de volteig, i el tercer fins a la base de l'espadanya, composta per un cos central i quatre graciosos arcs articulats sobre la balustrada, a partir de la qual s'alça el cupulí, abans de pedra i ara de zinc. L'escala de caragol de la torre consta de 112 escalons.
  
Tot el conjunt de campanes va ser electrificat cap a l'any 1970.
  
En 1623 estava ja iniciada la torre, perquè en esta data s'hi va instal·lar el primer rellotge de campanes, suposadament sobre el basament.
  
L'elevació de la torre es va realitzar a partir de 1661; entre estos anys van ser donades les següents campanes, que no han arribat fins als nostres dies:
  
En 1646, Bàrbara, de 23 arroves i 23 lliures, donada pel senyor Carles de Borja i la senyora Maria Coloma, comtes d'Anna i senyors d'Enguera. En 1648, Sant Carles, que va pesar 22 arroves, apadrinada pel senyor Carles de Coloma i la senyora Manuela de Borja, comtes d'Anna. En 1656, Maria, de 32 arroves, donada també pels senyors de la vila.
  
En 1665 es va beneir una altra campana anomenada també Maria, fosa amb el metall d'una altra que hi havia a la col·legiata de Xàtiva.
  
Finalment es va concloure la torre, segons la tradició, per un alacantí cognomenat Fillol, el qual, en 1737, era veí d'Enguera i va donar origen a una il·lustre família d'artistes.
  
El 23 de març de 1748 es va produir un violent terratrèmol que va causar enormes danys a la comarca, entre els quals l'afonament del pròxim Castell de Montesa. A la parròquia d'Enguera es va afonar el sostre de la sagristia, que va sepultar el rector i el sagristà. L'església es va afonar en part i causà la mort de diverses persones.
  
Posteriorment es va desplomar el coronament de la torre i, entre les runes, caigué a la plaça de les Moreres la campana de les hores. L'any següent, per l'abril ja havien quedat reparats els danys patits pel campanar.
  
Durant el segle passat es van observar clevills i desperfectes a partir del cos de campanes. La torre es va subjectar amb dos cinturons de ferro i se'n va reforçar el segon cos. Igualment es va substituir la cúpula de pedra, que tenia filtracions, per una de zinc, coronada per una creu de ferro, un penell que representa Sant Miquel Arcàngel i un parallamps. Esta obra, de gran valor artístic, va ser forjada en ferro per l'artesà local Manuel Garnelo.
  
L'actual rellotge d'esfera que figura a la part davantera del campanar va ser instal·lat l'any 1879 per M. Ofle.
  
A la part posterior es va dissenyar un rellotge de sol, els números del qual estan quasi esborrats i, a hores d'ara, només se'n distingix la vareta indicadora.
  
A l'interior, l'antic altar de Sant Miquel, construït en 1724, va ser destruït en la Guerra Civil espanyola. Este altar era d'estil renaixentista, amb mescla d'ordes clàssics, de fusta tallada i decorada en tons clars grisencs, amb tocs d'or que ressaltaven els relleus i motius ornamentals.
  
Estava format per tres cossos, el menor i més estret dels quals era el tercer. El central estava presidit per la fornícula del titular, Sant Miquel, o del Crist de l'Agonia, alternativament, ja que ambdós estaven situats sobre una plataforma giratòria.
  
L'Arcàngel Miquel, imatge gegantina de tres metres i mig d'alçària, havia sigut tallada el 1759 per Ignasi Vergara i Gimeno. El Crist va ser realitzat per l'escultor d'Estrasburg, Nicolau de Bussy. Una tela de quasi quatre metres d'alçària, que es podia abaixar a voluntat, era una bella pintura a l'oli que representava la lluita de Sant Miquel i el maligne. Esta pintura va ser executada el 1837 per Vicent López.
  
A cada costat del nínxol del titular hi havia tres columnes. Les més pròximes a la fornícula eren d'estil salomònic, adornades amb vinyes i xanglots de raïm. Les columnes següents eren d'un orde clàssic, amb sòcol, i la part superior estriada diagonalment. Iguals eren les terceres columnes estriades en sentit invers i situat cap arrere en línia amb les salomòniques.
  
Sobre els capitells de disseny classicista recolzava la complicada arquitectura de l'arquitrau i la cornisa que seguien les línies entrants i ixents del retaule, plenes de moviment.
  
El tercer cos repetia, simplificats, els elements de la zona central: una pintura de la Puríssima Concepció ocupava el cim del retaule, entre dos parells de columnes, estriades les del centre i salomòniques les laterals.
  
Tancava el retaule l'estàtua de la Fe amb el calze i la creu a les mans. Als costats, i sobre la gran cornisa del cos central, s'elevava sobre un pedestal, a l'esquerra, l'Esperança, amb l'àncora simbòlica i, a la dreta, la Caritat, amb un xiquet als braços i un altre agafat de la mà.
  
El cos inferior tenia al centre la taula de l'altar, formada per dos blocs de marbre roig a manera de mènsula. La part superior i inferior era de marbre negre. Un tabernacle tot daurat apareixia al fons de la taula; tenia forma semicircular i planta semihexagonal rematat per l'Anyell de Déu. Les tres cares de l'expositor estaven pintades a l'oli i es podien abaixar i ocultar a voluntat i deixar al descobert el sagrari interior, on s'exposava el Santíssim. Les tres taules representaven el centre i els extrems del Sant Sopar.
  
L'altar major actual és obra de José Justo i va ser realitzat entre 1943 i 1949. Posseïx un retaule de fusta, marbre, bronze i aplics d'escaiola, ricament estucat, decorat i pintat per Ramón Porta. Està centrat davall d'un arc apuntat que té, en la part superior, un alt relleu de la Santíssima Trinitat i, més avall, la fornícula del patró, amb una vidriera com a fons i decoració realitzada pels artistes locals Vicente i Miguel Marín Reig.
  
L'actual imatge de Sant Miquel Arcàngel va ser encarregada en 1939 a Isidoro Garnelo, qui va realitzar en fang un model de 38 cm d'alçària, inspirat en la destruïda imatge del Sant Miquel de Vergara, amb el propòsit d'incrustar el fragment que s'havia salvat del primitiu i que es limitava a part de la cabellera, la part dreta del cap, la cimera i algunes plomes. Tres setmanes després moria Isidoro. Enrique Giner Canet, amic i deixeble del mestre, va dur a terme magistralment l'obra.
  
La taula de l'altar, separada del retaule, el presbiteri i la resta d'elements de marbre i bronze van ser realitzats també per José Justo.
  
Entre les dotze capelles laterals que posseïx el temple destaca el retaule de la Mare de Déu de la Gràcia, regalat pel sacerdot Carles Borja, germà de Miquel de Borja, senyor d'Enguera, en 1629. El retaule va desaparéixer, però se'n va salvar la taula central, atribuïda a Paolo di San Leocadio.
  
També hi destaquen la clau gòtica llaurada en pedra calcària, estucada i daurada de la sagristia; la pila baptismal barroca, veneciana, tallada en marbre; l'aiguamans, del barroc tardà, llaurat en marbre negre i roig, i les làpides funeràries, llaurades en pedra, amb les inscripcions següents: : ?AQY YACE ISABEL MARÍA SÁNCHEZ DONCELLA YJA DE JAYME Y DE JOSEFA MARÍA PALOP MURIO A 2 DE DECIEMBRE DE EL AÑO 1773 FUE BIENECHORA DE ESTA YGLESIA- i la situada a l'esquerra de la portada de l'Hospital: ?DE BARBERANA SERPENUS ES SABE DUXIN UXOR NEC CEL OMNIAE ANE CARNUM CUNTIS PERPETUIS ECCLESIAM CONFUCI PREBITER FUI CIUNCTA DISTRIBUUM BONE ECLESIA ANIME DEO CORPUS MIA IACETY A DIE 27 MENSIS JUNI ANNI 1663?.
  
b) Parts integrants
  
Les parts que es consideren integrants del monument, junt amb les seues pertinences respectives són:
  
- Nau principal i capelles laterals.
  
- Torre campanar.
  
- Sagristies.
  
- Escalinates.
  
c) Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació de la delimitació proposada
  
La delimitació del seu entorn de protecció s'establix d'acord amb els criteris següents:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el Bé d'Interés Cultural, en què qualsevol intervenció que es realitze pot afectar-lo tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el Bé d'Interés Cultural i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en què qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el Bé d'Interés Cultural i les parcel·les enumerades anteriorment, que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no se situen immediats al Bé d'Interés Cultural, afecten de manera fonamental la percepció d'este.
  
Delimitació de l'entorn de protecció
  
- Origen: intersecció de la prolongació de la mitgera entre les parcel·les números 11 i 12 de l'illa cadastral núm. 03216 amb l'eix del carrer Mare de Déu de Gràcia, punt A.
  
- Sentit: horari.
  
- Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, la línia recorre les parts posteriors de les parcel·les de l'illa cadastral núm. 03216 que donen al carrer Garnelo Fillol. Creua el carrer de la Virgen del Rosario i s'introduïx en l'illa núm. 04213, entre les mitgeres de les parcel·les números 15 i 16; envolta les parcel·les 15, 14, 13, 12 i 11 d'esta illa, creua el carrer Doctor Albiñana i s'introduïx en l'illa núm. 04216, entre les parcel·les números 03 i 04. Recorre les parts posteriors de les parcel·les 23, 22 i 21 d'esta illa, creua el carrer Pedro Brutes i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa número 04217 que donen al carrer de la Virgen del Remedio. Creua el carrer del Niño Jesús i incorpora la parcel·la núm. 04 de l'illa núm. 04209. Creua el carrer de San Joaquín i inclou les parcel·les números 02 i 01 de la illa núm. 04208. Creua el carrer Enrique Sanchís i incorpora les parcel·les números 19, 18, 17, 16 i 15 de l'illa núm. 03204. Creua el carrer Moreras i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa núm. 03217 que donen a la plaça Martín Barrón fins a arribar a l'eix del carrer Virgen de Gracia i gira per l'eix d'este carrer fins al punt d'origen.
  
d) Béns mobles que comprén i constituïxen part essencial de la seua història
  
1) Pintura sobre taula:
  
Mare de Déu de Gràcia (núm. de SVI C0009000001113). Data de principis del segle XVI. Atribuïda a Paolo di San Leocadio, d'estil goticorenaixentista tardà. Mesura 210 x 138 cm. Procedix d'un retaule de la confraria de la Mare de Déu de Gràcia que va regalar Carles de Borja, germà de Miquel de Borja, senyor d'Enguera, el 1629. Al peu apareixen retratades dos donants: la duquessa Maria Enríquez, que va ser viuda de Joan de Borja, i la seua filla Isabel. Esta obra va ser restaurada al Museu del Prado en 1962 per Manuel Pérez Tormo, sota la supervisió de Francisco Sánchez. Les portes exteriors daten de 1963 i són obra de F. Sambonet.
  
2) Orfebreria
  
Creu processional gòtica (núm. de SVI C0009000001092). Últim terç del segle XIV- primer terç del segle XV, punxó de Xàtiva, d'estil gòtic internacional. Mesura 66 x 50 cm. Plata en el seu color i plata daurada, repujada i cisellada. Va ser restaurada per la Generalitat en 1997.
  
e) Normativa de protecció del monument i el seu entorn
  
Monument:
  
Article 1
  
Caldrà ajustar-se al que preveu la secció segona, del capítol III, del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural, en allò aplicable a la categoria de monument.
  
Article 2
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'esta finalitat. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció:
  
Article 3
  
De conformitat amb l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument necessitarà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en esta normativa, i en allò que no preveu, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada Llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el pla especial de protecció del monument i el seu entorn, i este aconseguisca validació patrimonial.
  
Totes les intervencions requeriran per al tràmit d'autorització la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article 4
  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà d'un informe tècnic municipal sospesat, es podrà derivar la no necessitat del tràmit d'autorizació previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i les instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'Ajuntament d'Enguera comunicarà a la Generalitat, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i s'adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament d'Enguera, en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6
  
Criteris d'intervenció
  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
  
3. Els edificis tradicionals del conjunt, pel seu alt valor ambiental i testimonial, d'una arquitectura i tipologia que el caracteritza, hauran de mantindre les fatxades visibles des de la via pública, preservant i restaurant els seus caràcters originaris.
  
4. El nombre de plantes permeses és de tres (planta baixa i dos més), i queden prohibits els semisoterranis.
  
5. L'alçària de cornisa màxima és de 10 m per a tres plantes i 4 m per a planta baixa o una planta.
  
6. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, al cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, seran inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35%, a dos aigües i carener d'alçària màxima de 2,25 m respecte de l'alçària de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
7. Les noves edificacions s'adequaran, amb caràcter estètic, a la tipologia i els acabats tradicionals d'Enguera, atenent la fatxada a les disposicions següents:
  
- Ràfols, d'una longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motlures, reassetjats, cèrcols, coronaments ornamentals i la resta d'elements compositius, d'una longitud màxima de vol de 15 cm.
  
- Buits de fatxada de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica, d'una amplària màxima de vol de 40 cm, 15 cm de cant, i una longitud màxima d'1,80 m.
  
8. L'ús permés en esta zona serà el residencial. També s'admetran els usos següents, sempre que mostren compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
- Magatzems.
  
- Locals industrials ubicats a la planta baixa.
  
- Locals d'oficina.
  
- Ús comercial.
  
Article 7
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en la visió de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afectació dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afectació de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions de vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant categoria i conseqüències, s'hauran de sotmetre a l'autorització competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la Llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualssevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article 8
  
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat del Patrimoni Cultural Valencià.
  
ANNEX II



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 5126, del 02-11-2005 (2005/12059)

DECRETO 158/2005, de 28 de octubre, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, la Iglesia de San Miguel Arcángel de Enguera.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   5126

Fecha DOGV
:   02-11-2005

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2005/12059

CVE


Fecha del documento
:   28-10-2005

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Enguera](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))

DECRETO 158/2005, de 28 de octubre, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, la Iglesia de San Miguel Arcángel de Enguera. [2005/12059]
  
El artículo 31.5 del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante Decreto del Consell de la Generalitat, a propuesta de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, todo ello sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley del Patrimonio Histórico Español reserva a la administración General del Estado.
  
Mediante Resolución de 31 de agosto de 1983, la Dirección General de Bellas Artes y Archivos, del Ministerio de Cultura, acordó tener por incoado expediente para la declaración de Monumento Histórico-artístico a favor de la Iglesia de San Miguel Arcángel de Enguera.
  
El expediente en cuestión fue remitido para su tramitación a la Generalitat, según lo dispuesto en el Real Decreto 3066/1983, de 13 de octubre, sobre traspaso de funciones y servicios del Estado a la Generalitat en materia de cultura, y en concreto, a la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, con arreglo a lo preceptuado en el Decreto 171/1983, de 29 de diciembre, del Presidente de la Generalitat.
  
Mediante Resolución de 28 de enero de 2005, la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano, de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, acordó continuar el expediente incoado de acuerdo con las disposiciones vigentes y abrir un periodo de información pública. Dicha Resolución, con sus anexos, fue comunicada a los interesados en el expediente, a los que se les concedió el trámite de audiencia, sin que se aportaran alegaciones al expediente.
  
En cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos y el Consell Valencià de Cultura han emitido informe favorable a la declaración.
  
En virtud de lo expuesto y de acuerdo con lo establecido en la normativa referenciada, a propuesta del conseller de Cultura, Educación y Deporte y previa deliberación del Consell de la Generalitat, en su reunión del día 28 de octubre de 2005,
  
DECRETO
  
Artículo 1
  
Se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, la Iglesia de San Miguel Arcángel de Enguera.
  
Artículo 2
  
El entorno de protección afectado por la declaración de Bien de Interés Cultural, así como el régimen de protección del mismo, quedan definidos en los anexos adjuntos que forman parte del presente Decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.
  
DISPOSICIÓN ADICIONAL.
  
La presente declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
DISPOSICIÓN FINAL.
  
El presente Decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat.
  
Valencia, 28 de octubre de 2005
  
El presidente de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educación y Deporte,
  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN
  
ANEXO I
  
DATOS DEL BIEN OBJETO DE LA DECLARACIÓN
  
1. Denominación:
  
Principal: Iglesia de San Miguel Arcángel.
  
2. Descripción:
  
a) Inmueble objeto de la declaración
  
Basado en el informe de Jaime Barberán Juan correspondiente de la Real Academia de Bellas Artes de Valencia.
  
Sobre el perfil de Enguera domina el gran edificio de su Iglesia parroquial. Es una muestra grandiosa del esplendor renacentista de influencia herreriana. Su planta es una gran nave, de aproximadamente 40 m. de largo por trece de ancho, con doce capillas entre contrafuertes, los cuales soportan la enorme bóveda de nervios de herencia gótica, reforzada por arcos fajones, decorados con estuco de mármoles. Para ella han trabajado importantes artistas tanto de la época como del reciente siglo XX, como José Vergara, Vicente López, Nicolás de Bussi, Paolo de San Leocadio e Isidoro Garnelo Fillol.
  
Reseña histórica
  
Enguera poseyó un templo antiguo, del que no se poseen referencia ni noticias, que pudo ser construido a raíz de la conquista de Jaime I. Seguramente el titular, San Miguel Arcángel, fue designado por el monarca, como en tantas parroquias valencianas, en muestra de gratitud al conquistar Valencia el 28 de septiembre, víspera de la festividad de este santo.
  
El primitivo templo desapareció, tras sufrir un grave incendio, y no debiendo reunir éste las condiciones mínimas de aforo, en 1580, el entonces patriarca San Juan de Ribera ordenó que se realizase una ampliación, que en realidad fue la construcción de un nuevo templo, de tales dimensiones que el viejo edificio quedó dentro de su perímetro y fue derribado. En 1645 terminó la construcción del nuevo edificio, y en 1676 se debieron colocar las puertas del mismo, según la inscripción sobre el postigo derecho de la puerta mayor que reza: ?Anno 1676?.
  
Descripción arquitectónica
  
El nuevo edificio es una gran fábrica de estilo tardorrenacentista herreriano que consta de una amplia nave de 40 m. de largo por trece de ancho, con doce capillas laterales entre contrafuertes interiores, los cuales apean la colosal bóveda de cañón y nervios, reforzada con arcos fajones, decorados al temple. Éstos se apean sobre columnas decoradas al estuco, imitando el mármol rosa, salvo en las dos del presbiterio en color blanco, adosadas al frontis de los contrafuertes. Sobre éstos, además, se apoyan los catorce arcos de medio punto que comunican las capillas laterales con la nave principal. El espacio total se distribuye en seis tramos, desde los pies a la cabecera, que es poligonal, y se cubre con bóveda de nervadura radiada.
  
A los pies de la nave y sobre el atrio de la portada principal, se instala el coro. Se accede a la Iglesia por tres puertas: la Mayor, situada a los pies de la nave, que se eleva tres metros sobre el nivel del piso de la plaza, por lo que se hizo necesaria la instalación de dos escalinatas laterales de 12 gradas cada una, protegidas por barandillas metálicas, que sustituyeron en la tercera década del siglo XX a las originales de piedra.
  
La puerta adintelada esta flanqueada por dos pares de columnas toscanas de cinco metros de altura sobre las que descansa el arquitrabe; arriba y a los lados de éste, se abren tres hornacinas que estuvieron vacías hasta 1928, fecha en la que fueron ocupadas por las imágenes de San Miguel, de piedra al centro y, a ambos lados el Ángel Custodio y San Rafael, ambas en barro cocido. Las tres figuras fueron esculpidas por el escultor enguerino Isidoro Garnelo Fillol, a la sazón director de la Escuela de Bellas Artes de San Carlos. Las tres magníficas esculturas fueron destruidas en 1936.
  
Remata el conjunto una cornisa arquitrabada en el tercio medio y dos declives laterales, todo ello coronado por pináculos truncados y bolas esféricas.
  
La puerta del Hospital corresponde al lado del evangelio y en realidad fue la puerta del templo primitivo, absorbida por el actual. Recibe este nombre por estar situada frente al desa-parecido Hospital de Remedio. Se abre la portada bajo un arco de medio punto enmarcado por pilastras que soportan el dintel, cornisa y una hornacina, hoy, vacía, que antes de 1936, estuvo ocupada por una imagen de barro de San José. Junto a la puerta, incrustadas, en el lienzo del muro se distinguen dos lápidas funerarias que datan de 1663 y 1773 respectivamente, las cuales fueron halladas bajo el anterior pavimento, al ser éste sustituido en 1967.
  
La puerta de Moreras, en el lado de la epístola, es de las mismas características que la del Hospital. Su hornacina, hoy vacía, estuvo ocupada por una imagen de la Virgen de los De-samparados.
  
La grada para acceder a la puerta conserva una barandilla de piedra que es aún la original y que reviste los mismos caracteres que la que hubo en la puerta Mayor, salvo en los remates: en aquella eran bolas esféricas y en la de Moreras tienen formas mixtas.
  
La torre del campanario se alza junto a la fachada principal en el lado derecho. Es de planta cuadrada, de seis metros de lado, construida en sillar y consta de tres cuerpos y remate, con un total de cincuenta metros de altura. El primer cuerpo llega hasta el juego de campanas horarias, el segundo hasta donde se hallan las de volteo y el tercero hasta la base de la espadaña, compuesta por un cuerpo central y cuatro graciosos arcos articulados sobre la balaustrada, a partir de la cual se levanta el cupulín, antes de piedra, ahora de cinc. La escalera de caracol de la torre consta de 112 peldaños.
  
Este recinto de campanas fue electrificado hacia el año 1970.
  
En 1623 estaba ya iniciada la torre, pues en esta fecha se instaló en ella el primer reloj de campanas, se supone, sobre el basamento.
  
La elevación de la torre se realizó a partir de 1661; en estos años fueron donadas las siguientes campanas, que no han llegado hasta nuestros días:
  
En 1646, Bárbara, de 23 arrobas y 23 libras donada por Don Carlos de Borja y Doña María Coloma, Condes de Anna, Señores de Enguera. En 1648, San Carlos, que pesó 22 arrobas, apadrinada por Don Carlos de Coloma y Doña Manuela de Borja, Condes de Anna. En 1656, María, de 32 arrobas, donada también por los señores de la villa.
  
En 1665, se bendijo otra campana también llamada María, fundida con una que existió en la colegiata de Xàtiva.
  
Finalmente se concluyó la torre, según la tradición, por un alicantino apellidado Fillol, que en 1737 estaba avecindado en Enguera y dio origen a una ilustre familia de artistas.
  
El 23 de marzo de 1748 se produjo un violento terremoto que causó en la comarca enormes daños, entre ellos, el derrumbamiento del cercano Castillo de Montesa. En la parroquia de Enguera se hundió el techo de la sacristía, sepultando al párroco y al sacristán. La iglesia se hundió en parte, causando la muerte de varias personas.
  
Posteriormente se desplomó la cúspide de la torre y, entre los escombros, cayó a la plaza de Moreras la campana de las horas. Al año siguiente, en el mes de abril, habían quedado reparados los daños sufridos por el campanario.
  
Durante el siglo pasado se observaron grietas y desperfectos a partir del cuerpo de campanas. Se sujetó a la torre con dos cinturones de hierro y se reforzó el segundo cuerpo, sustituyendo la cúpula de piedra, que tenía filtraciones, por una de cinc, coronada por una cruz de hierro, una veleta representado a San Miguel Arcángel y un pararrayos. Esta obra, de gran valor artístico, fue forjada en hierro por el artesano local Manuel Garnelo.
  
El actual reloj de esfera que figura en la parte delantera del campanario fue instalado en el año 1879 por M. Ofle.
  
En la parte posterior fue diseñado un reloj de sol, cuyos números están casi borrados y en el que sólo se distingue la varilla indicadora.
  
En su interior, el antiguo altar de San Miguel había sido construido en 1724 y fue destruido en la guerra civil. Era de estilo renacentista, con mezcla de órdenes clásicos, de madera tallada y decorada en tonos claros grisáceos, con toques de oro que resaltaban los relieves y motivos ornamentales.
  
Estaba formado por tres cuerpos, siendo el menor y más estrecho el tercero. El central estaba presidido por la hornacina del titular San Miguel o del Cristo de la Agonía, alternativamente, ya que ambos estaban situados sobre una plataforma giratoria.
  
El arcángel Miguel, gigantesca imagen de tres metros y medio de altura, había sido tallado en 1759 por Ignacio Vergara. El Cristo fue realizado por el escultor de Estrasburgo Nicolás de Bussy. Un lienzo de casi cuatro metros de altura que podía descender a voluntad era una hermosa pintura al óleo que representaba la lucha de San Miguel y el maligno. Fue ejecutado en 1837 por Vicente López.
  
A cada lado del nicho del titular figuraban tres columnas, las más cercanas a la hornacina de estilo salomónico, adornadas con vides y racimos. Las columnas siguientes eran de un orden clásico, con zócalo y la parte superior estriada diagonalmente. Iguales eran las terceras estriadas en sentido inverso y situadas hacia atrás en línea con las salomónicas.
  
Sobre los capiteles de diseño clasicista se apoyaba la complicada arquitectura del arquitrabe y cornisa que seguían las líneas entrantes y salientes del retablo, llenas de movimiento.
  
El tercer cuerpo repetía simplificados los elementos de la zona central: una pintura de la Purísima Concepción ocupaba la cúspide del retablo, entre dos pares de columnas, estriadas las del centro y salomónicas las laterales.
  
Cerraba el retablo la estatua de la Fe con el Cáliz y la Cruz en sus manos. A los lados y sobre la gran cornisa del cuerpo central se elevaba sobre un pedestal a la izquierda la Esperanza, con el áncora simbólica y a la derecha la Caridad, con un niño en los brazos y otro cogido de la mano.
  
El cuerpo bajo tenía en el centro la mesa del altar, formada por dos bloques de mármol rojo a manera de ménsula. La parte superior e inferior eran de mármol negro. Un tabernáculo todo dorado aparecía al fondo de la mesa; era de forma semicircular y planta semihexagonal rematado por el Cordero místico. Las tres caras del expositor estaban pintadas al óleo y podían descender y ocultarse a voluntad dejando al descubierto el Sagrario interior, donde se exponía el Santísimo. Las tres tablas representaban el centro y los extremos de la Santa Cena.
  
El altar mayor actual es obra de José Justo y fue realizado entre 1943 y 1949. Posee un retablo de madera, mármol, bronce y apliques de escayola, ricamente estucado, decorado y pintado por Ramón Porta. Está centrado bajo un arco apuntado que ostenta, en la parte superior, un altorrelieve de la Santísima Trinidad y, más abajo la hornacina del patrón, con una vidriera como fondo y decoración realizada por los artistas locales Vicente y Miguel Marín Reig.
  
La actual imagen de San Miguel Arcángel fue encargada en 1939 a D. Isidoro Garnelo, quien realizó en barro un modelo de 38 cm. de altura, inspirado en la destruida imagen del San Miguel vergareño y, con el propósito de incrustar el fragmento que se había salvado del primitivo y que se limitaba a parte de la melena, lado derecho de la cabeza, cimera y algunas plumas. Tres semanas después fallecía D. Isidoro. Enrique Giner Canet, amigo y discípulo del maestro, realizó magistralmente la obra.
  
La mesa del altar, separada del retablo, presbiterio y demás elementos de mármol y bronce, fue realizada también por José Justo.
  
En las doce capillas laterales que posee el templo destacó el retablo de la Virgen de la Gracia, regalado por el sacerdote D. Carlos Borja, hermano de D. Miguel de Borja, Señor de Enguera en 1629. El retablo desapareció salvándose la tabla central, atribuida a Pablo de San Leocadio.
  
También destacan la clave gótica labrada en piedra caliza, estucada y dorada de la sacristía, la pila bautismal barroca veneciana tallada en mármol, el aguamanil tardobarroco, labrado en mármol negro y rojo, y las lápidas funerarias, labradas en piedra con las siguientes inscripciones: ?AQY YACE ISABEL MARÍA SÁNCHEZ DONCELLA YJA DE JAYME Y DE JOSEFA MARÍA PALOP MURIO A 2 DE DECIEMBRE DE EL AÑO 1773 FUE BIENECHORA DE ESTA YGLESIA- y la situada a la izquierda de la portada del hospital: ?DE BARBERANA SERPENUS ES SABE DUXIN UXOR NEC CEL OMNIAE ANE CARNUM CUNTIS PERPETUIS ECCLESIAM CONFUCI PREBITER FUI CIUNCTA DISTRIBUUM BONE ECLESIA ANIME DEO CORPUS MIA IACETY A DIE 27 MENSIS JUNI ANNI 1663?.
  
b) Partes integrantes
  
Las partes que se consideran integrantes del Monumento, junto a sus pertenencias respectivas, son:
  
- Nave principal y capillas laterales.
  
- Torre Campanario.
  
- Sacristías.
  
- Escalinatas.
  
c) Delimitación del entorno afectado
  
Justificación de la delimitación propuesta
  
La delimitación de sus entornos de protección se establece en función de los siguientes criterios:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el Bienes de Interés Cultural, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente, cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el Bienes de Interés Cultural y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el Bienes de Interés Cultural y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el Bienes de Interés Cultural afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Delimitación del entorno de protección
  
- Origen: intersección de la prolongación de la medianera entre las parcelas números 11 y 12 de la manzana catastral nº 03216 con el eje de la calle Virgen de Gracia, punto A.
  
- Sentido: horario.
  
- Línea delimitadora: desde el origen, punto A, la línea recorre las traseras de las parcelas de la manzana catastral nº 03216 recayentes a la calle Garnelo Fillol. Cruza la calle Virgen del Rosario y se introduce en la manzana nº 04213, entre las medianeras de las parcelas números 15 y 16; envuelve las parcelas 15, 14, 13, 12 y 11 de esta manzana, cruza la calle Doctor Albiñana y se introduce en la manzana número 04216, entre las parcelas números 03 y 04. Recorre las traseras de las parcelas 23, 22 y 21 de esta manzana, cruza la calle Pedro Sucías y prosigue por las traseras de las parcelas de la manzana nº 04217 recayentes a la calle Virgen del Remedio. Cruza la calle Niño Jesús e incorpora la parcela nº 04 de la manzana nº 04209. Cruza la calle San Joaquín e incluye las parcelas números 02 y 01 de la manzana nº 04208. Cruza la calle Enrique Sanchís e incorpora las parcelas números 19, 18, 17, 16 y 15 de la manzana nº 03204. Cruza la calle Moreras y prosigue por las traseras de las parcelas de la manzana nº 03217 recayentes a la plaza Martín Barron hasta llegar al eje de la calle Virgen de Gracia y gira por el eje de esta calle hasta el punto de origen.
  
d) Bienes muebles que comprende y constituyan parte esencial de su historia
  
1) Pintura sobre tabla:
  
Virgen de Gracia (nº de S.V.I. C0009000001113). Data de principios del siglo XVI. Atribuída a Paolo de San Leocadio, de estilo tardogótico-renacentista. Mide 210 x 138 cms. Procede de un retablo de la cofradía de la Virgen de Gracia que regaló Carlos de Borja, hermano de Miguel de Borja, señor de Enguera en 1629. Al pie aparecen retratadas dos donantes: la duquesa María Enríquez, que fuera viuda de Juan de Borja, y su hija Isabel. Fue restaurada en el Museo del Prado en 1962 por Manuel Pérez Tormo, siendo supervisor Francisco Sánchez. Las puertas exteriores datan de 1963 y son obra de F. Sambonet.
  
2) Orfebrería:
  
Cruz procesional gótica (nº de S.V.I. C0009000001092). Último tercio siglo XIV - primer tercio del siglo XV, punzón de Xàtiva, de estilo gótico internacional. Mide 66 x 50 cms. Plata en su color y plata dorada, repujada y cincelada. Fue restaurada por la Generalitat en 1997.
  
e) Normativa de protección del Monumento y su entorno
  
Monumento:
  
Artículo 1
  
Se atenderá a lo previsto en la sección segunda, del capítulo III, del título II, de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, relativa al régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, en aquello aplicable a la categoría de Monumento.
  
Artículo 2
  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Entorno de protección:
  
Artículo 3
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de la Generalitat, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del Monumento requerirá la previa autorización de la Conselleria competente en materia de cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley. La presente normativa regirá con carácter provisional hasta que se redacte el Plan Especial de Protección del Monumento y su entorno, y éste alcance validación patrimonial.
  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Artículo 4
  
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad del trámite autorizatorio previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de estos inmuebles.
  
En estos casos, el Ayuntamiento de Enguera comunicará a la Generalitat, en el plazo de 10 días, la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de uBienes de Interés Culturalación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo 5
  
La contravención de lo previsto en los artículos anteriores determinará la responsabilidad del Ayuntamiento de Enguera, en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 6
  
Criterios de intervención
  
1. Se mantendrán las pautas de la parcelación histórica del entorno.
  
2. Serán mantenidas las alineaciones históricas de la edificación conservadas hasta la actualidad.
  
3. Los edificios tradicionales del conjunto, por su alto valor ambiental y testimonial de una arquitectura y tipología que caracteriza al mismo, deberán mantener las fachadas visibles desde la vía pública, preservando y restaurando los caracteres originarios de las mismas.
  
4. El número de plantas permitidas es de tres alturas (planta baja más dos), quedando prohibidos los semisótanos.
  
5. La altura de cornisa máxima es de 10 m. para tres plantas y 4 m. para planta baja o una planta.
  
6. Las cubiertas, de acuerdo con la tipología de la zona, serán en el cuerpo principal del edificio, cuya profundidad edificable oscilará entre 8 y 11 metros, inclinadas, de teja árabe, con pendiente máxima del 35%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima 2,25 m. respecto de la altura de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico'contextual.
  
7. Las nuevas edificaciones se adecuarán con carácter estético a la tipología y acabados tradicionales de Enguera, atendiendo la fachada a las siguientes disposiciones:
  
- Aleros con longitud máxima de vuelo de 35 cm.
  
- Impostas, molduras, recercados, cinchos, remates ornamentales y demás elementos compositivos con una longitud máxima de vuelo de 15 cm.
  
- Huecos de fachada de proporción vertical.
  
- Balcones de barandilla metálica con anchura máxima de vuelo de 40 cm., 15 cm. de canto y longitud máxima de 1,80 m.
  
8. El uso permitido en esta zona será el Residencial. Se admitirán los siguientes usos, siempre que muestren su compatibilidad con las arquitecturas tradicionales de la zona:
  
A) Almacenes.
  
B) Locales industriales ubicados en planta baja.
  
C) Locales de oficina.
  
D) Uso comercial.
  
Artículo 7
  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del Monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a la autorización competente en materia de cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la Ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado, solicite y obtenga autorización expresa.
  
Artículo 8
  
Cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
ANEXO II



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML