Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 2732, del 22-04-1996 (1996/837972)

ORDRE de 29 de març de 1996, del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, per la qual aprova la Instrucció de Planejament 1/1996, de 23 de gener de 1996, sobre l'homologació de plans d'urbanisme a la Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estat**VIGENT**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/va/eli/es-vc/o/1996/03/29/(3)/dof/vci/html**

### Dades del document

Número de DOGV
:   2732

Data del DOGV
:   22-04-1996

Secció del DOGV
:   DISPOSICIONS GENERALS

Número del document
:   1996/837972

CVE


Data del document
:   29-03-1996

Organisme emissor
:   Conselleria d'Obres Públiques,Urbanisme i Transports

Tipus de document
:   Ordre

Anàlisi jurídica

ORDRE de 29 de març de 1996, del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports, per la qual aprova la Instrucció de Planejament 1/1996, de 23 de gener de 1996, sobre l'homologació de plans d'urbanisme a la Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística.   
D'acord amb el que estableix l'article 13.2 de la Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística 6/1994, de 24 de novembre,  
ORDENE  
Article únic  
S'aprova la Instrucció de Planejament 1/1996, formulada per la Direcció General d'Urbanisme i Ordenació Territorial en els termes proposats pel seu titular.  
DISPOSICIó FINAL  
El text íntegre de la Instrucció de Planejament 1/1996 es publicarà en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana com a annex d'aquesta ordre, per a coneixement general.  
València, 29 de març de 1996  
El conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports,  
LUIS FERNANDO CARTAGENA TRAVESEDO  
ANNEX  
Text de la Instrucció de Planejament 1/1996, sobre homologació de plans d'urbanisme a la Llei 6/1994, formulada per la Direcció General d'Urbanisme i Ordenació Territorial i aprovada per l'ordre del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports  
I. Introducció a l'homologació. L'homologació com a tècnica legal per fer possible i efectiva la plenitud de competències municipals en matèria de planejament  
1. L'homologació: sentit i finalitat  
La disposició transitòria primera de la Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística parla sobre l'homologació dels plans municipals a la nova llei. El que té de nou aquesta figura legal i la seua importància durant els primers temps de vigència de la nova normativa fan imprescindible que la Conselleria d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports dedique especial atenció a impulsar-la i resoldre tots els dubtes que suscite.  
La LRAU, a diferència d'anteriors reformes de l'ordenament urbanístic, no exigeix que s'hi adapten els plans d'urbanisme vigent. Al contrari, s'estableix que els plans que ja estaven aprovats s'executen conformement a les noves previsions legals, les quals serviran directament per a l'aplicació d'aquells sense necessitat de reformar-los. L'anomenada «homologació» dels plans a la nova llei no ha de ser considerada, per tant, com una adaptació total, ni una revisió que tendisca a reformular els documents de planejament per a acomodar-los al format de la nova legislació, sinó que aquesta homologació té una finalitat concreta: delimitar els continguts del planejament en dos novells diferenciats:  
- El de les determinacions amb caràcter d'ordenació estructural, la modificació dels quals dependrà en darrera instància de la Generalitat, i  
- El de les determinacions amb caràcter d'ordenació detallada, la modificació dels quals dependrà en darrera instància del municipi (vg. article 54 de la LRAU).  
Per raons institucionals, és d'interès prioritari per a l'administració de la Generalitat fer efectiva amb rapidesa la transferència de competències en favor dels municipis que, en matèria de planejament, resulta possible i pertinent segons la nova legislació. Això implica traslladar la responsabilitat de decisió sobre l'aprovació del planejament parcial i de reforma interior als ajuntaments, fent-los competents per a l'aprovació del plans parcials i de reforma interior- que comporten canvis, fins i tot, en les previsions del planejament general, sempre que només afecten allò que s'anomena «ordenació detallada». L'administració de la Generalitat es reserva l'aprovació sobre aquelles altres variacions en allò previst pel planejament que afecten, al contrari, l'anomenada «ordenació estructural».  
Així doncs, la distribució de competències, en planejament, entre les administracions autonòmica i municipal, i la possibilitat mateixa de transvasar aquestes competències de la primera a la segona, gravita sobre la distinció entre els dos tipus de determinacions que han d'integrar l'ordenació urbanística dels plans: ordenació estructural i detallada.  
Tanmateix, els plans de vigència anterior a la nova llei no distingeixen quines, entre les seues determinacions, són l'ordenació estructural. Els plans formats segons les categories i conceptes de l'anterior legislació no identifiquen explícitament el límit entre l'un i l'altre tipus d'ordenació; no engloben les seues previsions en sengles conjunts juxtaposats de determinacions jerarquitzades entre allò estructural i allò detallat. És per això que per fer efectiva la reassignació legal de competències i la municipalització d'elles, estiga precisament previst i siga necessari utilitzar el procediment d'homologació, l'objecte del qual és, justament, que la Generalitat reconega i faça constar expressament quines parts o quins aspectes de cada planejament general seran, en avant, d'exclusiva responsabilitat municipal.  
2. Objecte de l'homologació  
L'homologació exigeix aprovar un document de planejament complementari dels plans en vigor o dels que s'aproven per a la seua modificació o desenvolupament. El contingut d'aquest document se circumscriu, segons la llei, a expressar o establir les determinacions que integren l'«ordenació estructural», definint, especialment, les reserves de sòl que integren la xarxa primària de dotacions públiques. No es tracta, per tant, d'una reordenació íntegra del planejament vigent per a adaptar-lo a totes les exigències de la nova llei, sinó de formar un document que permeta diferenciar les determinacions d'ordenació estructural a les quals es refereix l'article 17 de la Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística (en els números 1, 2, 3, 4 i 6) detallada a les quals es refereix l'article 18 de la mateixa llei.  
Elaborar un document d'homologació de contingut més ambiciós del que és estrictament i mínimament exigit per la llei pot tenir els seus avantatges en certs casos, però comporta el risc de posposar la desitjable reorganització competencial, legalment prevista en favor del municipi, supeditant-la a la formulació procel·losa d'un document complex.  
Així, per exemple, la llei no exigeix per a l'homologació del planejament que se'n modifiquen les determinacions a fi de complir els estàndards dotacionals dels articles 19 i 22 de la LRAU. Tampoc no exigeix modificar la classificació per a adequar-la als criteris del seu article 8. De fet, la llei -respectuosa amb el planejament vigent l'estabilitat del qual és un valor jurídic digne de protecció- no exigeix modificar-lo per a l'homologació, almenys com a regla general. Una altra cosa serà que s'estime oportú aprofitar el tràmit d'aprovació de l'homologació, per a introduir aqueixes modificacions i adaptar-lo plenament a la nova legislació, cosa que és possible però no exigible i no sempre desitjable.  
Tanmateix, en alguns municipis pot ser necessari no tant modificar sinó complementar les determinacions del planejament vigent, quan aquest siga excessivament parc, escarit o imprecís en determinacions pròpies de l'ordenació estructural.  
3. Abast territorial de l'homologació  
Pel seu abast territorial l'homologació admet dues modalitats.  
La primera és que pot produir-se l'homologació per a tot el planejament vigent en el terme municipal, en el seu conjunt. Seria l'homologació global del planejament general, tant si es tracta de pla general com de normes subsidiàries de planejament municipal (de les previstes en la legislació anterior a la Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística).  
La segona és que pot efectuar-se l'homologació separada d'un sector de planejament.  
De manera que, en un municipi, l'homologació podrà produir-se d'una sola vegada o, alternativament, com a conseqüència de successives actuacions referides a sectors territorialment diferenciats.  
4. Abast material de l'homologació  
L'homologació del planejament es pot abordar des de distints enfocaments.  
Primer. Homologació declarativa  
L'homologació pot ser proposada i aprovada sense modificar les determinacions del planejament vigent. En aquest cas el règim urbanístic aplicable resta inalterat i l'homologació consistirà a afegir una documentació complementària al planejament que ja estava en vigor, sense alterar les seues previsions. El nou document no canvia, doncs, les pautes reguladores de del que es pot fer amb el sòl. Es limita a identificar les parts del pla que constitueixen l'ordenació estructural per a diferenciar-les de les que, contràriament, es consideraran ordenació detallada. En aquest cas l'homologació és una operació purament formal, de finalitat entenedora, que permet el futur exercici per part del municipi de noves competències en matèria de planejament fins esgotar les màximes possibilitats legals.  
Segon. Homologació complementària. L'homologació purament declarativa pot ser, en alguns casos, impossible. Sobretot en aquells municipis on regeixen normes subsidiàries. Pot passar que les determinacions del planejament vigent (de les normes, per exemple) siguen excessivament escasses o opaques per a poder definir una ordenació estructural. Aquest problema se sol plantejar en allò que, en terminologia de la legislació estatal s'anomenava «sòls aptes per a urbanitzar». Per exemple, per a definir una ordenació estructural cal delimitar (gràficament) sectors de planejament per al seu desenvolupament per plans parcials autònoms; al seu torn exigeix preveure (o que estiga prevista) una xarxa primària d'infraestructures (p. ex. viàries) i dotacions (p. ex. parcs públics). És possible que res d'això no s'haguera previst en el planejament en vigor. En aquests supòsits l'homologació, en la modalitat més simple, no té perquè modificar les determinacions del planejament vigent, però sí que cal que les complemente.  
Tercer. Homologació modificativa. Un tercer enfocament, molt més ambiciós que els dos primers anteriors, seria aprofitar el tràmit de l'homologació per a introduir canvis i modificacions en el planejament vigent, plantejar-la amb motiu d'un canvi en les determinacions i previsions del planejament, tant si es tracta de revisió com de modificació. En aquest cas, a més d'homologar, es modifiquen aspectes de l'ordenació prèviament vigent, variant criteris.  
5. Breu advertiment sobre la manera d'enfocar l'homologació  
L'experiència del primer any de vigència de la LRAU ha posat de manifest que les homologacions es produeixen només per sectors i amb motiu de l'aprovació de nous planejaments o de modificacions dels vigents.  
És del màxim interès per a normalitzar l'ordre competencial previst en la llei i per fer efectiva la transferència de competències als municipis que aquests, tant com siga possible, proposen l'homologació global del seu planejament municipal.  
A fi d'agilitar aquest procés d'homologació i la consegüent municipalització de competències, és interessant promoure expedients d'homologació global per a tot el planejament general (pla general o normes subsidiàries), amb un contingut que siga el més senzill possible. Per a això, és necessari que l'homologació no es confonga amb una revisió o modificació del planejament vigent sinó que es limite a completar-lo en el que siga imprescindible a fi de diferenciar, dins de les seues determinacions i de manera expressa o formal, aquelles que han d'integrar l'ordenació estructural d'aquelles altres que han de considerar-se detalladament. Aquesta recomanació és especialment pertinent per als municipis amb normes subsidiàries de planejament en què els efectes de l'homologació són més intensos per a facilitar i normalitzar l'activitat urbanística.  
No sembla aconsellable, de cap manera, aprofitar l'homologació global del planejament municipal per a introduir-hi canvis, revisions o modificacions alienes a la finalitat de l'expedient i que podrien complicar i retardar la seua aprovació. La Llei Reguladora de l'Activitat Urbanística és, abans que res, una llei per a la gestió urbanística que estableix una sèrie de mecanismes perfectament aplicables per a l'execució dels plans anteriors a la seua vigència. No és bo qüestionar contínuament la vigència del planejament, ni donar com a pretext l'entrada en vigor de noves lleis per a introduir modificacions en els plans de recent aprovació. La llei és, en la seua major part, perfectament aplicable sense necessitat d'alterar en res els plans vigents, i l'homologació és possible sense necessitat de canviar les regles que emanen de l'ordenació anterior.  
Quant a la conveniència d'afegir determinacions complementàries o, al contrari, limitar el document a la mera identificació formal dels elements de l'ordenació estructural, això dependrà del grau de precisió que tinga el planejament vigent que es pretenga homologar. Normalment, en el cas de normes subsidiàries caldrà incorporar algunes determinacions complementàries.  
En resum, a fi de facilitar l'efectivitat de les competències municipals en matèria de planejament, seria interessant fomentar l'homologació amb caràcter territorialment global (no solament la sectorial). Homologació global plantejada amb abast senzillament declaratiu, o, quan calga, complementari; no associar sempre homologació a modificació (ni a revisió). Els plans s'han de canviar, amb independència dels canvis legislatius, en els casos i moments en què, per antiguitat o imprevisió, queden desfasats respecte de la realitat social concreta del seu municipi. No per sistema, ni sota el pretext de canvis legals.  
II. La redacció del document d'homologació: el seu contingut, les determinacions i la documentació  
1. El document d'homologació. Les diverses alternatives i el denominador comú  
Per a redactar el document d'homologació es presenten diverses alternatives segons l'abast territorial i material amb què es pretenga enfocar l'homologació.  
Des del punt de vista de l'abast territorial, serà més complex el contingut d'un document d'homologació referit globalment a tot el planejament general del municipi, que un referit a un sector concret. Així mateix, una homologació del planejament vigent pot presentar un contingut molt més simplificat que una altra plantejada amb pretensions de modificacions.  
Amb una mateixa paraula, «homologació», ens referim, doncs, a operacions d'abast molt distint. L'homologació és un mitjà, no un fi en si mateixa, i cal tenir clar en cada cas què és el que s'hi pretén per a saber quina classe de document cal redactar. L'homologació pot ser un senzill apèndix d'un pla parcial en sòl apte per a urbanitzar necessari per a aprovar-lo (segons la disposició transitòria segona, punt 2). En canvi, en l'extrem oposat, els efectes de l'homologació es poden també aconseguir amb una revisió completa del pla general.  
En tots els casos l'homologació té un denominador comú: amb ella queden formalment diferenciats els dos nivells que componen l'ordenació urbanística que s'identifiquen separadament en la seua documentació.  
2. Els continguts mínims d'una homologació global  
Convé reparar, en primer r terme, en l'homologació d'abast territorial global, referida a tot el planejament municipal. I, dins d'aquesta possibilitat, el que interessa és, sobretot, distingir entre homologació i revisió (o modificació) de planejament. És important establir quin és el contingut d'una homologació purament declarativa o, a tot estirar, complementària del planejament vigent, sense pretensions de modificacions. Això implica aclarir el contingut mínim d'un document d'homologació (d'abast territorial global). Òbviament si amb motiu de l'homologació es pretén modificar o revisar el pla general (o les normes subsidiàries o el projecte de delimitació de sòl urbà) o si es pretenen introduir modificacions d'importància general, serà exigible redactar un document de planejament adaptat a la nova legislació en tots els seus punts. Però si només es pretén homologar el pla vigent, el document pot ser prou més senzill, limitant-se als documents i determinacions imprescindibles perquè l'homologació produïsca l'efecte declaratiu i complementari de l'ordenació vigent que li és propi.  
Aquestes determinacions són les exigides per la disposició transitòria primera de la Llei Reguladora que, concretament, remet als números 1, 3, 4 i 6 de l'article 17, i també, si s'escau, a l'article 18. això vol dir que el document d'homologació, bàsicament, ha de pronunciar-se sobre quines són les determinacions -de les contingudes en el pla- que integren l'ordenació estructural, és a dir, les regulades en aquest article 17.  
3. Anàlisi de les determinacions mínimes d'una homologació d'abast territorial global  
Quan es tracte d'una homologació global del planejament general, el document mínim d'homologació ha de contenir o acreditar que el planejament vigent ja conté les següents determinacions:  
1r Expressió de la xarxa primària de sòl per a dotacions i infraestructures públiques  
Les reserves de sòl dotacional públic estan compreses dins de dues categories legals: xarxa primària i xarxa secundària. Les reserves de terreny de la xarxa primària formen part de l'ordenació estructural. Les dotacions i infraestructures de la xarxa primària estructuren el territori. Revesteixen una especial importància per a definir la sectorització, és a dir, per a delimitar àmbits territorials mínims de planejament parcial i, fins i tot, per a definir les fites o eixos fonamentals sobre els quals ha d'organitzar-se l'ordenació detallada de cada pla parcial (p. ex. centres cívics).  
2n Delimitació de sectors definitoris d'àmbits mínims de planejament parcial  
En principi, només cal fer una delimitació ex novo en aquells casos en què el planejament vigent no l'haja efectuat (o no l'haja efectuat en els termes exigits per l'article 20 de la Llei Reguladora). En la resta de casos n'hi haurà prou que es reflectisca la delimitació que ja estava prevista o que s'hi remeta. Això darrer succeirà, més freqüentment, en el sòl programat del municipis amb pla general. En canvi, en el sòl apte per a urbanitzar de normes subsidiàries és més possible que l'homologació haja de tenir un abast complementari, perquè calga delimitar (gràficament) els sectors que estaven definits.  
3r. Directrius definitòries de l'estratègia d'evolució urbana  
Consisteixen en l'expressió escrita de quins són els objectius primordials que es pretenen aconseguir amb l'ordenació urbanística vigent. No es tracta d'establir una normativa addicional o una major regulació de l'ús del sòl, sinó de manifestar les línies mestres del que es pretén d'aconseguir amb l'ordenació. Per a redactar-les pot ésser de gran ajuda la própia memòria de planejament general vigent.  
Dins d'aquest apartat adquireix especial importància l'expressió dels objectius que s'han de considerar en la redacció dels instruments de desenvolupament del pla general (o de les normes subsidiàries vigents).  
4t Condicions que han de satisfer les actuacions integrades perquè siga possible la programació i la incorporació de cada tram d'urbanització al context global del territori.  
Aquestes condicions han d'especificar-se individualitzadament per a cadascuna de les unitats d'execució directament delimitades pel planejament general (article 17.4 de la Llei Reguladora).  
Aquestes quatre primeres determinacions (xarxa primària, sectorització, directrius per al desplegament del pla i condicions de desenvolupament de les actuacions integrades) estan fortament connectades entre elles i constitueixen la part més rellevant del document d'homologació. Són, precisament, l'aspecte d'aquesta on, potser, calga completar les determinacions del planejament en vigor. A més d'aquestes quatre previsions hi ha d'altres que, d'ordinari, tindran un caràcter més formal, més aviat declaratiu i merament aclaridor. En la majoria dels casos són una mera remissió a l'ordenació vigent. Són les que veurem tot seguit.  
5è Ordenació del sòl no urbanitzable  
Si el planejament general és posterior i està adaptat a la Llei 4/1992, aquesta determinació és supèrflua. Si no està formalment adaptat a la Llei 4/1992, caldrà adaptar la terminologia del document i corregir aquells aspectes de la normativa urbanística vigent que siguen contradictoris amb les regles directament aplicables de la Llei 4/1992. No cal introduir modificacions, pròpiament dites, en l'ordenació vigent, ja que es pot limitar l'homologació a aqueixa adaptació formal. Es tracta de formalitzar allò que de fet ja s'ha d'estar aplicant. Quan el planejament no tinga mesures d'especial protecció per al sòl no urbanitzable (o una part d'aquest), l'homologació (si té abast territorial global) les haurà d'establir, d'acord amb la disposició transitòria tercera de la Llei 4/1992.  
6è Tractament d'acord amb la legislació reguladora per a la protecció i funcionalitat dels béns de domini públic no municipal.  
Es tracta de reflectir les zones de servitud que ja hi ha per imperatiu legal (costes, carreteres, etc.). És possible que siga innecessari si el planejament ja les dibuixava. Els plans i les normes de major antiguitat potser que no tinguen dibuixades determinades zones de servitud que han establert lleis posteriors a l'aprovació dels plans esmentats. En qualsevol cas, es tracta de reflectir en plànols, per a més claredat i coneixement general, el que jurídicament siga ja de directa aplicació; cosa que s'havia d'estar aplicant per immediat ministeri de la llei, encara que no s'homologue. No es tracta de crear unes noves determinacions que jurídicament no existiren abans, sinó de deixar constància expressa, en el document-pla, de les limitacions (servituds) legals aplicables.  
7è Establiment d'àrees de repartiment i determinació dels aprofitaments tipus corresponents  
La Llei Reguladora no exigeix per al sòl urbà una delimitació gràfica de les àrees de repartiment, sinó que permet, també, que aquestes s'establesquen per directa aplicació de les regles legals (segons disposa l'article 63.2). Aquesta manera d'establir les àrees de repartiment és més senzilla, ja que així els aprofitaments tipus els determina directament la llei i no cal calcular-los en el document de planejament; encara que també és perfectament legítim establir per delimitació gràfica àrees de major amplitud territorial. Quan es redacte el document d'homologació es pot optar per qualsevol de les dues fórmules, i és competència municipal escollir l'una o l'altra. El que és inexcusable és que el document establesca clarament quin és el mètode escollit, perquè d'aquesta manera els administrats coneguen amb exactitud el contingut dels drets de la propietat immoble.  
En el sòl urbanitzable programat l'homologació no requereix un càlcul específic de l'aprofitament tipus ni una delimitació formal d'àrees de repartiment, és suficient explicitar (segons la disposició transitòria cinquena de la Llei Reguladora) que l'aprofitament tipus coincideix amb l'aprofitament mitjà dels terrenys que el pla general, al seu dia, va aglutinar dins d'un mateix quadrienni de programació.  
En el sòl apte per a urbanitzar de les normes subsidiàries la fórmula més senzilla és establir, com a àrea de repartiment, cadascun dels sectors de planejament que s'hi delimiten juntament amb, si escau, els terrenys de la xarxa primària de dotacions públiques o la porció d'aquests que a cada sector s'associe o s'adscriga. La mateixa cosa s'ha de dir sobre el sòl urbanitzable no programat sense programa d'actuació urbanística aprovat (dels establerts d'acord amb la llei estatal).  
En resum, l'homologació no té perquè comportar un canvi en les regles de gestió urbanística que s'aplicaven anteriorment (si aquestes eren legalment correctes), encara que sí que és el moment oportú perquè aqueixes regles es reflectesquen en un document com a garantia de la seua aplicació reglada i que els administrats puguen conèixer-les, amb antelació, abans de començar el procés de gestió. En especial, dins del marge d'elecció que als municipis confereix l'article 63.3 de la Llei Reguladora, és convenient establir clarament si és de cessió o no, en el sòl urbà del terme corresponent, el 15% d'aprofitament (els percentatges d'excedent sobre l'aprofitament tipus); decisió que pot ser diferent en cada municipi, fins i tot diferenciada per zones dins del mateix municipi, d'acord amb circumstàncies objectives i raonades. Però, una vegada aprovat el pla (o la seua homologació), aquest s'haurà d'aplicar en els mateixos termes a tots els interessats que s'adrecen a l'ajuntament. El municipi decideix el model de gestió urbanística -dins dels límits legals- però l'ha d'aplicar sense discriminació entre els afectats, els quals sempre tenen dret al fet que les regles siguen públiques i conegudes i no comporten més diferències de tracte que les temperades amb objectivitat a les respectives circumstàncies.  
8è Identificació o justificació d'existència d'una zona d'ordenança diferenciada dels nuclis històrics tradicionals  
La majoria dels plans generals i de les normes subsidiàries regulen com a zona d'ordenança diferenciada els nuclis urbans tradicionals. Per això, no és difícil complir aquesta exigència. En qualsevol cas, i en aplicació de l'article 25 de la Llei Reguladora, s'haurà d'incloure en el Catàleg de Béns i Espais Protegits aquells que estiguen declarats o en tràmit de declaració com a béns interès cultural.   
9è Transcripció i refosa de l'ordenació en els municipis adjacents en els terrenys més pròxims que circumden el propi terme fins una franja limítrofa de l'amplària imprescindible per a garantir la coordinació en la frontera comuna d'ambdues demarcacions administratives (article 17.6 de la Llei Reguladora)  
La llei no exigeix que cada pla ordene ex novo aquest cinturó perifèric d'influència del terme municipal adjacent, però sí que, si més no, es reflectesquen les determinacions vigents en els plans de l'entorn esmentat. Per tant, en l'anàlisi de determinacions mínimes que anem detallant caldrà transcriure de manera refosa l'ordenació vigent. Només en el cas que en fer-ho es posen de manifest greus problemes de coordinació entre ordenacions urbanístiques limítrofes, caldrà prendre mesures de més abast.  
4. La classificació, la zonificació i les determinacions pròpies del document d'homologació  
En l'anàlisi de les determinacions de l'homologació, detallada en l'apartat anterior, hem exclòs la classificació del sòl, tot i que aquesta determinació forma part, és clar, de l'ordenació estructural, segons l'article 17 de la Llei Reguladora.  
Així ho hem fet per a posar de manifest que l'homologació pròpiament dita, és a dir, quan no té pretensions modificatives del planejament, tampoc ha d'alterar aquesta classificació. Recordem que la disposició transitòria tercera de la Llei Reguladora admet la pervivència de la classificació de sòl urbà establerta en plans vigents mentre aquests no es modifiquen o revisen. La mera homologació, per tant, no comporta com a directa conseqüència que s'haja d'alterar aquesta classificació del sòl, encara que els criteris de classificació del sòl urbà han variat amb la nova legislació. Recordem que la delimitació d'unitats d'execució no implica per ella mateixa un canvi en la classificació de sòl, ja que és possible fer-la sense canviar la classificació, segons estableix l'article 33 de la Llei Reguladora.  
El mateix cal dir respecte del sòl urbanitzable i apte per a urbanitzar. La ubicació física del sòl així classificat no té perquè variar amb motiu de l'homologació.  
Tampoc hem esmentat entre les determinacions l'adscripció obligada de les diferents àrees del territori a les previsions del Reglament de Zones d'Ordenació que estableix l'article 13 de la Llei Reguladora. És obvi que no pertoca, per impossibilitat material i fins que no s'aprove el Reglament esmentat, incloure en l'homologació aquesta determinació (a la qual fa referència l'apartat C de l'article 17 de la llei abans esmentada).  
5. La xarxa primària de dotacions i infrastructures  
La definició, conceptual i genèrica de quins elements integren aquesta xarxa primària es troba en l'article 17, apartats 1.J i 2 de la Llei Reguladora. Sintetitzant, podíem descriure-la com el conjunt de reserves de sòl per a dotacions i infrastructures públiques més importants, per la seua ubicació, dimensió o funció, que formen una xarxa unitària la posició de la qual en el territori pot ser establerta pel planejament fins i tot abans de delimitar la configuració parcel·lària per a usos privats que es formarà en l'entorn. La xarxa secundària seria, al contrari, la xarxa complementària d'infrastructures i dotacions que formen o determinen la forma d'aquesta parcel·lació sobre la qual s'assentaran els usos privats. Mentre que aquesta xarxa secundària estableix finalment la separació última entre el sòl públic i el privat, la xarxa primària desenvolupa un paper previ. És l'esquelet sobre el qual recolza la xarxa secundària, la part fonamental de l'estructura de l'assentament urbà. La raó de ser d'aquesta definició prèvia és assegurar la racionalitat i la coherència del desenvolupament urbanístic i garantir la funcionalitat i qualitat dels principals espais d'ús col·lectiu. No cal dir que s'hi ha d'incloure el que l'antiga legislació anomenava sistemes generals, tals com infrastructures de titularitat supramunicipal i els grans parcs públics (a raó de 5.000 m2 per cada miler d'habitants). Però la llei exigeix, a més, que el planejament general, a títol de xarxa primària, identifique també les infrastructures o dotacions públiques que per la seua comesa específica, les seues dimensions o la seua posició estratègica, integren l'estructura de tot el territori ordenat, així com les que compleixen anàloga funció respecte de cada sector (article 17.2 de la Llei Reguladora).  
Cal fer ressaltar que els requisits legalment exigits per a la correcta delimitació de sectors de planejament (article 20 de la mateixa llei) poden fer necessari recolzar en aquesta xarxa primària les línies perimetrals d'aquella delimitació sectorial o prendre-la com a referent funcional.  
Són molt freqüents els planejaments generals (sobretot normes subsidiàries) en els quals la xarxa primària està insuficientment definida per a complir els requisits legals. En aquests planejaments l'homologació haurà de desenvolupar un paper de planejament complementari de les determinacions del vigent anteriorment.  
Cal recordar també que en el sòl urbanitzable no programat (de l'anterior legislació), la previsió de sistemes generals havia de ser complementada pels mateixos programes d'actuació urbanística. Aquest paper l'haurà d'exercir ara el mateix document d'homologació.  
6. La divisió del territori en sectors  
Sector és l'àmbit mínim de planejament (parcial o de reforma interior). Es pot elaborar un pla parcial per a un sector o se'n pot elaborar un que englobe diversos sectors complets; però està prohibit que englobe fragmentàriament un tros de sector o una part i n'excloga la resta.  
La delimitació o configuració de l'entorn del sector ha de complir determinats requisits legals expressats en l'article 20 de la Llei Reguladora. La definició de la xarxa primària de reserva de sòl per a infrastructures públiques i dotacions és important a l'hora de complir aquests requisits.  
El propòsit legal d'aquestes exigències és evitar que el planejament parcial es dissenye partint d'àmbits inadequats que impliquen anomalies o disfuncionalitats en l'ordenació resultant, a causa d'haver-se projectat amb una visió massa fragmentària del territori.  
Tanmateix, no és obligatori que l'àmbit del sector coincidesca amb l'àmbit de cada actuació urbanística. Dins d'un mateix sector es poden establir diverses unitats d'execució, susceptibles de programació, gestió i urbanització autònoma. És possible executar (programar i urbanitzar) una unitat d'execució i posposar l'execució d'altra (o d'altres) dins del mateix sector. El que la llei exigeix és que cada unitat que s'execute estiga configurada pensant no únicament en si mateixa i en allò que s'hi desenvoluparà immediatament, sinó també en allò que, en el futur, es desenvoluparà dins d'un context espacial més ampli: el del sector. Igualment és possible que un sector -si és de reforma interior- incloga terrenys subjectes a una mateixa unitat d'execució junt a terrenys susceptibles d'actuació aïllada (article 23.2).  
La legislació de l'Estat -en aspectes en els quals ja no és aplicable- exigia que els plans generals dividiren en sectors el sòl urbanitzable programat. En canvi, en el sòl urbanitzable no programat, la divisió sectorial es posposava fins la redacció dels programes d'actuació urbanística (de la llei estatal).  
Els criteris de delimitació no eren molt diferents dels que exigeix la nova legislació. Per això, en el sòl urbanitzable programat (en el sentit que a aquest concepte li donava la legislació estatal) aquest aspecte del document d'homologació pot ordinàriament resoldre's amb la màxima senzillesa: n'hi haurà prou a remetre a la delimitació sectorial ja establerta o reproduir-la. La qüestió és més complexa en el sòl no programat (de l'anterior legislació), així com en l'apte per a urbanitzar i en l'urbà.  
- En el sòl apte per a urbanitzar (o en el no programat) el document d'homologació haurà de suplir la falta de delimitació sectorial i l'haurà de fer, per a la qual cosa s'ha d'ajustar al que estableix l'article 20 de la Llei Reguladora.  
- En el sòl urbà no és preceptiva la inclusió en sectors de tots els terrenys. És suficient delimitar-los per a les operacions de reforma interior establertes. Abans de tot, caldrà recollir les que preveu el planejament vigent (els PERI que s'hi hagueren previst). Si la delimitació no s'ajusta als criteris de l'article 20, caldrà corregir-la (no s'ha de perdre de vista que aquesta correcció no comporta necessàriament modificar els àmbits de gestió, ja que unitat d'execució i sector són conceptes diferents, com ja s'ha dit).  
7. Directrius d'ordenació  
Aquesta és una determinació nova no establerta en la legislació anterior. Com ja se sap, en la legislació anterior els plans parcials s'havien d'ajustar, en tot, a les determinacions del pla general. La regulació de la destinació dels terrenys que conté el pla parcial era mera concreció, jeràrquicament vinculada, de la que estableix el pla general. Al contrari, la nova legislació permet que el pla parcial introduesca variacions en les previsions del pla general (article 21.2 de la Llei Reguladora). I això amb una enorme amplitud de possibilitats (vegeu els articles 28 i 54 de la Llei Reguladora). Per això, la llei exigeix que el pla general definesca els objectius d'ordenació, els quals constituiran el barem per a decidir si les possibles variants que el pla parcial introduesca respecte del pla general s'atenen o no a allò que sí és essencial i inamovible en aquest. Els plans parcials que modifiquen el pla general «hauran de fonamentar les determinacions en les directrius del planejament general perquè les desplegue el pla parcial» (diu l'article 21.2). Aquestes directrius són un element de l'ordenació estructural (article 17.1.A.) que no poden modificar els plans parcials (articles 54.2.B.).  
Es pot il·lustrar aquesta idea distingint entre els mitjans i els fins de què es val el planejament general per a ordenar el territori. Encara que el pla parcial no està vinculat per la regulació de la destinació de sòl i edificació prevista en el pla general, sí que ho estan en els objectius socials que, explícitament, el pla general va pretendre aconseguir quan va establir aquella regulació. La regulació de l'ús del sòl o de les característiques per a la construcció és un instrument normatiu al servei de determinats propòsits públics o objectius socials de desitjable realització. L'instrument normatiu (el mitjà) es pot canviar i es pot substituir per un altre. Però els propòsits finals que es pretenien aconseguir sí que són obligatoris i vinculants (encara que es puguen tractar d'aconseguir amb alternatives instrumentals). Per això la importància d'aquestes directrius i de fer-les explícites. Simplificant molt es pot dir que els aspectes fonamentals de la memòria del pla s'han de sintetitzar en un document independent a fi que adquiresquen caràcter vinculant.  
Dins d'aquestes directrius destaca la fixació d'objectius, individualitzada per a cada sector, d'obligada observança en la redacció dels plans parcials (article 17.1.H), que documentalment s'expressarà en la corresponent «fitxa de planejament». Entre aquests s'inclourà una definició de les possibles tipologies i densitats del sector corresponent. Quan l'article 17.1.H de la LRAU parla de «possibles tipologies i densitats» com a element de l'ordenació estructural (l'aprovació de la qual és competència autonòmica) no està fent referència, òbviament, a qüestions tals com el nombre màxim de plantes, aspectes que són ordenació detallada i de competència estrictament municipal, sinó a l'ús tipològic globalment possible dins del sector (verbi gratia: «residencial alta densitat», «residencial unifamiliar de baixa densitat», «industrial exclusiu»).  
En el cas de plans parcials és obligatori fixar el coeficient d'edificabilitat màxima (bruta). La legislació estatal no exigia que el pla general incloguera aquesta determinació per al sòl urbanitzable «no programat», pel que, en algú cas, haurà d'establir-la com determinació complementària que s'ha d'incorporar en el document d'homologació. Si ja està tot això establert i regulat en el pla, el que caldrà serà recollir-ho en els mateixos termes.   
8. La fixació de condicions de connexió per a cada actuació integrada  
La legislació anterior exigia que el desenvolupament urbanístic de les distintes actuacions es programara formant una espècie de seqüència cronològica, agrupada en quadriennis, de manera que el pla general comprometera un ordre seqüencial d'actuacions en el temps. La realització d'unes unitats d'execució (o sectors) es condicionava a la realització prèvia d'altres.  
En la nova legislació la programació es desvincula del planejament general i, per tant, hi ha plena llibertat pel que fa a l'ordre seqüencial que han de seguir les actuacions. En compte d'exigir un ordre cronològic, el que la nova llei exigeix és un ordre lògic, és a dir, una predefinició individualitzada per actuacions de quines són les premisses correlatives o condicions objectives perquè siga possible programar cada una d'elles. No es tracta de vincular l'execució de cada unitat d'execució a la realització prèvia d'una altra o d'altres unitats, sinó de pronunciar-se sobre quines condicions, per exemple, de connexió s'han de complir, respecte de cada unitat, perquè en siga possible la programació.   
Aquestes condicions s'estableixen perquè es complesquen, o bé abans que es produesca la programació, o ja com a part de les mateixes actuacions que siguen objecte de programació. Es tracta de condicions «objectives»: és indiferent qui es responsabilitze de realitzar-les l'urbanitzador de l'actuació o que les haja realitzat un altre subjecte abans que es programe l'actuació; el que és indefugible és que es complesquen.  
És important indicar que les condicions d'urbanització que s'han de reflectir en el pla general o en la seua homologació (igual que les de la cèdula d'urbanització) han de ser qüestions pròpies de planejament, no de projecte d'urbanització. Seria completament erroni convertir el pla general en un projecte d'urbanització, o fer tal cosa amb el document d'homologació o amb la cèdula d'urbanització, la qual compleix una comesa anàloga a la d'aquestes condicions de l'article 17.4 de la LRAU respecte de les unitats d'execució delimitades pels plans parcials. Les «condicions» han d'expressar els problemes de connexió de xarxa viària o d'evacuació d'aigües que han de quedar resolts amb motiu de la urbanització de cada unitat. Però està fora de lloc que detallen les solucions tècniques concretes a aqueixos problemes. Per exemple, una condició lògica podria ser exigir que la xarxa de pluvials d'una unitat tinga continuïtat respecte a la d'una altra unitat; però no té sentit que el pla (o l'homologació o la cèdula) detallen el diàmetre que han de tenir les canalitzacions.   
Es poden considerar condicions d'urbanització pròpies del pla (o homologació o cèdula) les que exigeixen reserves de sòl públic (sobre tot viari) que s'han de reflectir en planta en els plànols d'ordenació del planejament. En canvi no ho són els detalls constructius de les infraestructures (sobretot las subterrànies) que es dissenyen en els plànols del projecte d'urbanització.   
Condicions típiques que ha de fixar el pla serien, suposem que una unitat determinada tinga accés des de una via pública determinada, que els serveis d'urbanització de la unitat s'executen amb la mateixa qualitat i en connexió amb les xarxes de serveis urbanes ja existents i limítrofes o que una unitat determinada tinga el seu sistema de depuració d'abocaments autònoms per no poder connectar els seus col·lectors amb la xarxa general servida per la depuradora general. Una altra condició típica, pensada per a la redelimitació d'unitats podria exigir que estiga urbanitzada o s'urbanitze una ràtio mínima de zones verdes per habitatges a mesura que es desenvolupen les unitats.  
El pla general (o la seua homologació) ha d'especificar aquest tipus de condicions per a cada una de les unitats d'execució que delimite. Aquestes podran ser programades i urbanitzades sense necessitat de cèdula d'urbanització. Les unitats d'execució delimitades en els plans parcials tindran condicions anàlogues quan queden establertes en la cèdula d'urbanització (que serveix per a això). Ara bé, no totes les unitats d'execució delimitades en el pla general tindran singularitats o especialitats que obliguen a fixar condicions especials per a elles. De fet això només sol estar justificat en unitats desconnectades del nucli urbà consolidat i que presenten algun tipus de problemàtica especial en la seua connexió amb les grans infraestructures supramunicipals viàries o de recollida d'abocaments. Per als casos ordinaris una solució correcta pot ser establir normativament en el pla (el document d'homologació és idoni per a açò) regles generals de connexió entre la urbanització de la Unitat i les xarxes d'infraestructura viària i de clavegueram exteriors a ella. Quan estem davant d'unitats limítrofes al nucli urbà consolidat n'hi haurà prou amb disposar que s'urbanitzen amb característiques anàlogues a les xarxes de servei consolidades i exigir, genèricament, que queden connectades a aquestes.   
No cal dir que els detalls tècnics de la «xarxa» de telefonia, gasificació o l'elèctrica són exclusivament propis del projecte d'urbanització i no del planejament, ja que no afecten la dimensió ni la configuració de les xarxes primària ni secundària de sòl dotacional públic i, en conseqüència, no són qüestió que haja de resoldre l'ordenació detallada dels plans, ni la delimitació d'unitats d'execució.   
El document d'homologació haurà d'incorporar, per tant, aqueixes condicions per a les unitats d'execució previstes en el planejament general i pendents de desenvolupament.   
Té especial interès indicar les condicions per a l'eventual subdivisió de les unitats. Amb aquesta finalitat, no té sentit fixar condicions com l'obligació que les noves unitats mantinguen el mateix aprofitament que la inicial, ja que aqueix problema ja està directament resolt per la regulació legal: article 62.2 de la LRAU. És indiferent que les unitats tinguen diferent aprofitament mitjà i no té finalitat exigir tal cosa, ja que la redelimitació d'unitats no afecta ni modifica l'aprofitament subjectiu dels afectats. Les unitats que queden amb major aprofitament objectiu hauran d'afrontar un major excedent d'aprofitament sobre el subjectiu. Les unitats que queden amb menor aprofitament mitjà objectiu tindran menor excedent sobre el subjectiu. És, per tant, totalment errònia la creença que en totes les unitats és d'obligada cessió el 15% d'aprofitament. No és així. El que la llei exigeix és l'obtenció gratuïta en favor de l'administració actuant de l'aprofitament que passe del 85% de l'aprofitament tipus o percentatge que legalment corresponga.  
En canvi sí que té sentit adoptar certes cauteles per a evitar que, per subdivisió d'unitats puga arribar a ocórrer que els habitatges i allotjaments privats es construesquen i habiten o utilitzen amb descompassada anterioritat respecte de la posada en servei de dotacions públiques tals com escoles o jardins. És lícit i moltes vegades lògic que la delimitació d'unitats comporte desproporció pel que fa a la quantitat de sòl públic per habitatge; en aqueix cas les condicions d'urbanització estan precisament per a exigir que les unitats amb major proporció de sòl dotacional s'executen primer. Si s'estableixen aquestes condicions de subdivisió en el document d'homologació es pot aconseguir que aquesta no requeresca cèdula d'urbanització (article 33.8 de la Llei Reguladora) el que és d'enorme interès per a potenciar més les competències municipals autònomes d'ajuntaments per a població entre 5.000 i 50.000 habitants. Si el pla (o la seua homologació) omet establir-les serà exigible la cèdula per a redelimitar les unitats.  
9. La documentació de l'homologació  
La documentació en què han de materialitzar-se les determinacions anteriorment comentades s'ha de formalitzar amb les característiques pròpies d'una modificació de pla general. Serà necessari diferenciar una memòria dels documents normatius. Aquests hauran d'incloure una part escrita i una part gràfica dibuixada (amb plànols a escala 1:5000 o 1:10:000 per al conjunt del terme municipal i plànols a escala 1:2000, o bé, 1:1000 per al sòl ordenat detalladament).   
En els documents gràfics -plànols- és important que quede correctament dibuixada i identificada la delimitació sectorial i la xarxa primària d'infraestructures i dotacions públiques. També s'ha d'indicar la divisòria entre sòl no urbanitzable «comú» i d'«especial protecció». S'ha de reflectir, la classificació del sòl (la vigent), així com les zones de servitud legal dels béns de domini públic (costes, carreteres).   
En la documentació escrita destaquen les «fitxes de planejament» (ús tipològic global, densitat i edificabilitat màximes, funció que ha de complir el sector en el conjunt de la ciutat), que expressen els objectius de l'ordenació de cada sector i les «fitxes de gestió» (o bé normes generals per a la connexió de les unitats entre elles o a la xarxa primària) que expressen les condicions de desenvolupament de les unitats d'execució. Així mateix s'inclouran les directrius d'ordenació de caràcter general (redactades en forma de memòria; no de normes) que, com és natural, hauran de ser completes, però concises i clares (pot fer-se transcripció parcial de la memòria del pla general vigent quan siga suficientment expressiva).   
Si l'homologació és purament complementària i declarativa no sembla sensat elaborar una nova cartografia específica per a ella. És preferible redactar el document prenent la cartografia que va servir de base al pla general.   
Com que el document d'homologació té una notable component aclaridora i purament declarativa, és interessant que la seua expressió formal es valga de les mateixes trames i denominacions usades en el planejament general vigent en el municipi.   
10. Homologació per sectors  
Fins ara ens hem referit al document d'homologació quan aquest es planteja per a la totalitat del terme municipal, per a tot el planejament general. Però, com ha quedat dit, l'homologació pot referir-se a un sol sector de planejament. En aquest cas, la documentació i els seus continguts poden ser molt diferents.   
Convé tenir presents les recomanacions següents:   
1r Identificació del sector que serà homologat  
El document d'homologació, en aquests, casos ha d'identificar el sector que serà homologat i, si cal, delimitar-lo ajustant-se als criteris de l'article 20 de la Llei Reguladora.   
2n El sector en sòl urbà  
Convé reparar en l'homologació que afecta sòl urbà. Especialment quan es produeix per a possibilitar la tramitació d'un pla de reforma interior que modifique el pla general (per a tramitar plans de reforma interior que modifiquen el pla general o les normes subsidiàries és obligatori que el mateix pla de reforma interior produesca l'homologació del seu Sector de planejament, segons el número 3 de la disposició transitòria primera).   
Si es tracta d'un pla de reforma interior per a una gran operació prevista en el pla general caldrà tenir en compte la delimitació sectorial prevista en aquell o, com a molt, retocar-la per a donar compliment als criteris de l'article 20 de la Llei Reguladora (no perdeu de vista que els canvis en la delimitació del sector no comporten, necessàriament, canvis en la delimitació d'unitats d'actuació).   
Però els plans de reforma interior no serveixen solament per a operacions de reequipament o modernització del destí urbanístic de barris sencers, sinó també per a realitzar operacions de renovació urbana que introduesquen millores de caràcter puntual en l'ordenació detallada del planejament general (a fi de moderar-ne les densitats). Així ho aclareix l'article 23 de la Llei Reguladora. En aquests casos, el pla de reforma interior ha de reflectir l'ordenació detallada de tot el sector i el seu entorn immediat. Això mateix s'hauria d'exigir si es tramitarà amb idèntic propòsit una modificació puntual del pla general, ja que així ho disposa taxativament l'article 28.2 en relació amb el 28.1. B de la Llei Reguladora.   
La llei pretén que els canvis puntuals en l'ordenació no deixen d'examinar i mostrar, amb rigor, quins són els seus efectes en l'entorn. En principi, res no impedeix que el nou document es limite a reflectir l'ordenació de l'entorn, sense alterar-la, i en limite els canvis al punt concret que haja motivat la formulació del document. Però si, arribat el cas, el canvi puntual pretès és inoportú, per incongruència amb l'ordenació de l'entorn, l'exigència formal que aquesta siga reflectida en el document contribuirà al fet que això es faça evident i es traguen les conseqüències pertinents.   
El sector, en aquests supòsits de reforma interior de pretensions puntuals, pot quedar delimitat pel mínim perímetre possible que siga necessari per a complir els criteris de l'article 20 de la Llei Reguladora.  
3r Sector en sòl apte per a urbanitzar  
També pot succeir que l'homologació del sector tinga com a finalitat permetre tramitar el pla parcial en què es conté el mateix document d'homologació. En aquest cas el mateix document d'homologació delimita el seu sector; i haurà de fer-ho amb el compliment, rigorós, dels criteris de l'article 20 abans esmentat.  
4t Homologació i ordenació detallada  
Quan l'homologació és per sectors, a fi d'atendre la desitjable celeritat del procediment i d'evitar tràmits inútils, s'ha de realitzar quan s'elabore i tramite l'ordenació detallada del sector, és a dir, quan s'elabore i tramite el pla parcial o de reforma interior. Per això els documents que acompanyen l'homologació, per a diferenciar ordenació detallada d'ordenació estructural, no solament contindran aquesta última, sinó també l'ordenació detallada de tot el sector.  
5è D'altres documents  
En realitat en aquests casos, l'homologació es materialitza mitjançant un pla parcial (o de reforma interior) acompanyat de documents que diferencien -dins del mateix sector- les determinacions d'ordenació estructural i les d'ordenació detallada, en especial la xarxa primària i la secundària de reserves de sòl per a dotacions públiques. Pot suscitar-se el problema que no es puga definir quins elements formen part de la xarxa primària (estructural) de sòl dotacional públic interno del sector sense pronunciar-se sobre el caràcter estructural o de xarxa primària de reserves de sòl dotacional externes al sector objecte d'homologació. Si el pla general té una definició suficient dels «sistemes generals» la solució, quan s'homologa un sol sector, pot ser: delimitar la xarxa primària dins del sector i justificar-la per la seua continuïtat amb els «sistemes generals» limítrofs amb el mateix sector.   
Si es tracta de normes subsidiàries (sòl «apte per a urbanitzar») i s'observen mancances en la definició de la xarxa primària, serà inexcusable que el document d'homologació no es limite a ordenar la xarxa primària en l'àmbit estricte del sector, sinó que la suplemente en un àmbit més ampli. En aquest últim pot ser exigible el document a què fa referència l'article 28.1.C) de la LRAU.   
III. Tramitació i efectes de l'homologació  
1. Tràmit de l'homologació  
Es poden distingir diversos supòsits:  
A) Si l'homologació es tramita amb independència i antelació respecte d'un altre instrument de planejament o juntament amb una revisió o modificació de pla general, el procediment que s'ha de seguir és l'exigible en aquesta última. El mateix passa si es tramita juntament amb un pla especial.  
Aquest procediment (el de modificació de pla general) serà l'aplicable quan l'homologació s'aborde globalment per a un municipi complet.  
B) Si l'homologació es tramita juntament amb un pla parcial o de reforma interior al qual se li vol donar cobertura amb aquesta, el procediment que s'ha seguir és el d'un pla parcial modificatiu de l'ordenació estructural. Cal tenir en compte que no és necessari tramitar primer l'homologació i després el pla o viceversa, sinó que es tracta d'un únic tràmit: el d'aprovació del pla parcial acompanyat d'un document annex.  
Si el pla (parcial o de reforma interior) modifica el planejament general, com que el sector no està homologat serà sempre d'aprovació autonòmica. Després de l'aprovació provisional municipal, les actuacions es trametran a la COPUT que, en una única resolució, aprovarà definitivament el pla i homologarà el sector. El mateix succeeix si es tracta d'un pla parcial per al desenvolupament de normes subsidiàries. Si es treta d'un pla parcial de desenvolupament del pla general («urbanitzable programat» de l'antiga legislació) i no modifica el pla general, no és obligatòria l'homologació perquè siga possible l'aprovació definitiva municipal.  
2. Efectes de l'homologació. Homologació i cèdula d'urbanització  
Des del moment en què es declare l'homologació el municipi passa a ser competent per a aprovar planejament parcial (o de reforma interior) amb abast modificatiu de l'ordenació detallada del pla general. En els municipis amb normes subsidiàries l'efecte és encara més rellevant ja que l'homologació permet desenvolupar planejament parcial, cosa que d'una altra manera no seria possible.   
La cèdula d'urbanització acredita que el pla no comporta alteracions en l'«ordenació estructural» i que si es modifica el planejament general, això només afecta l'«ordenació detallada». La cèdula, per tant, obri la via perquè el municipi puga procedir directament a l'aprovació definitiva del pla parcial o del pla de reforma interior. Si la cèdula és expedida per la Generalitat, la intervenció d'aquesta en el procediment deixa de ser decisòria i passa a produir-se durant (o al principi) de la tramitació, no al final d'ella.   
Perquè siga possible expedir una cèdula (que és tant com garantir que una proposta d'ordenació no modifica ordenació estructural) fa falta, com és lògic, que se sàpiga quina es aqueixa ordenació estructural. És imprescindible, en conseqüència, que el sector ja haja estat homologat. Si el sector encara no ha estat homologat hi ha quatre possibilitats:   
- Que es tracte de sòl «apte per a urbanitzar» de normes subsidiàries: el pla parcial només pot ser aprovat per la Generalitat juntament amb l'homologació d'aquest sector (que és document annex del pla parcial i es tramita amb aquest). En compte de cèdula d'urbanització s'emetrà un informe preliminar (disposició transitòria primera 3 i disposició transitòria segona 2 de la Llei Reguladora).   
- Que es tracte de sòl «no programat» i sense programa (segons el definia la legislació estatal): succeeix el mateix que en el cas anterior.   
- Que es tracte de sòl «programat» (segons el definia la legislació estatal) i que el pla parcial introduesca qualsevol tipus de modificació en el pla general: l'aprovació definitiva li correspon a la Generalitat. Si les modificacions no són importants no és obligatori homologar el sector. Però amb homologació o sense l'aprovació correspon a la Generalitat.   
- Que es tracte de sòl «programat» (segons el definia la legislació estatal) i no es pretenga introduir cap modificació del planejament general; només en aquest cas és possible atorgar cèdula i l'aprovació definitiva correspon al municipi.   
En canvi en sectors homologats l'aprovació definitiva -amb cèdula- correspon al municipi sempre que no s'altere l'ordenació estructural.   
Una vegada homologat un sector amb motiu de l'aprovació del seu pla parcial, no és necessari obtenir cèdula d'urbanització per a programar les unitats d'execució contingudes en aquest (excepte si el municipi és de menys de 5.000 habitants).  
València, 23 de gener de 1996.- El director general d'Urbanisme i Ordenació Territorial: Fernando Modrego Caballero.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Còpia Permalink ELI

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 2732, del 22-04-1996 (1996/837972)

ORDEN de 29 de marzo de 1996, del conseller de Obras Publicas, Urbanismo y Transportes, por la que se aprueba la Instrucción de Planeamiento 1/1996, de 23 de enero de 1996, sobre la homologación de planes de urbanismo a la Ley Reguladora de la Actividad Urbanística.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estado**VIGENTE**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/es/eli/es-vc/o/1996/03/29/(3)/dof/spa/html**

### Datos del documento

Número DOGV
:   2732

Fecha DOGV
:   22-04-1996

Sección del DOGV
:   DISPOSICIONES GENERALES

Número del documento
:   1996/837972

CVE


Fecha del documento
:   29-03-1996

Organismo emisor
:   Conselleria de Obras Públicas,Urbanismo y Transportes

Tipo de documento
:   Orden

Análisis jurídico

ORDEN de 29 de marzo de 1996, del conseller de Obras Publicas, Urbanismo y Transportes, por la que se aprueba la Instrucción de Planeamiento 1/1996, de 23 de enero de 1996, sobre la homologación de planes de urbanismo a la Ley Reguladora de la Actividad Urbanística.   
De conformidad con lo previsto en el artículo 13.2 de la Ley Reguladora de la Actividad Urbanística 6/1994, de 24 de noviembre,  
DISPONGO  
Artículo único  
Se aprueba la Instrucción de Planeamiento 1/1996, formulada por la Dirección General de Urbanismo y Ordenación del Territorio en los términos propuestos por su titular.   
DISPOSICIóN FINAL  
El texto íntegro de la Instrucción de Planeamiento 1/1996 se publicará en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana como anexo a la presente orden, para conocimiento general.  
Valencia, 29 de marzo de 1996  
El conseller de Obras Publicas, Urbanismo y Transportes,  
LUIS FERNANDO CARTAGENA TRAVESEDO  
ANEXO  
Texto de la Instrucción de Planeamiento 1/1996, sobre homologación de planes de urbanismo a la Ley 6/1994, formulada por la Dirección General de Urbanismo y Ordenación Territorial y aprobada por orden del conseller de Obras Públicas, Urbanismo y Transportes   
I. Introducción a la homologación: la homologación como técnica legal para hacer posible y efectiva la plenitud de competencias municipales en materia de planeamiento.   
1. La homologación: sentido y finalidad.  
La disposición transitoria primera de la Ley Reguladora de la Actividad Urbanística versa sobre la «homologación» de los planes municipales a la nueva ley. Lo novedoso de esta figura legal y su importancia durante los primeros tiempos de vigencia de la nueva normativa, hacen imprescindible que la Conselleria de Obras Públicas Urbanismo y Transportes dedique especial atención a impulsarla y solventar cuantas dudas suscite.   
La LRAU, a diferencia de anteriores reformas del ordenamiento urbanístico, no exige que se adapten a ella los planes de urbanismo vigentes. Al contrario, se dispone que los planes que ya estaban aprobados se ejecuten conforme a las nuevas previsiones legales, sirviendo éstas directamente para la aplicación de aquellos sin necesidad de reformarlos. La denominada «homologación» de los planes a la nueva ley no debe ser considerada, por tanto, como una adaptación total, ni una revisión tendente a reformular los documentos de planeamiento para acomodarlos al formato de la nueva legislación; sino que dicha homologación tiene una finalidad concreta: deslindar los contenidos del planeamiento en dos niveles diferenciados:   
- El de las determinaciones con carácter de ordenación estructural, cuya modificación dependerá en última instancia de la Generalitat; y  
- El de las determinaciones con carácter de ordenación pormenorizada, cuya modificación dependerá en última instancia del municipio (v. artículo 54 de la Ley Reguladora).   
Por razones institucionales, es de interés prioritario para la administración de la Generalitat hacer efectiva con rapidez la transferencia de competencias en favor de los municipios que, en materia de planeamiento, resulta posible y pertinente según la nueva legislación. Ello implica trasladar la responsabilidad decisoria sobre la aprobación del planeamiento parcial y de reforma interior a los ayuntamientos, haciéndoles competentes para la aprobación de aquellos planes -parciales y de reforma interior- que comporten cambios, incluso, en las previsiones del planeamiento general, siempre que sólo afecten a lo que legalmente se denomina «ordenación pormenorizada». La administración de la Generalitat se reserva la aprobación sobre aquellas otras variaciones en lo previsto por el planeamiento que afecten, por el contrario, a la denominada «ordenación estructural».  
Así pues, la distribución de competencias, en planeamiento, entre las administraciones autonómica y municipal, y la posibilidad misma de trasvasar dichas competencias de la primera a la segunda, gravita sobre la distinción entre los dos tipos de determinaciones que han de integrar la ordenación urbanística de los planes: ordenación estructural y pormenorizada.   
Sin embargo, los planes de vigencia anterior a la nueva ley no distinguen cuáles, entre sus determinaciones, son la ordenación estructural. Los planes formados según las categorías y conceptos de la antigua legislación, no identifican explícitamente el límite entre uno y otro tipo de ordenación; no engloban sus previsiones en sendos conjuntos yuxtapuestos de determinaciones jerarquizadas entre lo estructural y lo pormenorizado. De ahí que para hacer efectiva la reasignación legal de competencias y la municipalización de ellas, esté precisamente previsto y sea necesario utilizar el procedimiento de homologación, cuyo objeto es, justamente, que la Generalitat reconozca y haga constar expresamente qué parte o partes o aspectos de cada planeamiento general serán en lo sucesivo de exclusiva responsabilidad municipal.  
2. Objeto de la homologación.  
La homologación exige aprobar un documento de planeamiento complementario de los planes en vigor o de los que se aprueben para su modificación o desarrollo. El contenido de este documento se circunscribe, según la ley, a expresar o establecer la determinaciones que integran la «ordenación estructural», definiendo, especialmente, las reservas de suelo que integran la red primaria de dotaciones públicas. No se trata, por tanto, de una reordenación íntegra del planeamiento vigente para adaptarlo a todas las exigencias de la nueva ley, sino de formar un documento que permita diferenciar las determinaciones de ordenación estructural a las que se refiere el artículo 17 de la Ley Reguladora de la Actividad Urbanística (en sus números 1, 2, 3, 4 y 6) distinguiéndolas de las determinaciones de ordenación pormenorizada a las que se refiere el artículo 18 de la misma ley.   
Elaborar un documento de homologación de contenido más ambicioso del estricta y mínimamente exigido por la ley puede tener sus ventajas en ciertos casos, pero comporta el riesgo de posponer la deseable reorganización competencial, legalmente prevista en favor del municipio, supeditándola a la formulación procelosa de un documento complejo.   
Así, por ejemplo, la ley no exige para la homologación del planeamiento que se modifiquen sus determinaciones a fin e cumplir los estándares dotacionales de los artículos 19 y 22 de la Ley Reguladora. Tampoco exige modificar la clasificación para adecuarla a los criterios de su artículo 8. De hecho la ley -respetuosa con el planeamiento vigente cuya estabilidad es un valor jurídico digno de protección- no exige modificarlo para su homologación, al menos por regla general. Otra cosa será que se estime oportuno aprovechar el trámite aprobatorio de la homologación, para introducir esas modificaciones y adaptarlo plenamente a la nueva legislación, lo que es posible, pero no exigible y no siempre deseable.  
Sin embargo, en algunos municipios puede ser necesario no tanto modificar cuanto complementar las determinaciones del planeamiento vigente, cuando éste sea excesivamente parco, escueto o impreciso en determinaciones propias de la ordenación estructural.  
3. Alcance territorial de la homologación  
Por su alcance territorial la homologación admite dos modalidades.   
Primera: puede producirse la homologación para todo el planeamiento vigente en el término municipal, en su conjunto; sería la homologación global del planeamiento general, tanto si se trata de plan general como si se trata de normas subsidiarias de planeamiento municipal (de las previstas en la legislación anterior a la Ley Reguladora de la Actividad Urbanística).  
Segunda: puede efectuarse la homologación separada de un sector de planeamiento.   
De modo que, en un municipio, la homologación podrá producirse de una sola vez o, alternativamente, como consecuencia de sucesivas actuaciones referidas a sectores territorialmente diferenciados.  
4. Alcance material de la homologación  
La homologación del planeamiento puede abordarse desde distintos enfoques.   
Primero: homologación declarativa. La homologación puede ser propuesta y aprobada sin modificar las determinaciones del planeamiento vigente; en este caso el régimen urbanístico aplicable permanece inalterado y la homologación consistiría en aÑadir una documentación complementaria al planeamiento que ya estaba en vigor, sin alterar sus previsiones. El nuevo documento no cambia, pues, las pautas reguladoras de lo que se puede hacer con el suelo. Se limita a identificar las partes del plan que constituyen la ordenación estructural para diferenciarlas de las que, por contra, se considerarán ordenación pormenorizada. En este caso la homologación es una operación puramente formal, de finalidad aclaratoria, que permite el futuro ejercicio por el municipio de nuevas competencias en materia de planeamiento hasta agotar las máximas posibilidades legales.   
Segundo: homologación complementaria. La homologación puramente declarativa puede ser, en algunos casos, imposible. Sobre todo en aquellos municipios donde rigen normas subsidiarias. Puede suceder que las determinaciones del planeamiento vigente (vbgr: de las Normas) sean excesivamente escasas u opacas para poder definir una ordenación estructural. Este problema se suele plantear en lo que, en terminología de la legislación estatal se denominaban «suelos aptos para urbanizar». Por ejemplo: para definir una ordenación estructural hay que delimitar (gráficamente) sectores de planeamiento para su desarrollo por planes parciales autónomos; a su vez ello exige prever (o que esté prevista) una red primaria de infraestructuras (p.e: viarias) y dotaciones (p.e: parques públicos). Es posible que nada de eso se hubiera contemplado en el planeamiento en vigor. En estos supuestos la homologación, en su modalidad más simple, no tiene por qué modificar las determinaciones del planeamiento vigente, pero sí es preciso que las complemente.  
Tercero: homologación modificativa. Un tercer enfoque, mucho más ambicioso que los dos primeros anteriores, sería aprovechar el trámite de la homologación para introducir cambios y modificaciones en el planeamiento vigente, plantearla con motivo de un cambio en las determinaciones y previsiones del planeamiento; ya se trate de revisión o de modificación. En este caso, además de homologar, se modifican aspectos de la ordenación previamente vigente, variando criterios.  
5. Breve advertencia preliminar sobre el modo de enfocar la homologación.   
La experiencia del primer aÑo de vigencia de la Ley Reguladora ha puesto de manifiesto que las homologaciones se están produciendo sólo por sectores y con motivo de la aprobación de nuevos planeamientos o modificaciones de los vigentes.   
Es del máximo interés para normalizar el orden competencial previsto en la ley y para hacer efectiva la trasferencia de competencias a los municipios que estos, en la medida de lo posible, propongan la homologación global de su planeamiento municipal.   
A fin de agilizar ese proceso de homologación y la consiguiente municipalización de competencias, es interesante promover expedientes de homologación global para todo el planeamiento general (plan general o normas subsidiarias) cuyo contenido sea lo más sencillo posible. Para ello es necesario que la homologación no se confunda con una revisión o modificación del planeamiento vigente sino que se limite a completarlo en lo que sea imprescindible a fin de diferenciar, dentro de sus determinaciones y de modo expreso o formal, aquellas que han de integrar la ordenación estructural de aquellas otras que han de reputarse pormenorizada. Esta recomendación es especialmente pertinente para los municipios con normas subsidiarias de planeamiento en los que los efectos de la homologación son más intensos en orden a facilitar y normalizar la actividad urbanística.   
No parece aconsejable, en modo alguno, aprovechar la homologación global del planeamiento municipal para introducir en él cambios, revisiones o modificaciones ajenas a la finalidad del expediente y que podrían complicar y retardar la aprobación del mismo. La Ley Reguladora de la Actividad Urbanística es, ante todo, una ley para la gestión urbanística que contempla una serie de mecanismos perfectamente aplicables para la ejecución de los planes anteriores a su vigencia. No es bueno cuestionar continuamente la vigencia del planeamiento, ni pretextar la entrada en vigor de nuevas leyes para introducir modificaciones en los planes de reciente aprobación. La ley es, en su mayor parte, perfectamente aplicable sin necesidad de alterar en nada los planes vigentes, y la homologación es posible sin necesidad de cambiar las reglas dimanantes de la ordenación anterior.   
En cuanto a la conveniencia de aÑadir determinaciones complementarias o, por el contrario, limitar el documento a la mera identificación formal de los elementos de la ordenación estructural, ello dependerá del grado de precisión que tuviera el planeamiento vigente que se pretenda homologar. Normalmente en el caso de normas subsidiarias será preciso incorporar algunas determinaciones complementarias.   
En resumen: a fin de facilitar la efectividad de las competencias municipales en materia de planeamiento sería interesante fomentar la homologación con carácter territorialmente global (no sólo la sectorial). Homologación global planteada con alcance sencillamente declarativo o, cuando sea preciso, complementario; no asociar siempre homologación a modificación (ni a revisión). Los planes se deben cambiar, con independencia de los cambios legislativos, en aquellos casos y momentos en que, por antigüedad o imprevisión, queden desfasados respecto a la realidad social concreta de su municipio. No por sistema, ni so pretexto de cambios legales.  
II. La redacción del documento de homologación: su contenido, sus determinaciones y su documentación.   
1. El documento de homologación: las diversas alternativas y su denominador común.  
Para redactar el documento de homologación se presentan diversas alternativas en función del alcance territorial y material con que se pretenda enfocar la homologación.   
Desde el punto de vista del alcance territorial, será más complejo el contenido de un documento de homologación referido globalmente a todo el planeamiento general del municipio, que uno referido a un sector concreto. Asimismo una homologación puramente declarativa o sólo complementaria del planeamiento vigente, puede presentar un contenido mucho más simplificado que otra planteada con pretensiones modificativas.   
Con una misma palabra «homologación» estamos aludiendo, pues, a operaciones de muy distinto alcance. La «homologación» es un medio, no un fin en sí mismo, y hay que tener claro, en cada caso qué es lo que se pretende con ella para saber qué clase de documento hay que redactar. La homologación puede ser un sencillo apéndice de un plan parcial en suelo «apto para urbanizar» necesario para aprobarlo (según la disposición transitoria segunda 2). En cambio, en el extremo opuesto, los efectos de la homologación se pueden también lograr con una revisión completa del plan general.  
En todos los casos la homologación tiene un denominador común: con ella quedan formalmente diferenciados los dos niveles que componen al ordenación urbanística que se identifican separadamente en su documentación.   
2. Los contenidos mínimos de una homologación global.  
Conviene reparar, en primer término, en la homologación de alcance territorial global, referida a todo el planeamiento municipal. Y, dentro de esta opción, lo que interesa es, ante todo, distinguir entre homologación y revisión (o modificación) de planeamiento. Es importante establecer cuál es el contenido de una homologación puramente declarativa o, a lo sumo, complementaria del planeamiento vigente, sin pretensiones modificativas. Eso significa clarificar el contenido mínimo de un documento de homologación (de alcance territorial global). Obviamente si con motivo de la homologación se pretende modificar o revisar el plan general (o normas subsidiarias o proyecto de delimitación de suelo urbano) o si se pretenden introducir modificaciones de importancia general, lo exigible será redactar un documento de planeamiento adaptado a la nueva legislación en todos sus extremos. Pero sí solo se pretende homologar el plan vigente, el documento puede ser bastante más sencillo, limitándose a los documentos y determinaciones imprescindibles para que la homologación surta el efecto declarativo y complementario de la ordenación vigente que le es propio.   
Esas determinaciones son las exigidas por la disposición transitoria primera de la Ley Reguladora que, concretamente, remite a los números 1, 3, 4 y 6 del artículo 17, así como, en su caso, al artículo 18. Ello significa que el documento de homologación, básicamente, ha de pronunciarse sobre cuáles son la determinaciones -de las contenidas en el plan- que integran la ordenación estructural, es decir, las reguladas en dicho artículo 17.  
3. Análisis de las determinaciones mínimas de una homologación de alcance territorial global.  
Cuando se trate de una homologación global del planeamiento general, el documento mínimo de homologación debe contener o acreditar que el planeamiento vigente ya contiene las siguientes determinaciones:   
1º Expresión de la red primaria de suelo para dotaciones e infraestructuras públicas.   
Las reservas de suelo dotacional público están comprendidas dentro de dos categorías legales: red primaria y red secundaria. Las reservas de terreno de la red primaria forman parte de la ordenación estructural. Las dotaciones e infraestructuras de la red primaria «estructuran» el territorio. Revisten una especial importancia para definir la «sectorización», es decir, para deslindar ámbitos territoriales mínimos de planeamiento parcial e, incluso, para definir los hitos o ejes fundamentales sobre los que ha de organizarse la ordenación pormenorizada de cada plan parcial (p.e: centros cívicos).   
2º Delimitación de sectores definitorios de ámbitos mínimos de planeamiento parcial.   
En principio, sólo es necesario efectuar una delimitación «ex novo» en aquellos casos en que el planeamiento vigente no la haya efectuado (o no la haya efectuado en los términos exigidos por el artículo 20 de la Ley Reguladora). En los demás casos bastará con reflejar o remitirse a la delimitación que ya estaba prevista. Esto último sucederá, más frecuentemente, en el suelo «programado» de los municipios con plan general. En cambio en el «suelo apto para urbanizar» de normas subsidiarias es más posible que la homologación haya de tener un alcance complementario, porque sea preciso delimitar (gráficamente) los sectores que estaban indefinidos.   
3º Directrices definitorias de la estrategia de evolución urbana.   
Consisten en la expresión escrita de cuáles son los objetivos primordiales que se pretenden alcanzar con la ordenación urbanística vigente. No se trata de establecer una normativa adicional o una mayor regulación del uso del suelo, sino de manifestar las líneas maestras de lo que se pretende conseguir con la ordenación. Para redactarlas puede ser de gran ayuda la propia memoria del planeamiento general vigente.   
Dentro de este apartado adquiere especial importancia la expresión de los objetivos a considerar en la redacción de los instrumentos de desarrollo del plan general (o normas subsidiarias vigentes).   
4º Condiciones que han de satisfacer las actuaciones integradas para que sea posible su programación y la incorporación de cada tramo de urbanización al contexto global del territorio.   
Estas condiciones han de especificarse individualizadamente para cada una de la unidades de ejecución directamente delimitadas por el planeamiento general (artículo 17.4 de la Ley Reguladora).   
Estas cuatro primeras determinaciones (red primaria, sectorización, directrices para el desarrollo del plan, y condiciones de desarrollo de las actuaciones integradas) están fuertemente conectadas entre sí y constituyen la parte más relevante del documento de homologación. Son, precisamente, el aspecto de ella donde, quizá, haya que completar las determinaciones del planeamiento en vigor. Además de esas cuatro previsiones hay otras que, de ordinario, tendrán un carácter formal, más bien declarativo y meramente clarificador. En la mayoría de los casos son mera remisión a la ordenación vigente. Son las que veremos a continuación.   
5º Ordenación del suelo no urbanizable.   
Si el planeamiento general es posterior y está adaptado a la Ley 4/1992 esta determinación es superflua. Si no está formalmente adaptado a la Ley 4/1992, habrá que adaptar la terminología del documento y corregir aquellos aspectos de la normativa urbanística vigente que sean contradictorios con las reglas directamente aplicables de la Ley 4/1992. No es necesario introducir modificaciones, propiamente dichas, en la ordenación vigente, pudiéndose limitar la homologación a esa adaptación formal. Se trata de formalizar lo que de hecho ya se debe estar aplicando. Cuando el planeamiento no contenga medidas de especial protección para el suelo no urbanizable (o parte del mismo), la homologación (si tiene alcance territorial global) deberá establecerlas, conforme a la disposición transitoria tercera de la Ley 4/1992.   
6º. Tratamiento, conforme a su legislación reguladora para su protección y funcionalidad de los bienes de dominio público no municipal.   
Se trata de reflejar las zonas de servidumbre ya existentes por imperativo legal (costas, carreteras, etcétera). Es posible que sea innecesario si el planeamiento ya las grafiaba. Los planes y normas de mayor antigüedad puede que no tengan grafiadas determinadas zonas de servidumbre que han quedado establecidas por leyes posteriores a la aprobación de dichos planes. En cualquier caso, se trata de reflejar en planos, para mayor claridad y conocimiento general, lo que jurídicamente sea ya de directa aplicación; lo que debería estar aplicándose por inmediato ministerio de la ley, aunque no se homologue. No se trata de crear nuevas determinaciones que jurídicamente no tuvieran existencia con anterioridad, sino de dejar constancia expresa, en el documento-plan, de las limitaciones (servidumbres) legales aplicables.   
7º Establecimiento de áreas de reparto y determinación de los aprovechamientos tipo correspondientes.  
La Ley Reguladora no exige para el suelo urbano una «delimitación» gráfica de las áreas de reparto, sino que permite, también, que éstas queden establecidas por directa aplicación de las reglas legales (según dispone su artículo 63.2.) Este modo de establecer las áreas de reparto es más sencillo, puesto que así los aprovechamientos tipo quedan directamente determinados por la ley no siendo necesario calcularlos en el documento de planeamiento. Aunque también es perfectamente legítimo establecer por delimitación gráfica áreas de mayor amplitud territorial. Al redactar el documento de homologación se puede optar por cualquiera de las dos fórmulas, siendo competencia municipal escoger una o la otra. Lo que es inexcusable es que quede claramente establecido en el documento cuál es el método escogido, para que de ese modo los administrados conozcan con exactitud el contenido de los derechos de la propiedad inmueble.   
En el suelo urbanizable «programado» la homologación no requiere un cálculo específico del aprovechamiento tipo, ni una delimitación formal de áreas de reparto. Bastará explicitar (según la disposición transitoria quinta de la Ley Reguladora) que el aprovechamiento tipo coincide con el aprovechamiento medio de los terrenos que el plan general, en su momento, aglutinó dentro de un mismo cuatrienio de programación.  
En el suelo «apto para urbanizar» de normas subsidiarias la fórmula más sencilla es establecer como área de reparto cada uno de los sectores de planeamiento que en él queden delimitados, junto, en su caso con los terrenos de la red primaria de dotaciones públicas, o la porción de ellos que a cada sector se asocie o adscriba. Lo mismo cabe decir respecto al suelo urbanizable «no programado» sin «programa de actuación urbanística» aprobado (de lo previstos conforme la ley estatal).   
En resumen, la homologación no tiene por qué comportar cambio en las reglas de gestión urbanística que venían aplicándose con anterioridad (si éstas eran legalmente correctas), aunque sí es el momento oportuno para que esas reglas queden debidamente reflejadas en un documento, como garantía de su aplicación reglada y de que los administrados puedan conocerlas, con antelación, antes de iniciar el proceso de gestión. En especial, dentro del margen de elección que a los municipios confiere el artículo 63.3 de la Ley Reguladora, interesa establecer con claridad si es o no es de cesión en el suelo urbano de su correspondiente término el «15 por cien» de aprovechamiento (los porcentajes de excendente sobre el aprovechamiento tipo); decisión que puede ser diferente en cada municipio, incluso diferenciada por zonas dentro del mismo municipio, según circunstancias objetivas y razonadas. Pero, una vez aprobado el plan (o su homologación) éste habrá de ser aplicado en sus propios términos a cuantos interesados se dirijan al ayuntamiento. El municipio decide su modelo de gestión urbanística -dentro de los límites legales- pero debe aplicarlo sin discriminación entre los afectados quienes tienen siempre derecho a que sus reglas sean públicas y conocidas y no comporten más diferencias de trato que las atemperadas con objetividad a sus respectivas circunstancias.   
8º Identificación o justificación de existencia de una zona de ordenanza diferenciada de los núcleos históricos tradicionales.  
La mayoría de planes generales y normas subsidiarias regulan como zona de ordenanza diferenciada los núcleos urbanos tradicionales. Por eso no resulta difícil dar cumplimiento a ésta exigencia. En cualquier caso, y en aplicación del artículo 25 de la Ley Reguladora, deberá incluirse en el Catálogo de Bienes y Espacios Protegidos aquellos que estén declarados o en trámite de declaración como bienes de interés cultural.   
9º Transcripción y refundición de la ordenación en los municipios colindantes en los terrenos mas próximos que circunden el propio termino hasta una franja limítrofe de la anchura imprescindible para garantizar la coordinación en la frontera común de ambas demarcaciones administrativas (art. 17.6 de la Ley Reguladora).   
La ley no exige que cada plan ordene «ex novo» ese cinturón periférico de influencia del término municipal colindante, pero sí que, cuanto menos, se «reflejen» las determinaciones vigentes en los planes de dicho entorno. Por tanto, en el análisis de determinaciones mínimas que estamos desgranando, habrá que transcribir refundidamente la ordenación vigente. Sólo en el caso de que al hacerlo se pongan de manifiesto graves problemas de coordinación entre ordenaciones urbanísticas limítrofes, podría hacerse necesario adoptar medidas de mayor alcance.   
4. La clasificación y la zonificación y las determinaciones propias del documento de homologación.  
En el análisis de las determinaciones de la homologación, detallado en el apartado anterior, hemos excluido la clasificación del suelo aun cuando esta determinación forma, obviamente, parte de la ordenación estructural, según el artículo 17 de la Ley Reguladora.   
Así lo hemos hecho para poner de manifiesto que la homologación propiamente dicha, es decir, cuando no tiene pretensiones modificativas del planeamiento, tampoco ha de alterar dicha clasificación. Recordemos que la disposición transitoria tercera de la Ley Reguladora admite la pervivencia de la clasificación de suelo urbano establecida en planes vigentes en tanto éstos no se «modifiquen» o «revisen». La mera homologación, por tanto, no conlleva como directa consecuencia que haya que alterar esa clasificación de suelo, aun cuando los criterios de clasificación del suelo urbano han variado con la nueva legislación. Recordemos que la delimitación de unidades de ejecución no comporta, por sí misma, cambio en la clasificación de suelo, habida cuenta de que es posible efectuarla -sin cambiar la clasificación- según dispone el artículo 33 de la propia Ley Reguladora.   
Lo mismo cabe decir respecto al suelo urbanizable y apto para urbanizar. La ubicación física del suelo así clasificado no tiene por qué variar con motivo de la homologación.   
Tampoco hemos mencionado entre las determinaciones la obligada adscripción de las diversas áreas del territorio a las previsiones del Reglamento de Zonas de Ordenación previsto por el artículo 13 de la Ley Reguladora. Es obvio que no ha lugar -por imposibilidad material y hasta que se apruebe el referido reglamento- a incluir en la homologación esa determinación (a la que se refiere el apartado C del artículo 17.1 de la ley antes referida).   
5. La red primaria de dotaciones e infraestructuras.  
La definición, conceptual y genérica de qué elementos integran esta red primaria se encuentra en el artículo 17, apartados 1.J) y 2 de la Ley Reguladora. Sintetizando, pudiéramos describirla como el conjunto de reservas de suelo para dotaciones e infraestructuras públicas más importantes, por su ubicación, dimensión o función, que conforman una red unitaria, cuya posición en el territorio puede ser establecida por el planeamiento aun antes de delimitar la configuración parcelaria para usos privados que se formará en su entorno. La red secundaria sería, por el contrario, la red complementaria de infraestructuras y dotaciones que conforman o determinan la forma de esa parcelación sobre la que se asentarán los usos privados. Mientras que esta red secundaria establece, por fin, la separación última entre suelo público y privado, la red primaria juega un papel previo. Es el «esqueleto» sobre el que se apoya la red secundaria, la parte fundamental de la estructura del asentamiento urbano. La razón de ser de esa definición previa es asegurar la racionalidad y coherencia del desarrollo urbanístico, garantizando la funcionalidad y calidad de los principales espacios de uso colectivo. Por supuesto han de incluirse en ella lo que la antigua legislación denominaba «sistemas generales», tales como infraestructuras de titularidad supramunicipal y los grandes parques públicos (a razón de 5000 m2 por cada millar de habitantes). Pero la ley exige, además, que el planeamiento general, a título de red primaria, identifique también las infraestructuras o dotaciones públicas que «por su cometido específico, sus dimensiones o su posición estratégica, integren (...) la estructura de todo el territorio ordenado, así como las que cumplan análoga función respecto a cada sector» (artículo 17.2 de la Ley Reguladora).  
Hay que resaltar que los requisitos legalmente exigidos para la correcta delimitación de sectores de planeamiento (artículo 20 de la misma ley), pueden hacer preciso apoyar en esta red primaria las líneas perimetrales de aquella delimitación sectorial o, tomarla como referente funcional.   
Son muy frecuentes los planeamientos generales (sobre todo normas subsidiarias) en los que la red primaria está insuficientemente definida para cumplir los requisitos legales. En estos planeamientos la homologación deberá desempeÑar un papel de planeamiento complementario de las determinaciones del anteriormente vigente.   
Cabe asimismo recordar que en el «suelo urbanizable no programado» (de la anterior legislación), la previsión de «sistemas generales» debía ser complementada por los propios programas de actuación urbanística. Este papel lo deberá desempeÑar ahora el propio documento de homologación.  
6. La división del territorio en sectores  
«Sector» es el ámbito mínimo de planeamiento (parcial o de reforma interior). Se puede elaborar un plan parcial para un sector o englobando varios sectores completos; pero está prohibido que englobe fragmentariamente un trozo o parte de sector excluyendo el resto.   
La delimitación o configuración del entorno del sector debe cumplir determinados requisitos legales expresados en el artículo 20 de la Ley Reguladora. La definición de la red primaria de reserva de suelo para infraestructuras públicas y dotaciones es importante a la hora de dar cumplimiento a esos requisitos.   
El propósito legal de estas exigencias es evitar que el planeamiento parcial se diseÑe partiendo de ámbitos inadecuados que induzcan malformaciones o disfuncionalidades en la ordenación resultante, por haberse proyectado con una visión demasiado fragmentaria del territorio.  
Sin embargo, no es obligatorio que el ámbito del sector coincida con el ámbito de cada actuación urbanística. Dentro de un mismo sector pueden preverse varias unidades de ejecución, susceptibles de programación, gestión y urbanización autónoma. Es posible ejecutar (programar y urbanizar) una unidad de ejecución posponiendo la ejecución de otra (u otras) dentro del mismo sector. Lo que la ley exige es que cada unidad que se ejecute esté configurada pensando no sólo en sí misma y en lo que en ella se va a desarrollar inmediatamente, sino también en lo que, en el futuro, se desarrollará dentro de un contexto espacial más amplio: el del sector. Igualmente es posible que un sector -si es de reforma interior- comprenda terrenos sujetos a una misma unidad de ejecución junto a terrenos susceptibles de actuación aislada (artículo 23.2).   
La legislación del Estado -en aspectos en los que ya no es aplicable- exigía que los planes generales dividieran en sectores el suelo «urbanizable programado». En cambio, en el suelo urbanizable «no programado», la división sectorial se posponía hasta la redacción de los programas de actuación urbanística (de la ley estatal).   
Los criterios de delimitación no eran muy distintos de los exigidos por la nueva legislación. Por eso, en el suelo urbanizable «programado» (en el sentido que a este concepto daba la legislación estatal) este aspecto del documento de homologación puede ordinariamente resolverse con la máxima sencillez: bastará con remitir a la delimitación sectorial ya establecida o reproducirla. La cuestión es más compleja en el suelo «no programado» (de la anterior legislación), así como en «apto para urbanizar» y en el urbano.   
- En suelo «apto para urbanizar» (o en «no programado») el documento de homologación deberá suplir la carencia de delimitación sectorial efectuándola, para lo que debe ajustarse a lo dispuesto en el artículo 20 de la Ley Reguladora.  
- En suelo urbano, no es preceptiva la inclusión en «sectores» de todos los terrenos. Bastará delimitarlos para las operaciones de reforma interior previstas. Ante todo, habrá que recoger las previstas en el planeamiento vigente (los PERI que en él se hubieran previsto). Si su delimitación no se ajusta a los criterios del mencionado artículo 20, habrá que corregirla (no debe perderse de vista que esta corrección no supone necesariamente modificar los ámbitos de gestión, ya que unidad de ejecución y sector son conceptos distintos, como ya se ha dicho).   
7. Directrices de ordenación  
Esta es una determinación nueva no prevista en la legislación anterior. Como es sabido, en la legislación anterior los planes parciales debían ajustarse, en todo, a las determinaciones del plan general. La regulación del destino de los terrenos contenida en el plan parcial era mera concreción, jerárquicamente vinculada, de la prevista en el plan general. Por el contrario la nueva legislación permite que el plan parcial introduzca variaciones en las previsiones del plan general (artículo 21.2 de la Ley Reguladora). Y ello con una enorme amplitud de posibilidades (véanse los artículos 28 y 54 de la Ley Reguladora). Por eso la ley exige que el plan general defina sus objetivos de ordenación, que constituirán el baremo para decidir si las posibles variantes que el plan parcial introduzca respecto al plan general se atienen o no a lo que sí es esencial e inamovible en éste. Los planes parciales que modifiquen el plan general, «deberán fundar sus determinaciones en las directrices del planeamiento general para su desarrollo por el parcial» (dice el artículo 21.2). Estas directrices son un elemento de la ordenación estructural (artículo 17.1.A) que no puede ser modificado por los planes parciales (artículo 54.2.B).  
Se puede ilustrar esta idea distinguiendo entre los medios y los fines de los que se vale el planeamiento general para ordenar el territorio. Aunque el plan parcial no está vinculado por la regulación del destino del suelo y edificación prevista en el general, sí lo están en los objetivos sociales que, explícitamente, el plan general pretendió conseguir al establecer aquella regulación. La regulación del uso del suelo o de las características para su construcción es un instrumento normativo al servicio de determinados propósitos públicos u objetivos sociales de deseable realización. El instrumento normativo (el medio) puede ser cambiado y sustituido por otro. Pero los propósitos finales que se pretendían lograr sí son obligatorios y vinculantes (aunque puedan tratar de alcanzarse con alternativas instrumentales). De ahí la importancia de estas directrices y de hacerlas explícitas. Simplificando mucho cabría decir que los aspectos fundamentales de la memoria del plan deben sintetizarse en documento independiente a fin de que adquieran carácter vinculante.   
Dentro de esas directrices destaca la fijación de objetivos, individualizada para cada sector, de obligada observancia en la redacción de los planes parciales (artículo 17.1.H), que documentalmente se expresará en la correspondiente «ficha de planeamiento». Entre ellos se incluirá una definición de las «posibles tipologías y densidades» del correspondiente sector. Cuando el artículo 17.1.H de la LRAU habla de «posibles tipologías y densidades» como elemento de la ordenación estructural (cuya aprobación es competencia autonómica) no se está refiriendo, obviamente, a cuestiones tales como el número máximo de plantas, aspectos que son ordenación pormenorizada y de competencia estrictamente municipal, sino al uso tipológico globalmente posible dentro del sector (vbgr: «residencial alta densidad», «residencial unifamiliar de baja densidad», «industrial exclusivo»).  
En el caso de planes parciales es obligatorio fijar el coeficiente de edificabilidad máxima (bruta). La legislación estatal no exigía que el plan general contuviera esta determinación para el suelo urbanizable «no programado», por lo que, en algún caso, habrá que establecerla como determinación complementaria a incorporar en el documento de homologación. Si ya estuviera todo ello establecido y regulado en el plan lo procedente será recogerlo en sus propios términos.  
8. La fijación de condiciones de conexión para cada actuación integrada  
La legislación anterior exigía que el desarrollo urbanístico de las distintas actuaciones se programara formando una especie de secuencia cronológica, agrupada en cuatrienios, de modo que el plan general comprometiera un orden secuencial de actuaciones en el tiempo. La realización de unas unidades de ejecución (o sectores) se condicionaba a la previa realización de otras.  
En la nueva legislación la programación se desvincula del planeamiento general y, por tanto, existe plena libertad en cuanto al orden secuencial que deban seguir las actuaciones. En vez de exigir un orden cronológico, lo que la nueva ley exige es un orden lógico, es decir, una predefinición individualizada por actuaciones de cuáles son las correlativas premisas o condiciones objetivas para que sea posible ir programando cada una de ellas. No se trata de vincular la ejecución de cada unidad de ejecución a la previa realización de otra u otras unidades, sino de pronunciarse sobre que condiciones, por ejemplo, de conexión tienen que cumplirse, respecto a cada unidad, para que sea posible su programación.   
Estas condiciones se establecen para que se cumplan, o bien antes de que se produzca la programación, o ya como parte de las propias actuaciones que sean objeto de programación. Se trata de condiciones «objetivas»: es indiferente que se responsabilice de realizarlas el urbanizador de la actuación o que las haya realizado otro sujeto antes de que se programe la actuación; lo insoslayable en que se cumplan.  
Es importante reseÑar que las condiciones de urbanización a reflejar en el plan general o en su homologación (al igual que las de la cédula de urbanización) han de ser cuestiones propias de planeamiento, no de proyecto de urbanización. Sería completamente erróneo convertir el plan general en un proyecto de urbanización, o hacer tal cosa con el documento de homologación o con la cédula de urbanización, la cual cumple análogo cometido que estas condiciones del artículo 17.4 de la LRAU respecto a las unidades de ejecución delimitadas por los planes parciales. Las «condiciones» han de expresar los problemas de conexión de red viaria o de evacuación de aguas que han de quedar resueltos con motivo de la urbanización de cada unidad. Pero está fuera de lugar que entren a detallar las soluciones técnicas concretas a esos problemas. Por ejemplo, una condición lógica podría ser exigir que la red de pluviales de una unidad tenga continuidad respecto al de otra unidad; pero no tiene sentido que el plan (o la homologación o la cédula) descienda a detallar el diámetro que han de tener las canalizaciones.   
Se pueden considerar condiciones de urbanización propias del plan (u homologación o cédula) las que exigen reservas de suelo público (sobre todo viario) a reflejar en planta en los planos de ordenación del planeamiento. En cambio no lo son los detalles constructivos de las infraestructuras (sobre todo las subterráneas) que se diseÑan en los planos del proyecto de urbanización.  
Condiciones típicas a fijar en el plan serían, pongamos por caso, que determinada unidad tenga acceso desde determinada vía pública, que los servicios de urbanización de la unidad se ejecuten con la misma calidad y en conexión con las redes de servicio urbanas ya existentes y colindantes o que determinada unidad cuente con su sistema de depuración de vertidos autónomo al no poderse conectar sus colectores con la red general servida por la depuradora general. Otra condición típica, pensada para la redelimitación de unidades podría ser exigir que esté urbanizada o se urbanice una ratio mínima de zonas verdes por vivienda a medida que se van desarrollando las unidades.   
El plan general (o su homologación) debe especificar este tipo de condiciones para cada una de las unidades de ejecución que delimite. Estas podrán ser programadas y urbanizadas sin necesidad de cédula de urbanización. Las unidades de ejecución delimitadas en los planes parciales contarán con análogas condiciones cuando queden establecidas en la cédula de urbanización (que sirve para eso). Ahora bien, no todas las unidades de ejecución delimitadas en el plan general tendrán singularidades o especialidades que obliguen a fijar condiciones especiales para ellas. De hecho eso sólo suele estar justificado en unidades desconectadas del casco urbano consolidado y que presentan algún tipo de problemática especial en su conexión con las grandes infraestructuras supramunicipales viarias o de recogida de vertidos. Para los casos ordinarios una solución correcta puede ser establecer normativamente en el plan (el documento de homologación es idóneo para esto) reglas generales de conexión entre la urbanización de la unidad y las redes de infraestructura viaria y de alcantarillado exteriores a ella. Cuando estemos ante unidades colindantes al casco urbano consolidado bastará disponer que se urbanicen con características análogas a las redes de servicio consolidadas y exigir, genéricamente, que queden conectadas a las mismas.   
Ni que decir tiene que los pormenores técnicos de la «red» de telefonía, gasificación o la eléctrica son exclusivamente propias del proyecto de urbanización y no del planeamiento, pues no ataÑen a la dimensión ni configuración de las redes primaria ni secundaria de suelo dotacional público y, en consecuencia, no son cuestión que haya de resolver la ordenación pormenorizada de los planes, ni la delimitación de unidades de ejecución.  
El documento de homologación deberá incorporar, por tanto, esas condiciones para las unidades de ejecución previstas en el planeamiento general y pendientes de desarrollo.   
Tiene especial interés indicar las condiciones para la eventual subdivisión de las unidades. A tal fin, no tiene sentido fijar condiciones como la obligatoriedad de que las nuevas unidades mantengan el mismo aprovechamiento que la inicial, pues ese problema ya está directamente resuelto por la regulación legal: artículo 62.2 de la LRAU. Es indiferente que las unidades tengan distinto aprovechamiento medio y carece de finalidad exigir tal cosa, pues la redelimitación de unidades no afecta ni modifica el aprovechamiento subjetivo de los afectados. Las unidades que queden con mayor aprovechamiento objetivo tendrán que hacer frente a un mayor excedente de aprovechamiento sobre el subjetivo. Las unidades que queden con menor aprovechamiento medio objetivo tendrán menor excedente sobre el subjetivo. Es pues totalmente errónea la creencia de que en todas las unidades es de obligada cesión el 15% de aprovechamiento. No es así. Lo que la ley exige es la obtención gratuita en favor de la administración actuante del aprovechamiento que exceda del 85% del aprovechamiento tipo o porcentaje que legalmente corresponda.  
En cambio sí tiene sentido adoptar ciertas cautelas para evitar que, por subdivisión de unidades pueda llegar a ocurrir que la viviendas y alojamientos privados se construyan y habiten o utilicen con descompasada anterioridad respecto a la puesta en servicio de dotaciones públicas tales como escuelas o jardines. Es lícito y muchas veces lógico que la delimitación de unidades conlleve desproporción en la cantidad de suelo público por vivienda; en ese caso las condiciones de urbanización están precisamente para exigir que las unidades con mayor proporción de suelo dotacional se ejecuten primero. Estableciendo estas condiciones de subdivisión en el documento de homologación se puede conseguir que ella no requiera cédula de urbanización (artículo 33.8 de la Ley Reguladora) lo que es de enorme interés para potenciar más las competencias municipales autónomas de ayuntamientos para población entre 5.000 y 50.000 habitantes. Si el plan (o su homologación) omite establecerlas será exigible la cédula para redelimitar las unidades.  
9. La documentación de la homologación   
La documentación en que han de sustanciarse las determinaciones anteriormente comentadas debe formalizarse con las características propias de una modificación de plan general. Será necesario diferenciar una memoria de los documentos normativos. Estos deberán comprender una parte escrita y una parte gráfica dibujada (con planos a escala 1:5000 o 1:10:000 para el conjunto del término municipal y planos a escala 1:2000, o bien, 1:1000 para el suelo ordenado pormenorizadamente).  
En los documentos gráficos -planos- es importante que quede correctamente grafiada e identificada la delimitación sectorial y la red primaria de infraestructuras y dotaciones públicas. También ha de seÑalarse, la divisoria entre suelo no urbanizable «común» y de «especial protección». Debe reflejarse, la clasificación del suelo (la vigente), así como las zonas de servidumbre legal de los bienes de dominio público (costas, carreteras).   
En la documentación escrita destacan las «fichas de planeamiento» (uso tipológico global, densidad y edificabilidad máximas, función que ha de cumplir el sector en el conjunto de la ciudad), expresivas de los objetivos de la ordenación de cada sector y las «fichas de gestión» (o bien normas generales para la conexión de las unidades entre si o a la red primaria) que expresen las condiciones de desarrollo de las unidades de ejecución. Asimismo se incluirán las directrices de ordenación de carácter general (redactadas en forma de memoria; no de normas) que, como es natural, deben ser completas, pero concisas y claras (puede hacerse transcripción parcial de la memoria del plan general vigente cuando sea lo bastante expresiva).  
Si la homologación es puramente complementaria y declarativa no parece sensato elaborar una nueva cartografía específica para ella. Es preferible redactar el documento tomando la cartografía que sirvió de base al plan general.   
Como el documento de homologación tiene una notable componente aclaratoria y puramente declarativa, es interesante que su expresión formal se valga de las mismas tramas y denominaciones usadas en el planeamiento general vigente en el municipio.   
10. La homologación por sectores.  
Hasta ahora nos hemos referido al documento de homologación cuando éste se plantea para la totalidad del término municipal, para todo el planeamiento general. Pero, como ha quedado dicho, la homologación puede referirse a un sólo sector de planeamiento. En este caso, la documentación y sus contenidos pueden ser muy diferentes.   
Conviene tener presentes las siguientes recomendaciones:   
1º Identificación del sector que va a ser homologado.  
El documento de homologación, en estos, casos debe identificar el sector que va a ser homologado y, si fuera preciso, delimitarlo ajustándose a los criterios del artículo 20 de la Ley Reguladora.   
2º El sector en suelo urbano.   
Conviene reparar en la homologación que afecta a suelo urbano. Especialmente cuando se produce para posibilitar la tramitación de un plan de reforma interior modificativo del plan general (para tramitar planes de reforma interior modificativos del plan general o de las normas subsidiarias es obligatorio que el propio plan de reforma interior produzca la homologación de su sector de planeamiento, según el número 3 de la disposición transitoria primera).   
Si se trata de un plan de reforma interior para una gran operación prevista en el plan general habrá que atenerse a la delimitación sectorial prevista en aquél o, a lo sumo, retocarla para dar cumplimiento a los criterios del artículo 20 de la Ley Reguladora. (No se pierda de vista que los cambios en la delimitación del sector no comportan, necesariamente, cambios en la delimitación de unidades de actuación).   
Pero los planes de reforma interior no sólo sirven para operaciones de reequipamiento o modernización del destino urbanístico de barrios enteros, sino también para realizar operaciones de renovación urbana que introduzcan mejoras de carácter puntual en la ordenación pormenorizada del planeamiento general (con el fin de moderar sus densidades). Así lo aclara el artículo 23 de la Ley Reguladora. En estos casos, el plan de reforma interior debe reflejar la ordenación pormenorizada de todo el sector y su entorno inmediato. Lo mismo sería exigible si se tramitara con idéntico propósito una modificación puntual de plan general, pues así lo dispone taxativamente el artículo 28.2 en relación con el 28.1. B de la Ley Reguladora.   
La ley pretende que los cambios puntuales en la ordenación no dejen de examinar y mostrar, con rigor, cuáles son sus efectos en el entorno. En principio, nada impide que el nuevo documento se limite a reflejar la ordenación del entorno, sin alterarla, limitando sus cambios al punto concreto que haya motivado la formulación del documento. Pero si, llegado el caso, el cambio puntual pretendido fuera inoportuno, por incongruencia con la ordenación del entorno, la exigencia formal de que ésta sea reflejada en el documento contribuirá a que ello se haga evidente y se extraigan las consecuencias pertinentes.   
El sector, en estos supuestos de reforma interior de pretensiones puntuales, puede quedar delimitado por el mínimo perímetro posible que sea necesario para cumplir los criterios del artículo 20 de la Ley Reguladora.   
3º Sector en suelo apto para urbanizar.   
También puede suceder que la homologación del sector tenga por objeto permitir tramitar el plan parcial en el que se contiene el propio documento de homologación. En este caso el mismo documento de homologación delimita su sector; y deberá hacerlo cumpliendo, rigurosamente, los criterios del artículo 20 antes mencionado.  
4º Homologación y ordenación pormenorizada.  
Cuando la homologación es por sectores, a fin de atender la deseable celeridad del procedimiento y de evitar trámites inútiles, debe realizarse al elaborar y tramitar la ordenación pormenorizada del sector, es decir al elaborar y tramitar el plan parcial o de reforma interior. Por eso los documentos que acompaÑan la homologación, para diferenciar ordenación pormenorizada de ordenación estructural, no sólo contendrán esta última, sino también la ordenación pormenorizada de todo el sector.   
5º Otros documentos.  
En realidad, en estos casos, la homologación se sustancia mediante un plan parcial (o de reforma interior) acompaÑado de documentos que diferencien -dentro del propio sector- las determinaciones de ordenación estructural y las de ordenación pormenorizada, en especial la red primaria y la Secundaria de reservas de suelo para dotaciones públicas. Puede suscitarse el problema de que no se pueda definir qué elementos forman parte de la red primaria (estructural) de suelo dotacional público interno del sector sin pronunciarse sobre el carácter estructural o de red primaria de reservas de suelo dotacional externas al sector objeto de homologación. Si el plan general cuenta con una definición suficiente de los «sistemas generales» la solución, al homologar un solo sector, puede ser: delimitar la red primaria dentro del sector y justificarla por su continuidad con los «sistemas generales» aledaÑos al propio sector.   
Si se trata de normas subsidiarias (suelo «apto para urbanizar») y se aprecian carencias en la definición de la red primaria, será inexcusable que el documento de homologación no se limite a ordenar la red primaria en el ámbito estricto del sector, sino que la suplemente en un ámbito más amplio. En este último caso puede ser exigible el documento al que se refiere el artículo 28.1.C) de la LRAU.   
III. Tramitación y efectos de la homologación  
1. Tramitación de la homologación   
Se pueden distinguir varios supuestos:  
A) Si la homologación se tramita con independencia y antelación respecto a otro instrumento de planeamiento o junto a una revisión o modificación de plan general, el procedimiento a seguir es el exigible a ésta última. Lo mismo sucede si se tramita junto a un plan especial.   
Este procedimiento (el de modificación de plan general) será el aplicable cuando la homologación se aborde globalmente para un municipio completo.   
B) Si la homologación se tramita junto a un plan parcial o de reforma interior al que se le quiere dar cobertura con ella, el procedimiento a seguir es el de un plan parcial modificativo de la ordenación estructural. Hay que observar que no es necesario tramitar primero la homologación y después el plan o viceversa, sino que se trata de un único trámite: el de aprobación del plan parcial acompaÑado de un documento anexo.  
Si el plan (parcial o de reforma interior) modifica el planeamiento general, al no estar homologado el sector será siempre de aprobación autonómica. Tras la aprobación provisional municipal, las actuaciones se remitirán a la COPUT que procederá, en una única resolución, a aprobar definitivamente el plan y a homologar el sector. Lo mismo sucede si se trata de un plan parcial para desarrollo de normas subsidiarias. Si se trata de un plan parcial de desarrollo del plan general («urbanizable programado» de la antigua legislación) y no modifica el plan general, no es obligatoria la homologación para que sea posible la aprobación definitiva municipal.   
2. Efectos de la homologación. Homologación y cédula de urbanización  
Desde el momento en que se declare la homologación el municipio pasa a ser competente para aprobar planeamiento parcial (o de reforma interior) con alcance modificativo de la ordenación pormenorizada del plan general. En los municipios con normas subsidiarias el efecto es todavía más relevante puesto que la homologación permite desarrollar planeamiento parcial, lo que de otro modo no sería posible.   
La cédula de urbanización acredita que el plan no comporta alteraciones en la «ordenación estructural» y que si se modifica el planeamiento general, ello sólo afecta a la «ordenación pormenorizada». La cédula, por tanto, abre la vía para que el municipio pueda proceder directamente a la aprobación definitiva del plan parcial o del plan de reforma interior. Si la cédula es expedida por la Generalitat, la intervención de ésta en el procedimiento deja de ser decisoria y pasa a producirse durante (o al principio) de la tramitación, no al final de ella.   
Para que sea posible expedir una cédula (que es tanto como garantizar que una propuesta de ordenación no modifica ordenación estructural) hace falta, como es lógico, que se sepa cuál es esa ordenación estructural. Es imprescindible, en consecuencia, que el sector ya haya sido homologado. Si el sector aun no ha sido homologado caben cuatro posibilidades:   
- Que se trate de suelo «apto para urbanizar» de normas subsidiarias: el plan parcial sólo puede ser aprobado por la Generalitat junto a la homologación de dicho sector (que es documento anexo del plan parcial y se tramita con él). En vez de cédula de urbanización se emitirá un informe preliminar (disposición transitoria primera 3 y disposición transitoria segunda 2 de la Ley Reguladora).   
- Que se trate de suelo «no programado» y sin Programa (según lo definía la legislación estatal): sucede lo mismo que el caso anterior.   
- Que se trate de suelo «programado» (según lo definía la legislación estatal) y que el plan parcial introduzca cualquier tipo de modificación en el plan general: la aprobación definitiva le corresponde a la Generalitat. Si las modificaciones no son importantes no es obligado homologar el sector. Pero con o sin homologación la aprobación corresponde a la Generalitat.   
- Que se trate de suelo «programado» (según lo definía la legislación estatal) y no se pretenda introducir ninguna modificación del planeamiento general; sólo en este caso es posible otorgar cédula y la aprobación definitiva corresponde al municipio.   
En cambio en sectores homologados la aprobación definitiva -con cédula- corresponde al municipio siempre que no se altere la ordenación estructural.   
Una vez homologado un sector con motivo de la aprobación de su plan parcial, no es necesario obtener cédula de urbanización para programar las unidades de ejecución contenidas en él (excepto si el municipio es de menos de 5.000 habitantes).   
Valencia, 23 de enero de 1996.- El director general de Urbanismo y Ordenación Territorial: Fernando Modrego Caballero.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML

Copia Permalink ELI