Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4693, del 17-02-2004 (2004/1537)

DECRET 17/2004, de 13 de febrer, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural (BIC), amb la categoria de Monument, l'immoble denominat Casa de la Serena, o de la Sirena, d'Alfara del Patriarca.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4693

Data del DOGV
:   17-02-2004

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2004/1537

CVE


Data del document
:   13-02-2004

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Alfara del Patriarca](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))

DECRET 17/2004, de 13 de febrer, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural (BIC), amb la categoria de Monument, l'immoble denominat Casa de la Serena, o de la Sirena, d'Alfara del Patriarca. [2004/X1537]
  
L'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, aprovat per la Llei Orgànica 5/1982, d'1 de juliol, establix la competència exclusiva de la Comunitat Autònoma en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural (BIC) es farà per mitjà de decret del Consell de la Generalitat, a proposta de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració General de l'Estat.
  
Per mitjà de Resolució de 10 d'abril del 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic, de la Conselleria de Cultura i Educació, es va acordar tindre per incoat expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural (BIC), amb categoria de Monument, a favor de l'immoble denominat Casa de la Serena, o de la Sirena, d'Alfara del Patriarca.
  
En la tramitació de l'expedient, i de conformitat amb el que establix l'article 27.5 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, s'han demanat els informes favorables del Consell Valencià de Cultura i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles.
  
En compliment del que disposa l'article 27.6 de la citada llei, han sigut igualment observats els tràmits preceptius d'informació pública i audiència als ajuntaments d'Alfara del Patriarca i de València, i als propietaris de l'immoble.
  
En virtut del que exposa, d'acord amb el que establix la normativa referenciada, i vistes las al·legacions presentades, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i després de la deliberació del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 13 de febrer de 2004,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Declarar Bé d'Interés Cultural (BIC), amb categoria de Monument, l'immoble denominat Casa de la Serena, o de la Sirena, d'Alfara del Patriarca.
  
Article 2
  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural (BIC), així com el règim de protecció d'este, queda definit en els annexos I y II del present decret. La documentació complementària obra en l'expedient de la seua raó.
  
Disposició addicional
  
La present declaració s'inscriurà en la Secció Primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Disposició final
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la seua publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 13 de febrer de 2004
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
Denominació:
  
a) Principal
  
Casa de la Serena o de la Sirena.
  
b) Secundària
  
Casa de la Torre.
  
Localització:
  
a) Comunitat Autònoma. Comunitat Valenciana.
  
b) Província: València.
  
c) Municipi: Alfara del Patriarca, confrontant al nucli urbà de Benifaraig.
  
d) Ubicació: Ctra. de Benifaraig a Alfara del Patriarca.
  
Descripció:
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
La casa de la Serena o Sirena, els seus noms respectivament en valencià antic i en castellà, pren el seu nom de la figura que rodeja el seu escut nobiliari, encara que pròpiament posseïx cap de dona i cua de serp. La construcció data, segons la inscripció d'este escut, de l'any 1553.
  
Es tracta d'un palau rural que complix la doble funció d'alqueria, dedicada als cultius agrícoles típics de la zona, i de vil·la de recreació senyorial. Es troba situada en l'horta valenciana, en l'extrem sud-oest del terme municipal d'Alfara del Patriarca, però confrontant amb el nucli urbà veí de Benifaraig que pertany al municipi de València. Esta doble circumstància li proporciona la particularitat d'introduir característiques d'habitatge urbà, com és la de situar la façana i accés principal directament a l'exterior, recaient al camí de Benifaraig a Alfara del Patriarca.
  
El conjunt, casa principal i annexos, posseïx un extraordinari valor, tant morfològicament i espacialment, com per constituir un dels pocs exemples d'arquitectura palatina del s. XVI en este medi. Es tracta d'un exemple singular de palau renaixentista, on s'han abandonat les antigues maneres, i apareixen, potents, uns esquemes nous en planta, uns temes nous de composició i unes fàbriques rejovenides pel manierisme i les tècniques depurades de la seua construcció; a més d'això, hi ha elements classicistes molt purs que utilitzen la pedra com a vehicle i s'inserixen en un llenç llis de rajola. Al seu torn, el tipus d'habitatge amb torre, no nou, arreplega una herència de simbologia gòtica, que associa el poder feudal amb la torre, de vegades assumida de preexistències àrabs.
  
La casa està edificada sobre una altra anterior. Açò s'observa perfectament en la planta baixa per les diferències de tècniques constructives de tàpia i pels buits cegats, sobre els quals atraquen murs de l'actual. Possiblement es tracte d'una casa situada en el límit d'Alfara del Patriarca al costat del lloc de Benifaraig, d'un cert Andrés Castellano, de qui parla un document de l'any 1414. Utilitzant parts d'esta construcció antiga s'alça en el s. XVI la construcció segons la tipologia d'un palau rural. Durant el s. XVIII, la casa sofrix una altra intervenció producte de la qual són els grans buits que s'obrin en la façana principal i interior, cegant-se una gran quantitat d'altres. A la torre també se li col·loca una coberta apuntada a quatre aigües.
  
L'esquema arquitectònic és més complex que les alqueries senyorials precedents, de tradició medieval. El pati no és només l'espai d'accés, labors i relació, com en l'alqueria gòtica, ni tampoc el nucli articulador i de transició entre el carrer i la casa del palau gòtic, és l'un i l'altre al mateix temps. No se sabrà, d'altra banda, si el pati es va concebre com obert, que seria una gran innovació tipològica o si, al contrari, va ser pensat com a pati tancat que mai va arribar a acabar-se. La planimetria de l'edifici principal té interés, en aparéixer una casa compacta, com a part d'un conjunt projectual. Es compon d'una doble cruixia en dos de les bandes del pati, dos cossos d'edificació en profunditat construïts per murs de càrrega paral·lels a façana, de manera molt distinta als esquemes anteriors.
  
L'accés és lateralitzat en planta i obliga a canviar la direccionalitat de les línies de càrrega que se situen perpendicular al pas. Una vegada en l'interior, s'accedix a l'habitatge principal, en la planta primera, per una porta en la base de la torre que dóna accés a l'escala. Esta consta d'una sèrie de dependències, de sales, que coincidixen clarament amb els espais construïts. Les compartimentacions espacials distintes als murs de càrrega són sempre posteriors, com és el cas de l'oratori que s'obri a la sala principal i lleva espai al cos posterior, el de la cuina. La planta superior havia de ser primitivament magatzem de productes agrícoles.
  
La torre se situa en un dels extrems. Volumètricament té una independència importantíssima, i pren un contingut d'ús particular al servici de l'habitatge principal: l'escala es desenrotlla dins d'esta. El seu cos s'eleva fins a aconseguir obrir els buits en totes les façanes, presentant així una solució espacial molt atractiva i jugant al contrapunt de la seua verticalitat davant l'horitzontalitat que proporciona la resta de les façanes. L'accés a la seua última planta per una escala de caragol summament estreta i l'existència d'uns bancs adossats al seu perímetre fan paréixer que va ser construïda amb fins purament lúdics, enllaçant amb la idea del miramar com altres torretes de l'època que es van popularitzar amb el triomf del romanticisme huitcentista. Una coberta, amb influència flamenca i relació amb els casilicis barrocs de València, remata la torre i la prolonga verticalment insistint en la seua esveltesa.
  
Una galeria remata les fàbriques llises i servix de suport a un ràfol potent que limita el volum. Esta galeria renaixentista està dins del més pur estil d'arcades a l'aragonesa que comenta Lampérez, seguint la gran tradició de l'arquitectura catalanoaragonesa d'utilitzar la coronació en galeria a partir del segle XVI, com es pot veure en multitud d'exemples de la ciutat de València: Col·legi del Patriarca, Palau de Valeriola, etc.
  
El cantó es reforça per a donar una idea clara de massa potent, i inclús el cos superior suspén el calat de la ?loggietta?, encara que mantenint una imposta que limita el cos i dóna una volta al cantó per a reprendre el tema en la façana lateral. En el conjunt destaquen les fàbriques de rajola amb morter enrasat de l'edifici principal.
  
Les finestres presenten una conformació excessivament manierista per a l'època, així com una perfecta distribució sobre el llenç del mur. Solució dubtosa per la seua excessiva voluntat de composició i pel fet d'existir, cegats, uns antics buits, més autònoms respecte a la composició, més reduïts de mida i de tècnica més d'acord amb estes fàbriques i este temps. Són buits, estos antics, construïts amb arcs plans de gran mida, com els que veiem en tota l'arquitectura del segle XVI. Estos graciosos i lleugers buits d'arc rebaixat i cornisa superior que remata l'arc, amb muntants esbocats pot tractar-se potser d'una aportació setcentista que intente regularitzar la relació massís'va en les façanes.
  
L'escut de marbre de la portada principal (depositat hui en l'ajuntament) representa les armes de Ferragud, Pallarés, Alegret i Perelló rodejats de la figura de la ?Sirena- anteriorment descrita i amb el lema ?Omnia tempus habent?. Els Corella també van usar este simbòlic monstre encara que amb el lema valencià ?Esdevenidor- i que pot vore's en el seu escut d'armes situat en la casa que fóra dels comtes de Sotoameno, al carrer Aparisi i Guijarro de València. Encara que en este apareix inscrita la data de 1553, és de factura posterior, ja que no va poder realitzar-se llavors perquè els Perelló i Pallarés van ser propietaris a partir del segle XVII, i els Ferragud a partir del segle XVIII.
  
Travessant els dos cossos del palau per la porta principal s'arriba a un pati ampli, rectangular, on obrin arcs els coberts de cavallerisses i corrals, construïts estos amb cossos d'una cruixia, a través d'un els quals podem accedir a un hort obert cap a la façana sud. Al costat de la casa senyorial, a la façana nord, componen la resta del conjunt uns edificis dhabitatges adossats per a l'ús de colons i jornalers amb accés independent des de l'exterior. Estes construccions presenten murs de maçoneria ordinària i lluïts de morter de calç amb acabat emblanquinat que contrasten amb les fàbriques de rajola de l'edifici principal.
  
El jardí emplaçat en un lateral del conjunt, i amb accés indirecte a través de l'horta, indica que no va ser concebut simultàniament al palau. Pareix una aportació huitcentista en la qual es prioritza el disseny del mateix jardí romàntic respecte a la seua relació espacial amb la casa, ja que se situa en el lloc menys incòmode per a les labors agrícoles de la propietat. Es compon d'una sèrie de corredors estrets entre parterres que confluïxen a un espai central on se situa la glorieta. Fins fa poc albergava certa esplendor, sobreviuen algunes coníferes, palmeres i canyes de bambú. També va tindre una plantació de tarongers en l'actualitat secs. Està limitat de l'exterior per un mur de maçoneria d'uns dos metres d'alçària, amb el fi tant de resguardar-lo com de disposar d'un lloc íntim i idíl·lic d'escampament. Arreplega així la mil·lenària tradició de la recreació del paradís, és a dir, jardí tancat; concepte persa que es transmet al llatí com paradisus, i que es representa ací, com en anteriors cultures a través de l'Hortus conclusus, açò és, jardí rodejat de murs.
  
b) Parts integrants
  
- La casa principal amb el seu escut nobiliari i edificacions annexes.
  
- El jardí.
  
c) Béns mobles que comprén i constituïxen part essencial de la seua història
  
Es troben desapareguts.
  
d) Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació de la delimitació proposada:
  
El criteri seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
1. Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, al qual pot afectar, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre elles.
  
2. Parcel·les recaients al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà o rural que l'envolta.
  
3. Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
4. Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la seua percepció.
  
Així mateix, per la seua condició històrica de palau rural rodejat d'horta, s'inclouen en el perímetre de protecció els camins rurals més pròxims des d'on és possible la seua contemplació com a tal.
  
Origen: Intersecció entre l'eix del camí existent entre les parcel·les 168 i 185 del polígon cadastral núm. 5 d'Alfara del Patriarca i el límit Est de la variant de Benifaraig, punt A.
  
Sentit: Horari
  
Línia delimitadora: Partint del punt d'origen A, la línia delimitadora discorre per l'eix del camí fins que enfronta amb les primeres edificacions del nucli urbà de Benifaraig i envolta les recaients al camí Alqueria de Xilet i les núm. 16, 17, 18 i 19 recaients al carrer Ferrer i Bigne de l'illa cadastral núm. 48909. La línia creua el dit carrer i recorre les mitgeres sud de les parcel·les números 9 i 21 de l'illa cadastral núm. 48903. Continua cap al nord pels eixos del carrer de l'Eliana i del carrer Nelo el Farinós. Prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Ferrer i Bigne de les illes cadastrals números 47919 i 48920 i en paral·lel a la carretera provincial VP 6023 fins a trobar-se amb la prolongació de l'eix del camí que es troba a uns 115 m. del nucli de Benifaraig; creua la variant de Benifaraig per aquell i incorpora esta fins a l'origen, punt A.
  
e) Normativa de protecció de la Casa de la Serena i el seu entorn
  
Article 1. Monument
  
S'atendrà a allò que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
  
Article 2
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat en l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 3. Entorn de protecció
  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà de la prèvia autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en allò que no estiga regulat en esta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris prevists en l'article 39 de la citada Llei.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article 4
  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà de sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no necessitat de tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a la Administració de la Generalitat, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveuen els articles anteriors, determinarà la responsabilitat de l'ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6. Criteris d'intervenció
  
1. Les parcel·les destinades en l'actualitat a horta, i reflectides en el pla adjunt, conservaran la seua caracterització agrícola, històrica i pròpia, que s'ha preservat fins a hui a fi de mantindre el seu valor didàctic i testimonial d'un recurs amenaçat d'extinció. No es permetrà materialitzar cap aprofitament ni activitat edificatòria en estes.
  
2. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
3. Les alineacions de l'edificació d'aplicació patrimonial seran les establides pel Pla General d'Ordenació de València reflectides en el plànol adjunt.
  
4. El màxim de plantes permeses és de dos (planta baixa i alta). Queden prohibits els semisoterranis.
  
5. L'alçària de cornisa màxima és de 7,00 m. per a dos plantes i 4,00 m. per a planta baixa o una planta.
  
6. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran, en el cos principal de l'edifici, la profunditat del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35%, a dos vessants i carena d'altura màxima 2,25 m. respecte de l'altura de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
7. Les noves edificacions s'adequaran amb caràcter estètic a la tipologia i acabats tradicionals de Benifaraig i la façana atendrà a les següents disposicions:
  
- Ràfols amb longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motllures, ressalts de buits, faixes, rematats ornamentals i la resta d'elements compositius amb una longitud màxima de vol de 15 cm.
  
- Buits de façana de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica amb amplària màxima de vol de 50 cm., 15 cm. de cant i longitud màxima de 1.80 m.
  
8. Els edificis situats en el carrer Ferrer i Bigne:
  
- Parcel·la núm. 03, illa núm. 48920.
  
- Parcel·les núm. 02, 03, 04, 05, 06 i 07 de l'illa núm. 48903.
  
- Parcel·la núm. 18, illa núm. 48909.
  
Disposaran, en absència d'un planejament especial patrimonialment validat que concrete una catalogació individualitzada, d'una protecció arquitectònica addicional per tractar-se d'antigues preexistències d'alt valor testimonial. A l'efecte, només podran ser demolides les parts invisibles des de la via pública, preservant i restaurant els seus elements propis i escometent la reposició del volum original amb respecte dels caràcters originaris de l'edificació.
  
9. L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els següents uso, sempre que mostren la seua compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
A) Magatzems.
  
B) Locals industrials ubicats en planta baixa.
  
C) Locals d'oficina.
  
D) Ús comercial.
  
10.Els edificis números de policia 97 i 99 del carrer Ferrer i Bigne situats en les parcel·les cadastrals números 03 i 04, illa núm. 47919 del polígon núm.19, es regiran pel règim transitori, equiparable al Fora d'Ordenació Diferit, regulat en la disposició transitòria novena de les normes urbanístiques del Pla General de València. En els supòsits inclosos en aquell, que concloguen la seua vida útil, es pretenguen obres de reforma de transcendència equiparable a la reedificació (reestructuració total) o una substitució voluntària d'estos, li seran d'aplicació les restants ordenances de protecció d'esta normativa per a les parcel·les edificables. Tot això sense perjuí de l'aplicació, si escau, de l'article 21 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià a estos immobles.
  
Article 7
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreci de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant caire i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa
  
Article 8
  
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 9
  
En virtut del que disposa l'apartat quart de l'article 34 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, s'eximix els Ajuntaments d'Alfara del Patriarca i de València de l'obligatorietat de redactar un pla especial de protecció, per considerar-se prou adequades les normes de protecció de l'entorn contingudes en el present decret.
  
ANNEX II
  
DOCUMENTACIÓ GRÀFICA



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4693, del 17-02-2004 (2004/1537)

DECRETO 17/2004, de 13 de febrero, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural (BIC), con la categoría de Monumento, el inmueble denominado Casa de la Serena, o de la Sirena, de Alfara del Patriarca.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4693

Fecha DOGV
:   17-02-2004

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2004/1537

CVE


Fecha del documento
:   13-02-2004

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Alfara del Patriarca](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))

DECRETO 17/2004, de 13 de febrero, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural (BIC), con la categoría de Monumento, el inmueble denominado Casa de la Serena, o de la Sirena, de Alfara del Patriarca. [2004/X1537]
  
El artículo 31.5 del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, aprobado por la Ley Orgánica 5/1982, de 1 de julio, establece la competencia exclusiva de la Comunidad Autónoma en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural (BIC) se hará mediante Decreto del Consell de la Generalitat, a propuesta de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, reserva a la administración General del Estado.
  
Mediante Resolución de 10 de abril de 2003, de la Dirección General de Patrimonio Artístico, de la Conselleria de Cultura y Educación, se acordó tener por incoado expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural (BIC), con categoría de Monumento, a favor del inmueble denominado Casa de la Serena, o de la Sirena, de Alfara del Patriarca.
  
En la tramitación del expediente, y de conformidad con lo establecido en el artículo 27.5 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, se han recabado los informes favorables del Consell Valencià de Cultura y de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos.
  
En cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27.6 de la citada Ley, han sido igualmente observados los trámites preceptivos de información pública y audiencia a los Ayuntamientos de Alfara del Patriarca y de Valencia, y a los propietarios del inmueble.
  
En virtud de lo expuesto, de acuerdo con lo establecido en la normativa referenciada, y vistas las alegaciones presentadas, a propuesta del conseller de Cultura, Educación y Deporte y previa deliberación del Consell de la Generalitat, en la reunión del día 13 de febrero de 2004,
  
DECRETO
  
Artículo 1
  
Declarar Bien de Interés Cultural (BIC), con categoría de Monumento, el inmueble denominado Casa de la Serena, o de la Sirena, de Alfara del Patriarca.
  
Artículo 2
  
El entorno de protección afectado por la declaración de Bien de Interés Cultural (BIC), así como el régimen de protección del mismo, queda definido en los anexos I y II del presente Decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.
  
Disposición adicional
  
La presente declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Disposición Final
  
El presente decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
Valencia, 13 de febrero de 2004
  
El presidente de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educación y Deporte,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANEXO I
  
Datos sobre el bien objeto de la declaración
  
Denominación:
  
a) Principal
  
Casa de la Serena o de la Sirena.
  
b) Secundaria
  
Casa de la Torre.
  
Localización:
  
a) Comunidad Autónoma: Comunidad Valenciana.
  
b) Provincia: Valencia.
  
c) Municipio: Alfara del Patriarca, colindante al núcleo urbano de Benifaraig.
  
d) Ubicación: Ctra. de Benifaraig a Alfara del Patriarca.
  
Descripción:
  
a) Inmueble objeto de la declaración
  
La casa de la Serena o Sirena, sus nombres respectivamente en valenciano antiguo y en castellano, toma su nombre de la figura que rodea su escudo nobiliario, aunque propiamente posee cabeza de mujer y cola de serpiente. La construcción data, según la inscripción de este escudo, del año 1553.
  
Se trata de un palacio rural que cumple la doble función de alquería, dedicada a los cultivos agrícolas típicos de la zona, y de villa de recreo señorial. Se encuentra situada en la huerta valenciana, en el extremo sudoeste del término municipal de Alfara del Patriarca, pero colindante con el núcleo urbano vecino de Benifaraig que pertenece al municipio de Valencia. Esta doble circunstancia le proporciona la particularidad de introducir características de vivienda urbana, como es la de situar su fachada y acceso principal directamente al exterior, recayente al camino de Benifaraig a Alfara del Patriarca.
  
El conjunto, casa principal y anexos, posee un extraordinario valor, tanto morfológicamente y espacialmente, como por constituir uno de los pocos ejemplos de arquitectura palaciega del s. XVI en este medio. Se trata de un singular ejemplo de palacio renacentista, donde se han abandonado las antiguas maneras, y aparecen, potentes, unos esquemas nuevos en planta, unos temas nuevos de composición y unas fábricas rejuvenecidas por el manierismo y las técnicas depuradas de su construcción; junto a ello, elementos clasicistas muy puros que utilizan la piedra como vehículo y se insertan en un lienzo liso de ladrillo. A su vez, el tipo de vivienda con torre, no nuevo, recoge una herencia de simbología gótica, que asocia el poder feudal con la torre, a veces incorporada a partir de preexistencias árabes.
  
La casa está edificada sobre una anterior. Esto se observa perfectamente en la planta baja por las diferencias de técnicas constructivas de tapial y por los huecos cegados, sobre los que atracan muros de la actual. Posiblemente se trate de una casa situada en el termino de Alfara del Patriarca junto al lugar de Benifaraig, de un tal Andrés Castellano, de la que habla un documento del año 1414. Utilizando partes de esta construcción antigua se levanta en el s. XVI la construcción según la tipología de un palacio rural. Durante el s. XVIII, la casa sufre otra intervención producto de la cual son los grandes huecos que se abren en la fachada principal e interior, cegándose gran cantidad de otros. A la torre también se le coloca cubierta apuntada a cuatro aguas.
  
El esquema arquitectónico es más complejo que las alquerías señoriales precedentes, de tradición medieval. El patio no es sólo el espacio de acceso, labores y relación, como en la alquería gótica, ni tampoco el núcleo articulador y de transición entre la calle y la casa del palacio gótico, es lo uno y otro a la vez. No se sabrá, por otra parte, si el patio se concibió como abierto, que sería una gran innovación tipológica o si, por el contrario, fue pensado como patio cerrado que nunca llegó a terminarse. La planimetría del edificio principal tiene interés, al aparecer una casa compacta, como parte de un conjunto proyectual. Se compone de una doble crujía en dos de las bandas del patio, dos cuerpos de edificación en profundidad construidos por muros de carga paralelos a fachada, de manera muy distinta a los anteriores esquemas.
  
El acceso es lateralizado en planta y obliga a cambiar la direccionalidad de las líneas de carga que se sitúan normales al paso. Una vez en el interior, se accede a la vivienda principal, en la planta primera, por una puerta en la base de la torre que da acceso a la escalera. Esta consta de una serie de dependencias, de salas, que coinciden claramente con los espacios construidos. Las compartimentaciones espaciales distintas a los muros de carga son siempre posteriores como es el caso del oratorio que se abre a la sala principal y resta espacio al cuerpo posterior, el de la cocina. La planta superior debía ser primitivamente almacén de productos agrícolas.
  
La torre se sitúa en uno de los extremos. Volumétricamente tiene una independencia importantísima, y toma un contenido de uso particular al servicio de la vivienda principal: la escalera se desarrolla dentro de ella. Su cuerpo se eleva hasta conseguir abrir los huecos en todas las fachadas, presentando así una solución espacial muy atractiva y jugando al contrapunto de su verticalidad frente a la horizontalidad que proporciona el resto de las fachadas. El acceso a su última planta por una escalera de caracol sumamente estrecha y la existencia de unos bancos adosados a su perímetro hacen parecer que fue construida con fines puramente lúdicos, enlazando con la idea del miramar como otras torretas de la época que se popularizaron con el triunfo del romanticismo decimonónico. Una cubierta, con influencia flamenca y relación con los casilícios barrocos de Valencia, remata la torre y la prolonga verticalmente insistiendo en su esbeltez.
  
Una galería remata las fábricas lisas y sirve de soporte a un alero potente que limita el volumen. Esta galería renacentista está dentro del más puro estilo de arcadas a la aragonesa que comenta Lampérez, siguiendo la gran tradición de la arquitectura catalano-aragonesa de utilizar la coronación en galería a partir del siglo XVI, como puede verse en multitud de ejemplos de la ciudad de Valencia: Colegio del Patriarca, Palacio de Valeriola, etc.
  
La esquina se refuerza para dar una idea clara de masa potente, e incluso el cuerpo superior suspende el calado de la ?loggietta?, aunque manteniendo una imposta que limita el cuerpo y da una vuelta a la esquina para retomar el tema en la fachada lateral. En el conjunto destacan las fábricas de ladrillo con mortero enrasado del edificio principal.
  
Las ventanas presentan una conformación excesivamente manierista para la época, así como una perfecta distribución sobre el lienzo del muro. Solución dudosa por su excesiva voluntad de composición y por el hecho de existir, cegados, unos antiguos huecos, más autónomos respecto a la composición, más reducidos de tamaño y de técnica más acorde con estas fábricas y este tiempo. Son huecos, estos antiguos, construidos con arcos planos de gran tamaño, como los que vemos en toda la arquitectura del siglo XVI. Estos graciosos y ligeros huecos de arco rebajado y cornisa superior que remata el arco, con jambas abocinadas puede tratarse quizás de una aportación Setecentista que intente regularizar la relación macizo-vano en las fachadas.
  
El escudo de mármol de la portada principal (depositado hoy en el Ayuntamiento) representa las armas de Ferragud, Pallarés, Alegret y Perelló rodeados de la figura de la ?Sirena- anteriormente descrita y con el lema ?Omnia tempus habent?. Los Corella también usaron este simbólico monstruo aunque con el valenciano lema ?Esdevenidor- y que puede verse en su escudo de armas situado en la casa que fuera de los Condes de Sotoameno, en la calle Aparisi y Guijarro de Valencia. Aunque en éste aparece inscrita la fecha de 1553, es de factura posterior, ya que no pudo realizarse entonces puesto que los Perelló y Pallarés fueron propietarios a partir del siglo XVII y los Ferragud a partir del siglo XVIII.
  
Atravesando los dos cuerpos del palacio por la puerta principal llegamos a un patio amplio, rectangular, donde abren arcos los cobertizos de caballerizas y corrales, construidos éstos con cuerpos de una crujía, a través de uno los cuales podemos acceder a un huerto abierto hacia la fachada sur. Junto a la casa señorial, a la fachada norte, componen el resto del conjunto unos edificios de viviendas adosadas para el uso de colonos y jornaleros con acceso independiente desde el exterior. Estas construcciones presentan muros de mampostería ordinaria y enlucidos de mortero de cal con acabado enjalbegado que contrastan con las fábricas de ladrillo del edificio principal.
  
El jardín emplazado en un lateral del conjunto, y con acceso indirecto a través de la huerta, indica que no fue concebido simultáneamente al palacio. Parece ser una aportación decimonónica en la que se prioriza el diseño del propio jardín romántico con respecto a su relación espacial con la casa, ya que se sitúa en el lugar menos incómodo para las labores agrícolas de la propiedad. Se compone de una serie de pasillos estrechos entre parterres que confluyen a un espacio central donde se sitúa el cenador. Hasta hace poco albergaba cierto esplendor, sobreviven algunas coníferas, palmeras y cañas de bambú. También poseyó una plantación de naranjos en la actualidad secos. Está limitado del exterior por un muro de mampostería de unos dos metros de altura, con el fin tanto de resguardarlo como de disponer de un lugar íntimo e idílico de esparcimiento. Recoge así la milenaria tradición de la recreación del paraíso, es decir, jardín cerrado; concepto persa que se transmite al latín como paradisus, y que se representa aquí, como en anteriores culturas a través del Hortus conclusus, esto es, jardín rodeado de muros.
  
b) Partes integrantes
  
- La casa principal con su escudo nobiliario y edificaciones anejas.
  
- El jardín.
  
c) Bienes muebles que comprende y constituyan parte esencial de su historia.
  
Se encuentran desaparecidos.
  
d) Delimitación del entorno afectado
  
Justificación de la delimitación propuesta:
  
El criterio seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano o rural que lo circunda.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que, aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC, afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Asimismo, por su condición histórica de palacio rural rodeado de huerta, se incluyen en el perímetro de protección los caminos rurales más próximos desde donde es posible su contemplación como tal.
  
Origen: Intersección entre el eje del camino existente entre las parcelas 168 y 185 del polígono catastral nº 5 de Alfara del Patriarca y el linde este de la variante de Benifaraig, punto A.
  
Sentido: Horario.
  
Línea delimitadora: Partiendo del punto de origen A, la línea delimitadora discurre por el eje del camino hasta que enfrenta con las primeras edificaciones del núcleo urbano de Benifaraig envolviendo las recayentes al camino Alquería de Chilet y las nº 16, 17, 18 y 19 recayentes a la calle Ferrer y Bigne de la manzana catastral nº 48909. La línea cruza dicha calle y recorre las medianeras sur de las parcelas números 9 y 21 de la manzana catastral nº 48903. Continúa hacia el norte por los ejes de la calle de la Eliana y de la calle Nelo El Farinós. Prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Ferrer y Bigne de las manzanas catastrales números 47919 y 48920 y en paralelo a la carretera provincial VP 6023 hasta encontrarse con la prolongación del eje del camino que se encuentra a unos 115 m. del núcleo de Benifaraig; cruza la Variante de Benifaraig por aquel e incorpora ésta hasta el origen, punto A.
  
e) Normativa de protección de La Casa de la Serena y su entorno.
  
Artículo 1. Monumento
  
Se atenderá a lo dispuesto en la Sección Segunda, Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del capítulo III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, aplicable a la categoría de Monumento.
  
Artículo 2
  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 3. Entorno de protección
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del monumento requerirá de la previa autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante al aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley.
  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Artículo 4
  
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad de trámite autorizatorio previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de estos inmuebles.
  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a la administración de la Generalitat, en el plazo de 10 días, la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo 5
  
La contravención de lo previsto en los artículos anteriores, determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 6. Criterios de intervención
  
1. Las parcelas destinadas en la actualidad a huerta, y reflejadas en el plano adjunto, conservarán su caracterización agrícola, histórica y propia, que se ha preservado hasta hoy a fin de mantener su valor didáctico y testimonial de un recurso amenazado de extinción. No se permitirá materializar ningún aprovechamiento ni actividad edificatoria en ellas.
  
2. Se mantendrán las pautas de la parcelación histórica del entorno.
  
3. Las alineaciones de la edificación de aplicación patrimonial serán las establecidas por el Plan General de Ordenación de Valencia reflejadas en el plano adjunto.
  
4. El máximo de plantas permitidas es de dos (planta baja y alta), quedando prohibidos los semisótanos.
  
5. La altura de cornisa máxima es de 7,00 m. para dos plantas y 4,00 m. para planta baja o una planta.
  
6. Las cubiertas, de acuerdo con la tipología de la zona, serán, en el cuerpo principal del edificio, cuya profundidad edificable oscilará entre 8 y 11 metros, inclinadas, de teja árabe, con pendiente máxima del 35%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima 2,25 m. respecto de la altura de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico'contextual.
  
7. Las nuevas edificaciones se adecuarán con carácter estético a la tipología y acabados tradicionales de Benifaraig atendiendo la fachada a las siguientes disposiciones:
  
- Aleros con longitud máxima de vuelo de 35 cm.
  
- Impostas, molduras, recercados, cinchos, remates ornamentales y demás elementos compositivos con una longitud máxima de vuelo de 15 cm.
  
- Huecos de fachada de proporción vertical.
  
- Balcones de barandilla metálica con anchura máxima de vuelo de 50 cm., 15 cm. de canto y longitud máxima de 1.80 m.
  
8. Los edificios situados en la calle Ferrer y Bigne:
  
- Parcela nº 03, manzana nº 48920.
  
- Parcelas números 02, 03, 04, 05, 06 y 07 de la manzana nº 48903.
  
- Parcela nº 18, manzana nº 48909.
  
Dispondrán, en ausencia de un planeamiento especial patrimonialmente validado que concrete una catalogación individualizada, de una protección arquitectónica adicional por tratarse de antiguas preexistencias de alto valor testimonial. A tal efecto, sólo podrán ser demolidas las partes invisibles desde la vía pública, preservando y restaurando sus elementos propios y acometiendo la reposición del volumen original con respeto de los caracteres originarios de la edificación.
  
9. El uso permitido en esta zona será el Residencial. Se admitirán los siguientes usos, siempre que muestren su compatibilidad con las arquitecturas tradicionales de la zona:
  
A) Almacenes.
  
B) Locales industriales ubicados en planta baja.
  
C) Locales de oficina.
  
D) Uso comercial.
  
10. Los edificios números de policía 97 y 99 de la calle Ferrer y Bigne situados en las parcelas catastrales números 03 y 04, manzana nº 47919 del polígono nº19, se regirán por el régimen transitorio, equiparable al Fuera de Ordenación Diferido, regulado en la disposición transitoria novena de las Normas Urbanísticas del Plan General de Valencia. En los supuestos contemplados en aquel, de que concluyan su vida útil, se pretendan obras de reforma de trascendencia equiparable a la reedificación (reestructuración total) o una sustitución voluntaria de los mismos le serán de aplicación las restantes ordenanzas de protección de esta normativa para las parcelas edificables. Todo ello sin perjuicio de la aplicación, si cabe, del artículo 21 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano a estos inmuebles.
  
Artículo 7
  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte que resolverá con arreglo a las determinaciones de la Ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
  
Artículo 8
  
Cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 9
  
En virtud de lo dispuesto en apartado cuarto del artículo 34 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, se exime a los Ayuntamientos de Alfara del Patriarca y de Valencia de la obligatoriedad de redactar un Plan Especial de Protección, por considerarse suficientemente adecuadas las normas de protección del entorno contenidas en el presente decreto.
  
ANEXO II
  
DOCUMENTACIÓN GRÁFICA



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML