Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 1815, del 30-06-1992 (1992/825331)

RESOLUCIÓ de 8 de juny de 1992, de la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, per la qual acorda modificar la delimitació inclosa en l'expedient incoat per a la declaració de conjunt històrico-artístic a favor de sis zones de la ciutat de València.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   1815

Data del DOGV
:   30-06-1992

Secció del DOGV
:   ALTRES DISPOSICIONS

Número del document
:   1992/825331

CVE


Data del document
:   08-06-1992

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Ciència

Tipus de document
:   Resolució

Resolució de 8 de juny de 1992, de la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, per la qual acorda modificar la delimitació inclosa en l'expedient incoat per a la declaració de conjunt històrico-artístic a favor de sis zones de la ciutat de València.  
Per mitjà d'una Resolució de la Direcció General de Patrimoni Artístic, Arxius i Museus, del Ministeri de Cultura, de 22 de febrer de 1978, es va acordar donar per incoat l?expedient de declaració de conjunt històrico- artístic a favor de sis zones de la ciutat de València.  
Atesa la proposta formulada pels serveis tècnics corresponents i després de l?informe favorable de les institucions consultives, aquesta direcció general ha acordat el següent:  
Primer  
Modificar la delimitació inclosa en l?expedient de declaració de conjunt històrico- artístic a favor de sis zones de València, segons la descripció i els plànols que s'adjunten com a annex a aquesta resolució.  
Segon  
Continuar la tramitació de l?expedient de declaració de bé d'interés cultural del conjunt històric de València, d'acord amb la legislació vigent.  
Tercer  
Que aquesta resolució es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Butlletí Oficial de l?Estat.  
La qual cosa es fa pública perquè tinga els efectes que pertoquen.  
València, 8 de juny de 1992. - La Directora General de Patrimoni Cultural: Evangelina Rodríguez Cuadros.  
ANNEX I  
Descripció del conjunt històric de València  
El conjunt històric de la ciutat de València constitueix el patrimoni cultural més important de la Comunitat Valenciana, caracteritzat per una morfologia urbana heterogènia i amb múltiples renovacions estructurals. De fundació romana, la ciutat va ser presa pels àrabs en el segle VIII, els quals li varen conferir un caràcter tancat pie d'atzucacs. La major esplendor de la ciutat coincideix amb el regnat d?Adb al-Aziz (1021-1061), al qual es deu la construcció de la muralla i l'almodí reial de la Vila- nova. De la seua perllongada presència al llarg de més de cinc segles, només conservem parcialment el traçat urbà de la medina, junt amb alguns llenços de la muralla i els tardans banys de l'Almirall.  
La conquesta cristiana de la ciutat per Jaume I l'any 1238, significa un canvi radical en la seua morfologia. Després del Repartiment, s'inicia un ràpid procés de repoblació que anirà transformant paulatinament la imatge urbana. Es converteix les antigues mesquites en temples parroquials i es consagra la Mesquita Major com a catedral el mateix dia de la conquesta. Junt a les principals vies d?accés a la ciutat, s'inicia la construcció dels grans conjunts monàstics dels ordes mendicants, les fàbriques dels quals seran considerablement ampliades al llarg de la centúria següent.  
La consolidació dels ravals, junt amb l'amenaça de la guerra amb Castella, sota el regnat de Pere III el Cerimoniós, dóna lloc a la construcció d'una nova muralla de tapineria, iniciada el 1356 pel mestre picapedrer Guillem Nebot i enriquida posteriorment per les monumentals portes de Serrans (1392-1398) i de Quart (1441-1460), les quals constitueixen uns dels millors exponents de l'arquitectura militar europea.  
Amb el segle XV s'assoleix un espectacular creixement econòmic i demogràfic, que es fa palès en un desenvolupament urbà sense precedents, del qual és mostra una florent arquitectura civil, que per mitjà de casalots i grans edificis públics, dona una nova imatge ciutadana. Posteriorment, amb la cort del duc de Calàbria es produeix la consolidació de les formes renaixentistes al si d'una societat humanista i aristocràtica que funda la universitat l'any 1500.  
Ja en el segle XVII, l?expulsió dels moriscos va provocar la ruïna del país amb la fallida de la Taula de Canvis l'any 1613. No obstant això, la València del segle XVII esdevindrà, sota el signe de la Contrareforma, una opulenta ciutat conventual, que desenvolupa un fecund barroc decoratiu. L?establiment de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles l'any 1768, marca l?inici de l?ordenació il·lustrada de la ciutat, que desembocarà finalment en l?elaboració d'un pla d'eixample, l'any 1777, que no arribarà a executar-se.  
El creixement de la ciutat fa que les menudes reformes urbanes interiors siguen totalment insuficients, per la qual cosa l'any 1858 s?emprèn un primer intent d'eixample racionalista de la ciutat que, encara que no arriba a executar-se, propicia l?enderrocament de les muralles l'any 1865. Serà finalment l'any 1887, amb la Restauració alfonsina, quan s'aprovarà de forma definitiva el pla d'eixample, elaborat pels arquitectes Arnau, Calvo i Ferreres. Hom executa una trama en retícula delimitada per l?eix de les grans vies, la disposició hipodàmica de la qual només s'aconsegueix en l'àrea compresa entre el carrer de Colom i la Gran Via Marqués del Túria, en les quals s'instal·la una nova burgesia local que plasmarà un nou estatus amb grans edificis historicistes i eclèctics que donaran pas, posteriorment, a un peculiar modernisme neobarroc, que té els seus màxims exponents en els grans edificis públics, com ara els mercats de Colom i Central o la gran estació del Nord.  
El desenvolupament urbà del Cabanyal participa conjuntament de les concepcions urbanístiques de l?eixample de la ciutat, del qual és un fidel reflex; tot efectuat en una escala més menuda i atenent les peculiaritats pròpies del conjunt urbà., Igual que a l?eixample, el primer projecte d'urbanització es realitza al final del segle XVIII, més concretament, després de l?incendi de l'any 1796, quan, sota els auspicis del capità general Luis de Urbina, es redacta un projecte de reconstrucció amb illes de cases regulars i una clara voluntat d'estratificació social. No obstant això, aquest projecte il·lustrat no es durà a terme tot i que va servir de pauta per a la reconstrucció definitiva del Cabanyal, efectuada després de l?incendi del 1875, tot coincidint, de bell nou, amb els projectes d'eixample de la ciutat de València i desenvolupant una peculiar trama en retícula derivada de les alineacions de les antigues barraques, en les quals es desenvolupa una arquitectura popular de clara arrel eclecticista.  
Després del parèntesi que va suposar la guerra civil, les reformes urbanes de caràcter parcial van continuar fins que, finalment, l'any 1946, es va aprovar el Pla d'Ordenació Urbana de València i el seu Cinturó, el qual plasmarà una nova concepció urbanística de caràcter global que depassa els estrictes límits municipals. No obstant això, el desenvolupament incontrolat dels anys 60 va distorsionar tota aquesta nova concepció, que va crear uns forts desequilibris, amb els quals s?ha afavorit l?abandonament de grans àrees urbanes del centre històric en favor de nous centres administratius i comercials, la qual cosa ha suposat la seua marginació amb un alt grau de degradació.  
ANNEX II  
Motivació de la delimitació proposta  
S'ha delimitat la zona afectada per l?expedient incoat, considerant la proposta inicial de l?expedient de l'any 1978 i també les circumstàncies urbanístiques i de situació real del conjunt històric en el moment actual respecte al de la iniciació de l?expedient i el fet que des de 1985 es disposa d'una nova Llei del Patrimoni Històric Espanyol, que remet i coordina amb la política urbanística municipal una part de la gestió de la tutela sobre el patrimoni històric immoble.  
S'ha optat per la redefinició dels límits del conjunt històric basada en una valoració de la història urbana de la ciutat en els seus aspectes més singulars i valuosos dintre del conjunt patrimonial de la Comunitat Valenciana. Amb un criteri restrictiu respecte de les àrees considerades inicialment, però que no poden considerar-se d'especial rellevància d'acord amb la legislació vigent, la tutela del qual puga ser gestionada de manera idònia per mitjà del planejament municipal, se centra en la delimitació dels àmbits següents:  
\* Recinte emmurallat (Ciutat Vella)  
\* Primer eixample delimitat per les grans vies i el llit del Túria.  
\* Nucli original de l'eixample del Cabanyal  
En la definició dels aspectes urbans perimetrals d'interés, com per exemple les grans vies, s'ha inclós totes les parcel·les i les unitats d'edificació que recauen a ells com a elements configuradors d'aquests espais. El llit del Túria inclou el conjunt de ponts i baranes històrics, el llit i els espais exteriors vinculats a ell, com ara l'Albereda i el recinte històric dels Jardins del Real.  
ANNEX III  
Area afectada  
A) Descripció literal de la delimitació  
1. Descripció literal de l'àrea de Ciutat Vella  
Per tal de fixar correctament la delimitació de l'entorn de protecció establirem prèviament el seu origen i el seu sentit.  
Origen: encontre de l'alineació oest del pont de les Glòries Valencianes amb una línia en paral·lel a la barana del riu i a una distància exterior a aquell de 18 metres.  
Sentit: el de les manetes d'un rellotge.  
Des de l'origen i en el sentit de les manetes d'un rellotge la línia discorre paral·lela a la barana del riu, a 18 metres d'aquell per la part exterior fins que arriba a la plaça de Santa Mònica, on tot incloent la plaça sencera, recorre el límit dels edificis que la configuren i, a partir de la plaça de Santa Mònica, recorre l'alineació de les edificacions que discorren paral·leles a la barana del riu fins que arriba a l'encontre amb el límit dels Jardins del Real. En aquest punt, la línia discorre pel límit dels Jardins del Real amb l'espai parcel·lat que pertany a l'edifici del museu de Sant Pius V, fins que arriba a un punt d'encontre amb la línia que marca l?alineació amb el carrer interior dels jardins, que naix a la porta dels jardins que s'obren a l'avinguda de Blasco Ibáñez.  
Des d'aquest punt, recorre la línia citada fins que trenca amb l'alineació del carrer del General Elio i al llarg d'aquest carrer continua per la seua alineació fins el Pla del Real i, des d?ací, continuant la seua alineació, discorre per l?alineació est del passeig de l'Albereda, i seguint aquesta, fins a la frontera de la caserna de l'exèrcit. A partir d'aquest encontre, la línia passa per l'alineació de la seua frontera i, incloent l?alineació exterior de la rotonda de la plaça de Saragossa, ix tangencialment des d'aquesta fins al pont d?Aragó, en la part sud, i al llarg d'aquest fins que arriba a la línia trencada que uneix la part posterior de totes les parcel·les i els edificis que donen a la Gran Via del Marqués del Túria i la seua continuació, la Gran Via de les Germanies, tot incloent-hi xamfrans i places, edificis i parcel·les que donen a aquestes mateixes places, fins que troba, amb el mateix criteri, la línia trencada que uneix les parts posteriors d'edificis i parcel·les que donen a la Gran Via de Ramón i Cajal i la seua continuació, la Gran Via de Ferran el Catòlic, fins a la fi d'aquesta, tot incloent-hi xamfrans, i des del límit de l?últim edifici xamfrà fins que troba l'alineació oest del pont de les Glòries Valencianes fins al seu origen.  
2. Descripció literal de l'àrea del Cabanyal  
Per tal de fixar correctament la delimitació de l'entorn de protecció, establirem prèviament un origen i un sentit.  
Origen: el vèrtex sud-oest de l'encontre entre els carrers de Mariano Cuber i Escalante.  
Sentit: el de les manetes d'un rellotge.  
Des de l'origen, tot el carrer d'Escalante, en la seua alineació més allunyada del mar, fins al vèrtex nord-oest de l'encontre del carrer d'Escalante amb el carrer de Remontes.  
Des d'aquest punt, continua per l?alineació del carrer de Remontes fins que trenca, en un angle de 453 graus, en l'encontre amb el carrer de la Reina, fins que trobe l?alineació més pròxima al mar del carrer del Doctor Lluc, continuant per aquest fins que topa amb el vèrtex sud-est de l'encontre del carrer del Doctor Lluc amb el carrer de Mariano Cuber, i des d'aquest vèrtex, en línia recta, fins el vèrtex sud-est de l'encontre amb el carrer del pare L. Navarro, a partir del qual la línia continua l'alineació d'aquest carrer fins que topa amb el carrer de Francisco Cubells, en l'alineació sud, i continua per aquest carrer fins a l'alineació oest del carrer Escalante i, des d'aquest punt, fins a l'origen.  
B) Delimitació gràfica  
Veure imatge



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 1815, del 30-06-1992 (1992/825331)

RESOLUCIÓN de 8 de junio de 1992, de la Dirección General de Patrimonio Cultural de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, por la que acuerda modificar la delimitación incluida en el expediente incoado para la declaración de conjunto histórico-artístico a favor de seis zonas de la ciudad de Valencia.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   1815

Fecha DOGV
:   30-06-1992

Sección del DOGV
:   OTRAS DISPOSICIONES

Número del documento
:   1992/825331

CVE


Fecha del documento
:   08-06-1992

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia

Tipo de documento
:   Resolución

Resolución de 8 de junio de 1992, de la Dirección General de Patrimonio Cultural de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, por la que acuerda modificar la delimitación incluida en el expediente incoado para la declaración de conjunto histórico-artístico a favor de seis zonas de la ciudad de Valencia.  
Mediante Resolución de la Dirección General de Patrimonio Artístico, Archivos y Museos del Ministerio de Cultura, de 22 de febrero de 1978, se acordó tener por incoado expediente de declaración de conjunto histórico- artístico a favor de seis zonas de la ciudad de Valencia.  
Vista la propuesta formulada por los servicios técnicos correspondientes y habiendo obtenido informe favorable de las instituciones consultivas, esta dirección general ha acordado lo siguiente:  
Primero  
Modificar la delimitación incluida en el expediente de declaración de conjunto histórico- artístico a favor de seis zonas de Valencia, según descripción y planos que se adjuntan como anexos a la presente resolución.  
Segundo  
Continuar la tramitación del expediente de declaración de bien de interés cultural del conjunto histórico de Valencia de conformidad con la legislación vigente.  
Tercero  
Que la presente resolución se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
Lo que se hace público a los efectos oportunos.  
Valencia, 8 de junio de 1992. - La Directora General de Patrimonio Cultural: Evangelina Rodríguez Cuadros.  
ANEXO I  
Descripción del conjunto histórico de Valencia  
El conjunto histórico de la ciudad de Valencia constituye el patrimonio cultural más importante de la Comunidad Valenciana, caracterizado por una morfología urbana heterogénea y con múltiples renovaciones estructurales. De fundación romana, la ciudad es tomada por los árabes en el siglo VIII, quienes le confieren un carácter cerrado repleto de «atzucacs» (callejones sin salida). El mayor esplendor de la ciudad coincide con el reinado de Adb al'- Aziz (1021-1061), a quien se le debe la construcción de la muralla y la Almunia Real de la Vilanova. De su prolongada presencia a lo largo de más de cinco siglos, tan solo conservamos parcialmente el trazado urbano de la medina, junto con algunos lienzos de muralla y los tardíos baños del Almirante.  
La conquista cristiana de la ciudad por Jaime I en 1238 supone un cambio radical en su morfología. Tras el «Repartiment» se inicia un rápido proceso de repoblación que irá trasformando paulatinamente la imagen urbana. Las antiguas mezquitas son convertidas en templos parroquiales y la Mezquita Mayor es consagrada como catedral en el mismo día de la conquista. Junto a las principales vías de acceso a la ciudad se inicia la construcción de los grandes conjuntos monásticos de las ordenes mendicantes, cuyas fábricas serán considerablemente ampliadas a lo largo de la siguiente centuria.  
La consolidación de los arrabales, junto con la amenaza de la guerra con Castilla, bajo el reinado de Pedro III el Ceremonioso, da lugar a la construcción de una nueva muralla de tapinería, iniciada en 1356 por el maestro cantero Guillem Nebot y enriquecida posteriormente por las monumentales puertas de Serranos (1392-1398) y Quart (1441-1460), que constituyen uno de los mejores exponentes de la arquitectura militar europea.  
Con el siglo XV se alcanza un espectacular crecimiento económico y demográfico, que tiene su plasmación en un desarrollo urbano sin precedentes, del que es muestra una floreciente arquitectura civil, que a través de casonas y grandes edificios públicos, da una nueva imagen ciudadana. Posteriormente, con la corte del duque de Calabria se produce la consolidación de las formas renacentistas en el seno de una sociedad humanista y aristocrática que funda la Universidad en 1500.  
Ya en el siglo XVII, la expulsión de los moriscos provocará la ruina del país con la bancarrota de la Taula de Canvis en 1613. No obstante, la Valencia seiscentista se convertirá, bajo el signo de la Contrarreforma, en una opulenta ciudad conventual que desarrolla un fecundo barroco decorativo. El establecimiento de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos en 1768, marca el inicio de la ordenación ilustrada de la ciudad, que desembocará finalmente en la elaboración de un plan de ensanche en 1777 que no llegará a ejecutarse.  
El crecimiento de la ciudad hace que las pequeñas reformas urbanas interiores sean totalmente insuficientes, por lo que en 1858 se aborda un primer intento de ensanche racionalista de la ciudad, que aunque no llega a ejecutarse, propicia el derribo de las murallas en 1865. Será finalmente en 1887, con la Restauración alfonsina, cuando se apruebe definitivamente el Plan de Ensanche, elaborado por los arquitectos Arnau, Calvo y Ferreres. Se ejecuta una trama en retícula, delimitada por el eje de las grandes vías, cuya disposición hipodámica tan sólo se consigue en el área comprendida entre la calle Colón y la Gran Vía Marqués del Turia, donde se asienta una nueva burguesía local que plasmará su nuevo estatus con grandes edificios historicistas y eclécticos que darán paso, posteriormente, a un peculiar modernismo neobarroco, que tiene sus máximos exponentes en los grandes edificios públicos, como los mercados de Colon y Central o la gran estación del Norte.  
El desarrollo urbano del Cabanyal participa conjuntamente de las mismas concepciones urbanísticas del ensanche de la ciudad, siendo un fiel reflejo del mismo, efectuado en menor escala y atendiendo a las peculiaridades propias del conjunto urbano. Al igual que en el ensanche, el primer proyecto de urbanización se da a finales del siglo XVIII, concretamente tras el incendio de 1796, en que, bajo los auspicios del capitán general Luis de Urbina, se redacta un proyecto de reconstrucción con manzanas regulares y una clara voluntad de estratificación social. Sin embargo, este proyecto ilustrado no se llevará a efecto, aunque sirvió de pauta para la reconstrucción definitiva del Cabanyal, efectuada tras el incendio de 1875, coincidiendo nuevamente con los proyectos de ensanche de la ciudad de Valencia, desarrollando una peculiar trama en retícula derivada de las alineaciones de las antiguas barracas, en las que se desarrolla una arquitectura popular de clara raigambre eclecticista.  
Tras el paréntesis que supuso la Guerra Civil, continuaron las reformas urbanas de carácter parcial, hasta que finalmente en 1946 se aprueba el Plan de Ordenación Urbana de Valencia y su Cintura, que plasmará una nueva concepción urbanística de carácter global, que rebasa los estrictos límites municipales. Sin embargo, el desarrollismo incontrolado de los años sesenta distorsionó toda esta nueva concepción, creando fuertes desequilibrios con los que se ha propiciado el abandono de grandes áreas urbanas del centro histórico en favor de nuevos centros administrativos y comerciales, lo que ha supuesto su marginación con un alto índice de degradación.  
ANEXO II  
Motivación de la delimitación propuesta  
Se ha delimitado la zona afectada por el expediente incoado considerando la propuesta inicial del expediente de 1978, así como las circunstancias urbanísticas y de situación real del conjunto histórico en el momento actual respecto al de la iniciación del expediente y el hecho de que, desde 1985, se dispone de una nueva Ley del Patrimonio Histórico Español, que remite y coordina con la política urbanística municipal una parte de la gestión de la tutela sobre el patrimonio histórico inmueble.  
Se ha optado por la redefinición de los límites del conjunto histórico basada en una valoración de la historia urbana de la ciudad en sus aspectos más singulares y valiosos dentro del conjunto patrimonial de la Comunidad Valenciana. Con un criterio restrictivo respecto a áreas consideradas inicialmente, pero que no pueden considerarse de especial relevancia de acuerdo con la legislación vigente y cuya tutela puede ser gestionada de manera idónea mediante el planeamiento municipal, se centra la delimitación en los siguientes ámbitos:  
\* Recinto amurallado (Ciutat Vella).  
\* Primer ensanche delimitado por las grandes vías y cauce del Turia.  
\* Núcleo original del ensanche del Cabanyal.  
En la definición de los espacios urbanos perimetrales de interés, como por ejemplo las grandes vías, se han incluido todas las parcelas y unidades de edificación recayentes a los mismos como elementos configuradores de dichos espacios. El cauce del Turia incluye el conjunto de puentes y pretiles históricos, el propio cauce y los espacios exteriores vinculados al mismo, como la Alameda y el recinto histórico de los Jardines del Real.  
ANEXO III  
Area afectada  
A) Descripción literal de la delimitación  
1. Descripción literal del área de Ciutat Vella  
Para fijar correctamente la delimitación del entorno de protección estableceremos previamente su origen y su sentido.  
Origen: encuentro de la alineación oeste del puente de las Glorias Valencianas con una línea en paralelo al pretil del río y a una distancia exterior al mismo de 18 metros.  
Sentido: horario.  
Desde el origen y en sentido horario, la línea discurre paralela al pretil del río, a 18 metros del mismo por su parte exterior, hasta llegar a la plaza de Santa Mónica, donde, incluyendo la plaza entera, recorre el límite de los edificios que la configuran y, a partir de la plaza de Santa Mónica, recorre la alineación de las edificaciones que discurren paralelas al pretil del río hasta llegar al encuentro con el límite de los Jardines del Real. En este punto, la línea discurre por el límite de los Jardines del Real con el espacio parcelado perteneciente al edificio de San Pío V, hasta llegar a un punto de encuentro con la línea que marca la alineación de la calle interior de los jardines y que nace en la puerta de los jardines que se abre a Blasco Ibáñez.  
Desde este punto, recorre la línea mencionada hasta encontrar la alineación de la calle General Elio e, incluyendo la misma calle, continúa por su alineación hasta el Llano del Real y en él, continuando su alineación, discurre por la alineación este del paseo de la Alameda y, siguiendo la misma, hasta la fachada de los cuarteles del ejército. A partir de este encuentro, la línea pasa por la alineación de fachada de los mismos e, incluyendo la alineación exterior de la rotonda de la plaza de Zaragoza, parte tangencialmente desde la misma hasta el puente de Aragón en su extremo sur y, recorriendo el mismo, hasta el encuentro con la línea quebrada que une las traseras de todas las parcelas y edificios recayentes a la Gran Vía Marqués del Turia y su continuación, Gran Vía Germanías, incluyendo chaflanes y plazas, y edificios y parcelas recayentes a estas mismas plazas, hasta encontrar, con el mismo criterio, la línea quebrada que une las traseras de edificios y parcelas recayentes a la Gran Vía Ramón y Cajal y su continuación, Gran Vía Fernando el Católico, hasta el final de la misma, incluyendo chaflanes y, desde el límite del último edificio chaflán, hasta encontrar la alineación oeste del puente de las Glorias Valencianas hasta el origen.  
2. Descripción literal del área del Cabanyal  
Para fijar correctamente la delimitación del entorno de protección estableceremos previamente un origen y un sentido.  
Origen: el vértice suroeste del encuentro entre las calles Mariano Cuber y Escalante.  
Sentido: horario.  
Desde el origen, toda la calle Escalante, en su alineación más alejada del mar, hasta el vértice noroeste del encuentro de la calle Escalante con la calle Remontes.  
Desde este punto, continúa por la alineación de la calle Remontes hasta hacer un quiebro de 45 grados en su encuentro con la calle de la Reina, hasta encontrar la alineación más cercana al mar de la calle Doctor Lluch, continuando por la misma hasta el encuentro con el vértice sureste del encuentro de la calle Doctor Lluch con la calle Mariano Cuber y, desde este vértice, en línea recta hasta el vértice sureste del encuentro con la calle Padre L. Navarro, a partir del cual la línea continúa la alineación de la misma hasta el encuentro con la calle Francisco Cubells, en su alineación sur, continuando por la misma hasta la alineación oeste de la calle Escalante y, desde este punto, hasta el origen.  
B) Delimitación gráfica  
Ver imagen



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML