Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4699, del 25-02-2004 (2004/1911)

DECRET 26/2004, de 20 de febrer, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4699

Data del DOGV
:   25-02-2004

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2004/1911

CVE


Data del document
:   20-02-2004

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Cheste](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))

DECRET 26/2004, de 20 de febrer, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste. [2004/1911]
  
L'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, aprovat per la Llei Orgànica 5/1982, d'1 de juliol, establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà per mitjà de decret del Consell de la Generalitat, a proposta de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració General de l'Estat.
  
Mitjançant una Resolució de 9 de juliol del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, es va acordar tindre per incoat l'expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste.
  
En la tramitació de l'expedient, i de conformitat amb el que establix l'article 27.5 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, s'han demanat els informes favorables del Consell Valencià de Cultura i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles.
  
De conformitat amb el que disposa la legislació vigent, s'han omplit els tràmits establits en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, pels quals es concedix tràmit d'audiència a l'Ajuntament de Cheste i als titulars dominicals de l'immoble, i també s'obri, mitjançant una Resolució de 3 de novembre del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, tràmit d'informació pública.
  
En virtut del que s'exposa i d'acord amb el que establix la normativa de referència, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 20 de febrer de 2004,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste.
  
Article 2
  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural (BIC), així com el seu règim de protecció, queda definit en els annexos I i II del present decret. La documentació complementària està en l'expedient de la seua raó.
  
Disposició addicional
  
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Disposició final
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la seua publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 20 de febrer de 2004
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
Dades d'identificació, valoració i tutela patrimonial del bé objecte de la declaració i el seu entorn d'afecció
  
1. Denominació
  
Església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
  
2. Localització
  
a) Comunitat Autònoma: Generalitat Valenciana.
  
b) Província: València.
  
c) Municipi: Cheste.
  
d) Ubicació: Plaça de la Iglesia.
  
3. Descripció general de l'immoble i dels valors que justifiquen la seua declaració monumental
  
Sobre el perfil de Cheste domina el gran edifici de la seua església parroquial. És una mostra exemplar de l'esplendor barroca d'orientacions classicistes que va sorgir a Valencia en la primera mitat del segle XVIII, sota la influència del tractat d'arquitectura del Pare Tosca (1712), que arreplegava les novetats de l'arquitectura italiana. L'edifici va ser objecte d'una parcial renovació academicista d'interés. La seua planta és de creu llatina de tipus jesuític, modificada en el segle XIX, d'aproximadament 54,50 per 25 metres, i d'una alçària de 20 m. La rematada de la llanterna de la cúpula assolix els 36 m. Hi van treballar els més importants artistes de l'època, com ara Josep Vergara, Antoni Gilabert, Pere Joan Isart, Tomàs Llorens, Antoni Richart i Josep Esteve Luciano.
  
En San Lucas es reinterpreten magistralment dos obres excepcionals de la immediata tradició arquitectònica valenciana: la torre, versió en clau classicista de la torre salomònica de Santa Caterina, i la fatxada, del model de fatxada a la romana, vignolesca, d'ordes superposats i enllaçats per volutes esveltes, inaugurada en l'arquitectura valenciana de principis de segle per la fatxada de Sant Tomàs, atribuïda a Tosca.
  
Cronologia
  
Per butla donada a Roma en 1469 pel Papa Pau II, a instàncies de Berenguer Mercader, senyor del lloc, i executada pel bisbe últim i primer arquebisbe de Valencia, el senyor Roderic de Borja, després pontífex Alexandre VI, es va dur a terme la segregació de Cheste de la parròquia de Riba-roja de Túria. Este fet dóna lloc a l'erecció del curat de Cheste, en 1472, pel senyor Pere Mercader, fill de l'anterior, qui va presentar mossén Francisco Martí, el primer capellà de Cheste. Es va ocupar la denominada Capilla Vieja de San Lucas, demolida durant la Segona República.
  
Des de 1731 a 1760 es duen a terme les obres del nou edifici dirigit pel mestre d'obres Vicente Villar, qui era el director d'obres de l'església de Chiva.
  
De 1760 a 1767 es realitzen les obres de decoració no documentades, entre les quals, hi ha les pintures de les petxines, obra del pintor i poeta Joan Collado, i el llenç del sagrari, obra del seu mestre Antoni Richarte.
  
A finals de 1769 es van obrir els fonaments per a la torre campanar. Va ser el seu autor l'esmentat Vicent Villar. A la seua mort va entrar a dirigir l'obra, en 1777, Joaquín Aldaz i amb el mateix mestre es va concloure el dia 24 de febrer de 1779.
  
L'1 de maig de 1779 es van començar a obrir els fonaments per a la portada. El dia 11 va posar el capellà la primera pedra, un tros de jaspi, amb els noms de quatre àngels gravats en els quatre costats. La va dirigir el mestre Joaquín Aldaz.
  
En 1783 s'esculpix la imatgeria de la fatxada, obra de l'acadèmic Pere Isart, integrada per les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, els adorns i els àngels del frontó i les semidestruïdes estàtues eqüestres de sant Jordi i sant Jaume, en la talla de les quals va col·laborar Ignaci Minguet. Amb la instal·lació de les dites estàtues, el 26 de novembre de 1784, en va finalitzar la construcció.
  
Posteriorment hi va intervindre, en 1785, l'arquitecte Josep Gilabert, identificable amb Antoni Gilabert, en la reparació de les teulades i de la mitja taronja danyades per un llamp. Esta és l'única intervenció documentada d'este arquitecte.
  
La pintura exterior del temple ?a l'estil romà- és executada per Santiago Bazin i la seua companyia, tots milanesos, en 1786. El mateix any es renova la sagristia, i hi va treballar l'estucador de Valencia Joan Bernat, i es col·loquen els taulellets, les calaixeres i l'aiguamans obra de Pere Gonel, marbrista que treballa a la catedral de Valencia a les ordes d'Antoni Gilabert.
  
La renovació classicista del presbiteri s'executa de 1790 a 1794 i hi intervé el pintor acadèmic Lluís Antoni Planes, a qui es deu el fresc de la volta i el lateral que encara es conserva. Ramon Sánchez va pintar l'altre lateral, molt danyat en 1936 i substituït per un quadre, còpia d'aquell. Els relleus de Vicent Esteve es van executar segons dissenys, segons pareix, de Josep Vergara i d'estos únicament subsistix un medalló, situat davant del púlpit i ara incrustat al frontal de l'ara). En el desaparegut retaule major es van col·locar les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, atribuïdes a Josep Esteve Luciano. No es troba documentat l'autor del disseny general, però, donades les similituds amb l'obra de la catedral de Valencia i les relacions personals entre els dos artistes, és possible que siga Gilabert.
  
La capella de la comunió va ser remodelada segons sembla en 1824, segons una inscripció gravada al porxe, situat sobre la mitjana cúpula de la capella de la comunió.
  
En 1854 es construïx el cancell i s'obrin els arcs laterals que comuniquen entre si les capelles.
  
En 1916 un incendi fortuït destruïx l'altar de la testera esquerre del creuer i deixa danyada l'òrgan. En 1936 es van destruir tots els altars, les dos estàtues laterals de la fatxada i el tornaveu del púlpit.
  
A partir de 1940 s'efectuen reparacions que van fer desaparéixer les vidrieres i el nou paviment de taulell va ocultar el paviment original de marbre negre d'Alcublas. La reforma litúrgica va suposar la destrucció de la gran escalinata de jaspi del presbiteri, i es va ocultar, també, l'entrada a la cripta.
  
Descripció
  
La planta de l'església és del tipus jesuític perquè la profunditat de les capelles laterals iguala a la del creuer. Obrint-se al creuer, dos portes comuniquen amb la sagristia i amb la capella de la comunió. Al seu torn, estes dos estances comuniquen amb el presbiteri i amb una successió de xicotets espais situats en la part posterior que són una transagristia, una escala que servix per a comunicar distints nivells i un cambril pel qual és possible accedir a l'espai residual situat darrere de l'absis de la capella de la comunió.
  
La nau principal comprén quatre capelles a cada costat, excepte en el costat de l'evangeli, on una capella s'ha suprimit per a deixar pas a una porta lateral d'accés, després de la porta una escala de caragol de volta de rajola servia d'accés a l'òrgan, hui desaparegut.
  
L'estructura inicial de l'església va quedar modificada per les reformes del segle XIX, en primer lloc, perquè es van obrir els actuals arcs que comuniquen entre si les capelles laterals, transformant l'església en un model claustral; d'altra banda, la intervenció acadèmica de la capella de la comunió va determinar la ruptura de la rígida simetria en planta, al desaparéixer una altra escala i un altre espai simètrics respecte a l'altar.
  
Decoració
  
La decoració de la nau, realitzada en estucs policroms, és d'estil rococó, amb gran varietat en els dissenys. Destaca l'original desplegament de rocalla de les finestres de la testera de la nau major i les dos dels extrems del creuer.
  
Les portes, que comuniquen el creuer amb la capella de la comunió i amb la sagristia, destaquen pel deliri ornamental que es compon de formes orgàniques en ràpid ascens: és difícil arribar a més en la descomposició de les formes arquitectòniques.
  
L'espai de la sagristia té un bell sòcol de ceràmica del segle XVIII, imitant una fingida balustrada rematada per magranes i boles, amb els emblemes de sant Lluc (un tinter i una ploma sobre un llibre). En la transagristia hi ha encara la font de marbres policroms, amb un disseny elegantment clàssic, obra del marbrista Pere Gonel.
  
En el cambril situat darrere de l'altar major, la custòdia podia girar i això permetia el culte en este espai, hui en desús. La decoració és igualment rococó, però més tosca. Resulta interessant el desig de centralitzar l'espai allargat per mitjà de la introducció d'una cúpula cega i un orde apilastrat.
  
El presbiteri és una remodelació marcadament acadèmica influenciada per la contem-porània reforma de la catedral de Valencia. Són remarcables les dos portes laterals, en marbres policroms, que comuniquen amb la sagristia i la capella de la comunió. També es van realitzar en el presbiteri, dins del mateix estil i materials, dos altarets de gran perfecció i bellesa. La pintura de Planes, en el centre de la volta de cassetons, és correcta de dibuix com l'altra pintura lateral del mateix autor. Les petxines són obra de Collado, de gran riquesa colorista i una viva pinzellada.
  
La capella de la comunió és també una reforma academicista, interessant per la introducció d'una exedra animada per vigoroses columnes jòniques exemptes.
  
Fatxada principal
  
La composició de la fatxada principal respon al model vignolesc derivat de l'església del Gesú, ja seguit en l'església de Sant Tomàs de Valencia. Amb dos pisos de desigual alçària, la fatxada es compartimenta per ordes arquitectònics, corinti en el primer i compost en el segon. La diferència d'amplària dels dos cossos es compensa en els extrems per mitjà de dos volutes i de dos escultures eqüestres en els extrems. La divisió en vertical amb tres espais en el cos baix i un en l'alt es fa per mitjà de pilastres apariades en el carrer central i pilastres simples en els extrems del cos baix. És característic el motiu de l'arc segmental, situat en el basament del segon cos de la fatxada, obert en la base i que dóna recer a la portada retaule de l'església, motiu d'origen dellaportià i utilitzat profusament en les esglésies derivades de la de Sant Tomàs. En tota la fatxada el modulat llenguatge dels ordes clàssics adquirix protago-nisme absolut, en detriment d'additaments decoratius. Dins dels vans es tanquen unes fornícules a manera de tabernacle i la portada principal. El tractament dels elements arquitectònics amb seqüències rítmiques dels ordes i dels volums produïx un important joc de llums i ombres, i la diferència, junt amb el fet d'estar realitzada enterament en pedra, de la resta de les fatxades vignolesques. En conjunt resulta una poderosa fatxada de gran força i bellesa.
  
Torre campanar
  
La torre campanar és un esvelt element de quasi cinquanta metres d'alçària. Té planta hexagonal. El cos base es dividix en tres trams de requadres ressaltats i el cos de campanes amb vigoroses columnes dòriques que flanquegen els buits o els estreps rematats per elegants mènsules recorbades, que suposen una interpretació classicista de la torre de santa Caterina de Valencia.
  
El cim del campanar està format per dos cossos més, el trànsit entre els quals s'establix a través de volutes un poc aplanades que descansen en els contraforts perforats del cos inferior i s'eleven després cap al cupulí amb penell que culmina el conjunt. Tota l'obra està feta amb carreus de pedra blanca de Yátova, molt ben travada i aparellada.
  
4. Relació de parts integrants, pertinences i accessoris
  
a) Parts integrants:
  
- Espais arquitectònics:
  
La nau principal i les capelles laterals.
  
La torre campanar.
  
La sagristia i els espais annexos.
  
La capella de la comunió.
  
El cambril.
  
- Elements ornamentals i funcionals:
  
1. Campanes existents en la torre campanar
  
Originals de la torre campanar:
  
- Campana la Sexta, la xicoteta, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana la Quinta, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana la Tercera, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana la de Sant Lluc, la Grossa, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
Construïdes seguint perfils originals:
  
- Campana la Quarta, any 1990, fonedor Eijsbouts (Asten).
  
- Campana la Lleona, la Segona, la de la Mare de Déu (clivellada), any 1990, Fonedor Eijsbouts (Asten).
  
2. Pintura mural
  
- El fresc academicista situat en la volta del presbiteri, Apoteosi de sant Lluc davant de la Trinidad de Lluís Antoni Planes, realitzat en 1790. Número d'identificació del Sistema Valencià d'Inventaris i del Catàleg de Béns Mobles del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport, (d'ara endavant, SVI/MC núm.) 46.18.109-001-0039.
  
- També en el presbiteri, encara que sobre un parament lateral, una altra obra del mateix autor i tècnica titulada La predicació de sant Lluc, de 15 m², realitzada en 1790. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0014.
  
- Les quatre petxines de 24 m² cada una de la cúpula del creuer amb obres pictòriques al fresc de Joan Collado, realitzades entre 1760 i 1767, sobre els doctors de l'Església: Sant Jeroni SVI/MC núm. 46.18.109-001-0045; Sant Gregori SVI/MC núm. 46.18.109-001-0044; Sant Ambrosi SVI/MC núm. 46.18.109-001-0046 i Sant Agustí SVI/MC núm. 46.18.109-001-0002.
  
- De rang menor que les anteriors són les pintures de les quatre petxines en la capella de la comunió de 1824 restaurades en 1967 sobre les quatre dones bíbliques: Jael, Rut, Raquel i Maria.
  
- La pintura de la volta de quadrat d'esfera Anyell Místic glorificat amb àngels, de 1824, restaurada en 1967, sobre el presbiteri de la capella de la comunió.
  
3. Escultura
  
- Sant Lluc Evangelista amb bou, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart) en la fornícula sobre la llinda de la porta d'entrada al temple. Tallada en pedra de Yátova en 1783. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0006
  
- Les escultures eqüestres de Sant Jaume el Major, Apòstol SVI/MC núm. 46.18.109-001-0034, i de Sant Jordi SVI/MC núm. 46.18.109-001-0023 de 3, 50 m. d'alçària en fatxada deguda la primera a la vinculació a l'Orde de Montesa i de l'antic senyoriu de Cheste, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart). Ambdós de 1783 restaurades en 1998.
  
- Els Dos àngels xiquets adoradors en el cim de la fatxada principal junt amb les Quatre urnes funeràries flamejants de 1783, restaurats en 1998.
  
- Altres dues obres a destacar són les dels dos retaules llaurats i embotits anomenats de San Francesc d'Assís i el de Sant Josep, ambdós obra de Pere Gonel entre els anys 1790-1794 amb marbres de Vilamarxant, Bétera, Buscarró, Callosa i Cervera, en el presbiteri, un a cada costat.
  
- Destaca un relleu de Vicent Esteve (hui en l'altar del presbiteri) conegut com a Medalló de Sant Lluc, de 65 cm de diàmetre en marbre de Novelda, que va ser dissenyat per Josep Vergara Ximeno. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0043.
  
- Els dos frontispicis rococós d'estuc policrom en les sobreportes d'entrada a sagristia, SVI/MC núm. 46.18.109-001-0011 i a la de la capella de comunió, SVI/MC núm. 46.18.109-001-0013, entre 1760-1767 amb abundants relleus sobre símbols litúrgics i eucarístics.
  
- Així com l'obra de Pere Gonel l'Aiguamans de sagristia de 1788, realitzada amb marbres de les pedreres esmentades, SVI/MC núm. 46.18.109-001-0017.
  
- El Púlpit de marbre jaspiat llaurat de 1778 en la nau principal.
  
- Les dues piles de marbre per a aigua de 1776 ambdós als peus del temple, SVI/MC números 46.18.109-001-0015 i 46.18.109-001-0016.
  
4. Fusteria
  
Hi ha tres portes originals de l'època de la realització del temple, que són:
  
- La porta d'Elies Real de 1788 de la sagristia a l'aiguamans. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0009.
  
- Altres dos: la del presbiteri a la sagristia de 1788 i la del presbiteri a la capella de la comunió. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0010.
  
5. Ceràmica
  
És també de destacar la decoració d'1,50 m. d'alçària de sòcol de taulellets ceràmics del s. XVIII a base de balustrades, plomes, tinters i llibres. Realitzats en fang cuit, vidriat i pintat amb pigments i pols de vidre sobre esmalt d'estany de 28,70 m² en la sagristia i en la sala de l'aiguamans. SVI/MC números 46.18.109-001-0003, 46.18.109-001-0004 i 46.18.109-001-0005.
  
b) Pertinences i accessoris
  
Finalment, entre els elements que es troben en l'interior de l'església, de la sagristia i de la xicoteta sala superior s'han pogut discriminar i valorar singularment per la seua rellevància per a ser adscrits, des de la perspectiva exclusivament patrimonial, com a pertinences o accessoris indissociables del Monument, és a dir, participants de la seua mateixa condició de Bé d'Interés Cultural (BIC) segons l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, els següents:
  
1. Pintura
  
Les Sarges del Monument de setmana santa de 1850 en el temple, un conjunt de quatre pintures amb un total de 160 m². al tremp sobre tela aconseguit per mitjà de l'extensió de telons quaresmals que simulen una gran perspectiva arquitectònica: dos llenços laterals amb Fileres de columnes, el central gran amb l'Arc de Triomf amb armes cristianes, àngels i sacerdots i un altre central més reduït amb Símbols eucarístics i santa faç.
  
2. Orfebreria
  
- El Lignum crucis realitzat per Bernat Quinzà en 1785 de plata repujada i cisellada. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0020.
  
- La Creu processional de plata repujada de final del s. XVIII. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0027.
  
- La Naveta SVI/MC núm. 46.18.109-001-0019, Encenser SVI/MC núm. 46.18.109-001-0025 i Hisop, SVI/MC núm. 46.18.109-001-0018 de la segona mitat del s. del XVIII de plata repujada.
  
- El Calze realitzat per Bernat Quinzà de plata repujada de l'últim terç del segle XVIII. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0037.
  
- El Reliquiari de sant Felicià, santa Càndida i sant Climent m., de plata repujada filigranada de Bernat Quinzà, entre 1784 i 1793. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0029.
  
- El Calze de plata cisellada (marca VARN) de l'últim terç del s. XVIII. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0038.
  
- La Corona de la Mare de Déu de la Soledat de l'últim terç del s. XVIII de plata repujada i cisellada. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0028.
  
- El Reliquiari de sant Pasqual Bailon de 1780 en bronze fos cisellat i platejat. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0032.
  
- El Reliquiari del beat Nicolau Factor, de 1790, realitzat per Pere Valero, de plata cisellada i repujada. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0033.
  
- El Copó, realitzat per Pérez, de plata fosa del 1r 1/3 del s. XIX. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0036.
  
- El Reliquiari de sant Francesc d'Assís del primer terç del s. XIX. SVI/MC núm. 46 El reliquiari.18.109-001-0031.
  
- El Reliquiari del beat Juan de Ribera de plata cisellada de l'últim terç del s. XIX. SVI/MC núm. 46.18.109-001-0030.
  
5. Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació. El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció d'acord amb les pautes legals que arbitren els articles 28.2.b) i 39.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, que puguen afectar-lo, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre estes.
  
- Parcel·les que recauen en el mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les seues condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no teinga una situació d'immediatesa amb el BIC, n'afecten de forma fonamental la percepció.
  
Origen. Intersecció de l'eix del carrer Ribera amb la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la núm. 16 de l'illa cadastral núm. 94.436.
  
Sentit. Horari.
  
Línia delimitadora. Des de l'origen, la línia s'introduïx en l'illa cadastral núm. 94.431 pel límit sud de la parcel·la núm. 19, continuant a nord per les parts posteriors de les parcel·les números 17, 18 i 19 fins al carrer del Rosario. Creua el carrer i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Ribera de l'illa cadastral núm. 93.436. Creua el carrer Abadía i s'introduïx en l'illa núm. 93.434 incorporant les parcel·les que recauen a la plaça de la Iglesia i al carrer Boticario d'esta illa. Prosseguix cap al nord per l'eix del carrer Rincón de San Lucas i s'introduïx en l'illa cadastral núm. 93.441 per la part posterior de la parcel·la núm. 3 i prosseguix a l'est per les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Jesús. Continua per l'eix del carrer de San Vicente al nord i per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa cadastral núm. 92.446 que recauen al carrer de Jesús i a la plaça de la Iglesia. Creua el carrer Antonino i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les que recauen a la plaça León de les illes números 93.458, 93.456 i 94.459. Recorre la mitgera nord de la parcel·la núm. 32 d'esta última illa. Creua el carrer Acequieros recorrent les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Espartero de l'illa núm. 94.457. Prosseguix pels carrers Doctor Navarro i Cambrillas i travessa l'illa núm. 94.447 per la mitgera de la parcel·la núm. 14. Continua a sud-est per l'eix del carrer Molino i gira a sud per l'eix del carrer San Luis fins a la prolongació de la part posterior de la parcel·la núm. 11 de l'illa cadastral núm. 94.434. Recorre cap al sud les parts posteriors de les parcel·les números 11 i 10 de l'illa núm. 94.434. Creua el carrer Trinquete i engloba la parcel·la núm. 16 de l'illa núm. 94.436 fins al punt d'origen A.
  
Delimitació gràfica: segons s'expressa en el plànol de l'annex II.
  
6. Normativa de protecció de l'Església Parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste, i el seu entorn (article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny)
  
Monument
  
Article 1
  
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
  
Article 2
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat per l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció
  
Article 3
  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del Monument necessitarà l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa i, en allò no previst en esta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada Llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla Especial de Protecció del Monument i el seu Entorn i este abaste la validació patrimonial expressa.
  
Totes les intervencions requeriran per al seu tràmit d'autorizació la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article 4
  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà d'un informe tècnic municipal sospesat, es podrà derivar la no necessitat de tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i les instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a l'administració de la Generalitat, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6. Criteris d'intervenció
  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
  
3. El nombre de plantes permeses és l'actual per als edificis existents, sempre que no sobrepassen les tres altures. Per als edificis de nova planta serà de dos (planta baixa i alta), quedant prohibits els semisoterranis.
  
4. L'alçària de cornisa màxima és de 7,00 m. per a dos plantes i 4,00 m. per a planta baixa o una planta.
  
5. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran, en el cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35%, a dos aigües i carener d'alçària màxima 2,25 m. respecte de l'alçària de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
6. Les noves edificacions s'adequaran amb caràcter estètic a la tipologia i acabats tradicionals de Cheste, atenent la fatxada a les disposicions següents:
  
- Ràfols amb longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motlures, cèrcols, faixes armades, rematades ornamentals i la resta d'ele-ments compositius amb una longitud màxima de vol de 15 cm.
  
- Buits de fatxada de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica amb amplària màxima de vol de 50 cm., 15 cm. de cant i longitud màxima de 1,80 m.
  
7. L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els usos següents, sempre que mostren la seua compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
A) Magatzems.
  
B) Locals industrials ubicats en planta baixa.
  
C) Locals d'oficina.
  
D) Ús comercial detallista.
  
Article 7
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreci de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblants aspectes i conseqüències, hauran de sotmetre's a l'autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat adés al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article 8
  
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4699, del 25-02-2004 (2004/1911)

DECRETO 26/2004, de 20 de febrero, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, la Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4699

Fecha DOGV
:   25-02-2004

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2004/1911

CVE


Fecha del documento
:   20-02-2004

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Cheste](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))

DECRETO 26/2004, de 20 de febrero, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, la Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste. [2004/1911]
  
El artículo 31.5 del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, aprobado por la Ley Orgánica 5/1982, de 1 de julio, establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante Decreto del Consell de la Generalitat, a propuesta de la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte, sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, reserva a la administración General del Estado.
  
Mediante Resolución de 9 de julio de 2003, de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano, de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, se acordó tener por incoado expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, a favor de la Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste.
  
En la tramitación del expediente, y de conformidad con lo establecido en el artículo 27.5 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, se han recabado los informes favorables del Consell Valencià de Cultura y de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos.
  
De conformidad con lo dispuesto en la legislación vigente, se han cumplimentado los trámites establecidos en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, concediendo trámite de audiencia al Ayuntamiento de Cheste y a los titulares dominicales del inmueble, así como abriendo, mediante Resolución de 3 de noviembre de 2003, de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano, trámite de información pública.
  
En virtud de lo expuesto y de acuerdo con lo establecido en la normativa referenciada, a propuesta del conseller de Cultura, Educación y Deporte y previa deliberación del Consell de la Generalitat, en la reunión del día 20 de febrero de 2004,
  
DECRETO
  
Artículo 1
  
Se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, la Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste.
  
Artículo 2
  
El entorno de protección afectado por la declaración de Bien de Interés Cultural (BIC), así como el régimen de protección del mismo, queda definido en los anexos I y II del presente Decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.
  
Disposición adicional
  
La presente declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Disposición Final
  
El presente Decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
Valencia, 20 de febrero de 2004
  
El presidente de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educación y Deporte,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANEXO I
  
Datos sobre el bien objeto de la declaración
  
Datos de identificación, valoración y tutela patrimonial del bien objeto de la declaración y su entorno de afección
  
1. Denominación
  
Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste.
  
2. Localización
  
a) Comunidad Autónoma: Generalitat Valenciana.
  
b) Provincia: Valencia.
  
c) Municipio: Cheste.
  
d) Ubicación: Plaza de la Iglesia.
  
3. Descripción general del inmueble y de los valores que justifican su declaración monumental
  
Sobre el perfil de Cheste domina el gran edificio de su Iglesia Parroquial. Es una muestra ejemplar del esplendor barroco de orientaciones clasicistas que surgió en Valencia en la primera mitad del siglo XVIII, bajo la influencia del tratado de arquitectura del Padre Tosca (1712), que recogía las novedades de la arquitectura italiana. Fue objeto de una parcial renovación academicista de interés. Su planta es de cruz latina de tipo jesuítico, modificada en el siglo XIX, de aproximadamente 54,50 por 25 metros, y de una altura de 20 m., alcanzando el remate de la linterna de la cúpula los 36 m. En ella trabajaron los más importantes artistas de la época, tales como José Vergara, Antonio Gilabert, Pedro Juan Isart, Tomás Llorens, Antonio Richart y José Esteve Luciano.
  
En San Lucas se reinterpretan magistralmente dos obras excepcionales de la inmediata tradición arquitectónica valenciana: la torre, versión en clave clasicista de la salomónica torre de Santa Catalina, y la fachada, del modelo de fachada a la romana, vignolesca, de órdenes superpuestos y enlazados por esbeltas volutas, inaugurada en la arquitectura valenciana de principios de siglo por la fachada de Santo Tomás atribuida a Tosca.
  
Cronología
  
Por Bula dada en Roma en 1469 por el Papa Pablo II, a instancias de Berenguer Mercader, Señor del Lugar, y ejecutada por el Obispo último y primer Arzobispo de Valencia, Don Rodrigo de Borja, después el pontífice Alejandro VI, se llevó a cabo la segregación de Cheste de la parroquia de Riba-roja de Túria. Este hecho da lugar a la erección del curato de Cheste, en 1472, por Don Pedro Mercader, hijo del anterior, que presentó a Mosén Francisco Martí, el primer cura de Cheste. Se ocupó la denominada ?Capilla Vieja de San Lucas?, demolida en la Segunda República.
  
Desde 1731 a 1760 se llevan a cabo las obras del nuevo edificio dirigido por el Maestro de obras Vicente Villar, que era el director de obras de la iglesia de Chiva.
  
De 1760 a 1767 se realizan las obras de decoración no documentadas, entre ellas, las pinturas de las pechinas, obra del pintor y poeta Juan Collado, y el lienzo del Sagrario, obra de su Maestro Antonio Richarte.
  
A fines de 1769 se abrieron los cimientos para la Torre Campanario. Fue su autor el anterior Vicente Villar. Por muerte de éste entró a dirigir la obra, en 1777, Joaquín Aldaz y con el mismo Maestro se concluyó el día 24 de febrero de 1779.
  
El 1 de mayo de 1779 se empezaron a abrir los cimientos para la portada. El día 11 puso el cura la primera piedra, un pedazo de jaspe, grabados en sus cuatro lados los nombres de cuatro ángeles. La dirigió el Maestro Joaquín Aldaz.
  
En 1783 se esculpe la imaginería de la fachada, obra del académico D. Pedro Isart, integrada por las estatuas de San Lucas, San Pedro y San Andrés, los adornos y los ángeles del frontón y las semidestruidas estatuas ecuestres de San Jorge y San Jaime, en cuya talla colaboró D. Ignacio Minguet. Con la instalación de dichas estatuas, el 26 de noviembre de 1784, finalizó su construcción.
  
Posteriormente interviene, en 1785, el arquitecto ?José Gilabert?, identificable con Antonio Gilabert, para la reparación de los tejados y de la media naranja dañados por una centella. Esta es la única intervención documentada de dicho arquitecto.
  
La pintura exterior del templo ?al estilo romano- es ejecutada por Santiago Bazin y su compañía, todos milaneses, en 1786. Este año se renueva la sacristía, trabajando el estuquista de Valencia Juan Bernat y colocándose los azulejos, las cajoneras y el aguamanil obra de Pedro Gonel, marmolista que trabaja en la Catedral de Valencia a las órdenes de Antonio Gilabert.
  
La renovación clasicista del Presbiterio se ejecuta de 1790 a 1794 donde interviene el pintor académico Luis Antonio Planes, a quien se debe el fresco de la bóveda y el lateral que aún se conserva. D. Ramón Sánchez pintó el otro lateral, muy dañado en 1936 y sustituido por un lienzo, copia de aquel. Los relieves de Vicente Esteve se ejecutaron según diseños, al parecer, de José Vergara (únicamente subsiste un medallón, antes en el púlpito, ahora incrustado en el frontal del ara). En el desaparecido retablo mayor se colocaron las estatuas de San Lucas, San Pedro y San Andrés, debidas a José Esteve Luciano. No se encuentra documentado el autor del diseño general, pero, dadas las similitudes con la obra de la Catedral de Valencia y las relaciones personales entre los dos artistas, es posible que sea Gilabert.
  
La capilla de la Comunión fue remodelada al parecer en 1824, según una inscripción grabada en el desván situado sobre la media cúpula de la capilla de la Comunión.
  
En 1854 se construye el cancel y se abren los arcos laterales que comunican entre sí las capillas.
  
En 1916 un incendio fortuito destruye el altar del testero izquierdo del crucero y deja dañado el órgano. En 1936 se destruyeron todos los altares, las dos estatuas laterales de la fachada y el tornavoz del púlpito.
  
A partir de 1940 se efectúan reparaciones que hicieron desaparecer las vidrieras y el nuevo pavimento de baldosa ocultó el solado original de mármol negro de Alcublas. La reforma litúrgica supuso la destrucción de la gran escalinata de jaspe del presbiterio, ocultándose, además, la entrada a la cripta.
  
Descripción
  
La planta de la iglesia es del tipo jesuítico, pues la profundidad de las capillas laterales iguala a la del crucero. Abriéndose al crucero, dos puertas comunican con la sacristía y con la capilla de la Comunión. A su vez, estas dos estancias comunican con el presbiterio y con una sucesión de pequeños espacios situados en la parte posterior y que son una transacristía, una escalera que sirve para comunicar distintos niveles y un camarín por el cual es posible acceder al espacio residual situado detrás del ábside de la capilla de la Comunión.
  
La nave principal abarca cuatro capillas a cada lado, excepto en el lado del Evangelio, en donde una capilla se ha suprimido para dejar paso a una puerta lateral de acceso, tras la puerta una escalera de caracol de bóveda de ladrillo servía de acceso al órgano, hoy desaparecido.
  
La estructura inicial de la iglesia quedó modificada por las reformas del siglo XIX, en primer lugar, porque se abrieron los actuales arcos que comunican entre si las capillas laterales, transformando la iglesia en un modelo claustral; por otra parte, la intervención académica de la capilla de la Comunión determinó la ruptura de la rígida simetría en planta, al desaparecer otra escalera y otro espacio simétricos respecto al altar.
  
Decoración
  
La decoración de la nave, realizada en estucos policromos, es de un estilo rococó, con gran variedad en los diseños. Destaca el original despliegue de rocalla de las ventanas del testero de la nave mayor y las dos de los extremos del crucero.
  
Las puertas, que comunican el crucero con la capilla de la Comunión y con la sacristía, destacan por su delirio ornamental que se compone de formas orgánicas en rápido ascenso: es difícil llegar a más en la descomposición de las formas arquitectónicas.
  
El espacio de la sacristía tiene un hermoso zócalo de cerámica del siglo XVIII, imitando una fingida balaustrada rematada por granadas y bolas, apareciendo los emblemas de San Lucas (un tintero y una pluma sobre un libro). En la transacristía existe aún la fuente de mármoles policromos, con un diseño elegantemente clásico, obra del marmolista Pedro Gonel.
  
En el camarín situado tras el altar mayor, la custodia podía girar lo que permitía el culto en este espacio, hoy en desuso. La decoración es igualmente rococó, pero más tosca. Resulta interesante el deseo de centralizar el espacio alargado mediante la introducción de una cúpula ciega y un orden apilastrado.
  
El presbiterio es una remodelación marcadamente académica influenciada por la contemporánea reforma de la Catedral de Valencia. Son remarcables las dos puertas laterales, en mármoles policromos, que comunican con la sacristía y la capilla de la Comunión. También fueron realizados en el presbiterio, dentro del mismo estilo y materiales, dos altarcillos de gran perfección y belleza. La pintura de Planes, en el centro de la bóveda de casetones, es correcta de dibujo como la otra pintura lateral del mismo autor. Las pechinas son obra de Collado, de gran riqueza colorista y una viva pincelada.
  
La capilla de la Comunión es también una reforma academicista, interesante por la introducción de una exedra animada por vigorosas columnas jónicas exentas.
  
Fachada principal
  
La composición de la fachada principal responde al modelo vignolesco derivado de la Iglesia del Gesú, ya seguido en la Iglesia de Santo Tomás de Valencia. Con dos pisos de desigual altura, la fachada se compartimenta por órdenes arquitectónicos, corintio en el primero y compuesto en el segundo. La diferencia de anchura de los dos cuerpos se compensa en los extremos por medio de dos volutas y de dos esculturas ecuestres en los extremos. La división en vertical con tres espacios en el cuerpo bajo y uno en el alto se hace mediante pilastras pareadas en la calle central y simples en los extremos del cuerpo bajo. Es característico el motivo del arco segmental, situado en el basamento del segundo cuerpo de la fachada, abierto en su base y dando cobijo a la portada retablo de la iglesia, motivo de origen dellaportiano y utilizado profusamente en las iglesias derivadas de la de Santo Tomás. En toda la fachada el modulado lenguaje de los órdenes clásicos adquiere protagonismo absoluto, en detrimento de aditamentos decorativos. Dentro de los vanos se encierran unas hornacinas a modo de tabernáculo y la portada principal. El tratamiento de los elementos arquitectónicos con secuencias rítmicas de los órdenes y de los volúmenes produce un importante juego de luces y sombras, y la diferencia, junto con el estar realizada enteramente en piedra, del resto de las fachadas vignolescas. En conjunto resulta una poderosa fachada de gran fuerza y belleza.
  
Torre Campanario
  
La Torre Campanario es un esbelto elemento de casi cincuenta metros de altura. Posee planta hexagonal. El cuerpo base se divide en tres tramos de recuadros resaltados y el cuerpo de campanas con vigorosas columnas dóricas flanqueando los huecos o los estribos rematados por elegantes ménsulas recurvadas, suponen una interpretación clasicista de la Torre de Santa Catalina de Valencia.
  
El remate del campanario lo forman dos cuerpos más cuyo mutuo tránsito se establece a través de volutas algo aplanadas que descansan en los contrafuertes perforados del cuerpo bajo y se elevan luego hacia el cupulín con veleta que culmina el conjunto. Toda la obra está hecha con sillería de piedra blanca de Yátova, muy bien trabada y aparejada.
  
4. Relación de partes integrantes, pertenencias y accesorios
  
a) Partes integrantes:
  
- Espacios arquitectónicos:
  
La nave principal y las capillas laterales.
  
La Torre Campanario.
  
La sacristía y los espacios anexos.
  
La capilla de la comunión.
  
El camarín.
  
- Elementos ornamentales y funcionales:
  
1. Campanas existentes en la Torre Campanario
  
Originales de la Torre Campanario:
  
- Campana La Sexta, la pequeña, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana La Quinta, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana La Tercera, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana La de San Lucas, la Gorda, año 1780, fundidor Josep Lleonart (Valencia).
  
Construidas siguiendo perfiles originales:
  
- Campana La Cuarta, año 1990, fundidor Eijsbouts (Asten).
  
- Campana La Leona, La Segunda, La de la Virgen (rajada), año 1990, Fundidor Eijsbouts (Asten).
  
2. Pintura mural
  
- El fresco academicista situado en la bóveda del presbiterio, Apoteosis de San Lucas ante la Trinidad de Luis Antonio Planes realizado en 1790. Numero de identificación del Sistema Valencià d'Inventaris y del Catálogo de Bienes Muebles del Ministerio de Educación, Cultura y Deporte, (en adelante, SVI/MC nº) 46.18.109-001-0039.
  
- También en el presbiterio aunque, sobre paramento lateral, otra obra del mismo autor y técnica titulada La predicación de San Lucas de 15 m²., realizada en 1790. SVI/MC nº 46.18.109-001-0014.
  
- Las cuatro pechinas de 24 m². cada una de la cúpula del crucero con obras pictóricas al fresco de Juan Collado realizadas entre 1760 y 1767, sobre los doctores de la Iglesia: San Jerónimo SVI/MC nº 46.18.109-001-0045; San Gregorio SVI/MC nº 46.18.109-001-0044; San Ambrosio SVI/MC nº 46.18.109-001-0046 y San Agustín SVI/MC nº 46.18.109-001-0002.
  
- De rango menor que las anteriores son las pinturas de las cuatro pechinas en la capilla de la comunión de 1824 restauradas en 1967 sobre las cuatro mujeres bíblicas: Jael, Rut, Raquel y María.
  
- La pintura del cascarón Cordero Místico glorificado con ángeles, de 1824, restaurada en 1967, sobre el presbiterio de la capilla de la comunión.
  
3. Escultura
  
- San Lucas Evangelista con buey, del escultor academicista Pedro Juan Yssart (o Guisart o Isart) en la hornacina sobre el dintel de la puerta de entrada al templo. Tallada en piedra de Yátova en 1783. SVI/MC nº 46.18.109-001-0006.
  
- Las esculturas ecuestres de Santiago el Mayor Apóstol SVI/MC nº 46.18.109-001-0034, y de San Jorge SVI/MC nº 46.18.109-001-0023 de 3,50 m.de altura en fachada debido la primera a la vinculación a la Orden de Montesa y del antiguo señorío de Cheste, del escultor academicista Pedro Juan Yssart (o Guisart o Isart). Ambas de 1783 restauradas en 1998.
  
- Los dos ángeles niños adoradores en remate de la fachada principal junto a las cuatro urnas funerarias llameantes de 1783, restaurados en 1998.
  
- Otras dos obras a destacar son las de los dos retablos labrados y embutidos llamados de San Francisco de Asís y el de San José ambos obra de Pedro Gonel entre los años 1790-1794 con mármoles de Vilamarxant, Bétera, Buscarró, Callosa y Cervera, en el presbiterio uno a cada lado del mismo.
  
- Destaca de Vicente Esteve un relieve (hoy en el altar del presbiterio) conocido como Medallón de San Lucas de 65 cm. de diámetro en mármol de Novelda y que fue diseñado por José Vergara Ximeno. SVI/MC nº 46.18.109-001-0043.
  
- Los dos frontispicios rococós de estuco policromo en las sobrepuertas de entrada a sacristía, SVI/MC nº 46.18.109-001-0011 y a la de la capilla de comunión, SVI/MC nº 46.18.109-001-0013, entre 1760-1767 con abundantes relieves sobre símbolos litúrgicos y eucarísticos.
  
- Así como la obra de Pedro Gonel el aguamanil de sacristía de 1788, realizados con mármoles de las canteras citadas, SVI/MC nº 46.18.109-001-0017.
  
- El púlpito de mármol jaspeado labrado de 1778 en la nave principal.
  
- Las dos pilas de mármol para agua de 1776 ambas a los pies del templo, SVI/MC números 46.18.109-001-0015 y 46.18.109-001-0016
  
4. Carpintería
  
Existen tres puertas de época original a la realización del templo que son:
  
- La puerta de Elías Real de 1788 de sacristía a la aguamanil. SVI/MC nº 46.18.109-001-0009.
  
- Otras dos la del presbiterio a la sacristía de 1788 y la del presbiterio a la capilla de la comunión. SVI/MC nº 46.18.109-001-0010.
  
5. Cerámica
  
Es también de destacar la decoración 1,50 m. de altura de zócalo de azulejos cerámicos del s. XVIII a base de balaustradas, plumas, tinteros y libros. Realizados en barro cocido, vidriado y pintado con pigmentos y polvo de vidrio sobre esmalte de estaño de 28,70 m². en la sacristía y en la sala del aguamanil. SVI/MC números 46.18.109-001-0003, 46.18.109-001-0004 y 46.18.109-001-0005.
  
b) Pertenencias y accesorios
  
Por último, entre los elementos que se encuentran en el interior de la Iglesia, de la sacristía y de la pequeña sala superior se han podido discriminar y valorar singularmente por su relevancia para ser adscritos, desde la perspectiva exclusivamente patrimonial, como pertenencias o accesorios indisociables del monumento, es decir, participantes de su misma condición de Bien de Interés Cultural (BIC) según el artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, los siguientes:
  
1. Pintura
  
Las Sargas del Monumento de semana santa de 1850 en el templo, un conjunto de cuatro pinturas con un total de 160 m². al temple sobre lienzo conseguido mediante la extensión de telones cuaresmales que simulan una gran perspectiva arquitectónica: dos lienzos laterales con hileras de columnas, el central grande con el Arco de Triunfo con armas cristianas, ángeles y sacerdotes y otro central más reducido posterior perspectiva con símbolos eucarísticos y santa faz.
  
2. Orfebrería
  
- El lignum crucis realizado por Bernardo Quinzá en 1785 de plata repujada y cincelada. SVI/MC nº 46.18.109-001-0020.
  
- La cruz procesional de plata repujada de finales del s. XVIII. SVI/MC nº 46.18.109-001-0027.
  
- La naveta SVI/MC nº 46.18.109-001-0019, incensario SVI/MC nº 46.18.109-001-0025 e hisopo, SVI/MC nº 46.18.109-001-0018 de la segunda mitad del s. del XVIII de plata repujada.
  
- El cáliz realizado por Bernardo Quinzá de plata repujada del último tercio del s. XVIII. SVI/MC nº 46.18.109-001-0037.
  
- El relicario de S. Feliciano, Sta. Cándida y S. Clemente m., de plata repujada filigranada de Bernardo Quinzá, entre 1784 y 1793. SVI/MC nº 46.18.109-001-0029.
  
- El cáliz de plata cincelada (marca VARN) del último tercio del s. XVIII. SVI/MC nº 46.18.109-001-0038.
  
- La corona de la Virgen de la Soledad del último tercio del s. XVIII de plata repujada y cincelada. SVI/MC nº 46.18.109-001-0028.
  
- El relicario de San Pascual Bailón de 1780 en bronce fundido cincelado y plateado. SVI/MC nº 46.18.109-001-0032.
  
- El relicario de Beato Nicolás Factor, de 1790, realización de Pedro Valero, de plata cincelada y repujada. SVI/MC nº 46.18.109-001-0033.
  
- El copón, realizado por Pérez, de plata fundida del primer tercio del s. XIX. SVI/MC nº 46.18.109-001-0036.
  
- El relicario de San Francisco de Asís del primer tercio del s. XIX. SVI/MC nº 46 El relicario.18.109-001-0031.
  
- El relicario de Beato Juan de Ribera de plata cincelada del último tercio del s. XIX. SVI/MC nº 46.18.109-001-0030.
  
5. Delimitación del entorno afectado
  
Justificación. El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección de acuerdo con las pautas legales que arbitran los artículos 28.2.b) y 39.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente, cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que, aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC, afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Origen. Intersección del eje de la calle Ribera con la prolongación de la medianera sur de la parcela nº 16 de la manzana catastral nº 94436.
  
Sentido. Horario.
  
Línea delimitadora. Desde el origen la línea se introduce en la manzana catastral nº 94.431 por el linde sur de la parcela nº 19, continuando a norte por las traseras de las parcelas números 17, 18 y 19 hasta la calle del Rosario. Cruza la calle y prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Ribera de la manzana catastral nº 93.436. Cruza la calle Abadía y se introduce en la manzana nº 93.434 incorporando las parcelas recayentes a la plaza de la Iglesia y a la calle Boticario de esta manzana. Prosigue a norte por el eje de la calle Rincón San Lucas introduciéndose en la manzana catastral nº 93.441 por la trasera de la parcela nº 3 y prosiguiendo a este por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Jesús. Continúa por el eje de la calle San Vicente a norte y por las traseras de las parcelas de la manzana catastral nº 92.446 recayentes a la calle Jesús y a la plaza de la Iglesia. Cruza la calle Antonino y prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la plaza León de las manzanas números 93.458, 93.456 y 94.459. Recorre la medianera norte de la parcela nº 32 de esta última manzana. Cruza la calle Acequieros recorriendo las traseras de las parcelas recayentes a la calle Espartero de la manzana nº 94.457. Prosigue por las calles Doctor Navarro y Cambrillas y atraviesa la manzana nº 94.447 por la medianera de la parcela nº 14. Continúa a sudeste por el eje de la calle Molino y gira a sur por el eje de la calle San Luis hasta la prolongación de la trasera de la parcela nº 11 de la manzana catastral nº 94.434. Recorre hacia el sur las traseras de las parcelas números 11 y 10 de la manzana nº 94.434. Cruza la calle Trinquete y engloba la parcela nº 16 de la manzana nº 94.436 hasta el punto de origen A.
  
Delimitación gráfica: según se expresa en el plano del anexo II.
  
6. Normativa de protección de la Iglesia Parroquial de San Lucas Evangelista y su Torre Campanario, de Cheste, y su entorno (artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio)
  
Monumento
  
Artículo 1
  
Se atenderá a lo dispuesto en la sección segunda, Régimen de los Bienes Inmuebles de Interés Cultural, del capítulo III del título II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, aplicable a la categoría de Monumento.
  
Artículo 2
  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Entorno de protección
  
Artículo 3
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley. La presente normativa regirá con carácter provisional hasta que se redacte el Plan Especial de Protección del Monumento y su Entorno y este alcance validación patrimonial expresa.
  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Artículo 4
  
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad de trámite autorizatorio previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoración interior de estos inmuebles.
  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a la administración de la Generalitat, en el plazo de 10 días, la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo 5
  
La contravención de lo previsto en los artículos anteriores determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 6. Criterios de intervención
  
1. Se mantendrán las pautas de la parcelación histórica del entorno.
  
2. Serán mantenidas las alineaciones históricas de la edificación conservadas hasta la actualidad.
  
3. El número de plantas permitidas es la actual para los edificios existentes, siempre que no sobrepasen las tres alturas. Para los edificios de nueva planta será de dos (planta baja y alta), quedando prohibidos los semisótanos.
  
4. La altura de cornisa máxima es de 7,00 m. para dos plantas y 4,00 m. para planta baja o una planta.
  
5. Las cubiertas, de acuerdo con la tipología de la zona, serán, en el cuerpo principal del edificio, cuya profundidad edificable oscilará entre 8 y 11 metros, inclinadas, de teja árabe, con pendiente máxima del 35%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima 2,25 m respecto de la altura de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico'contextual.
  
6. Las nuevas edificaciones se adecuarán con carácter estético a la tipología y acabados tradicionales de Cheste, atendiendo la fachada a las siguientes disposiciones:
  
- Aleros con longitud máxima de vuelo de 35 cm.
  
- Impostas, molduras, recercados, cinchos, remates ornamentales y demás elementos compositivos con una longitud máxima de vuelo de 15 cm.
  
- Huecos de fachada de proporción vertical.
  
- Balcones de barandilla metálica con anchura máxima de vuelo de 50 cm., 15 cm. de canto y longitud máxima de 1,80 m.
  
7. El uso permitido en esta zona será el residencial. Se admitirán los siguientes usos, siempre que muestren su compatibilidad con las arquitecturas tradicionales de la zona:
  
A) Almacenes.
  
B) Locales industriales ubicados en planta baja.
  
C) Locales de oficina.
  
D) Uso comercial minorista.
  
Artículo 7
  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a la autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la Ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado, solicite y obtenga autorización expresa.
  
Artículo 8
  
Cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML