Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4995, del 28-04-2005 (2005/4072)

RESOLUCIÓ de 30 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4995

Data del DOGV
:   28-04-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/4072

CVE


Data del document
:   30-03-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * [Tribunal de Les Aigües](javascript:void(0))
    * [València](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [cultura popular](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 30 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València. [2005/X4072]
  
Vist l'informe emés pel Servici de Patrimoni Arqueològic, Etnològic i Històric favorable a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València.
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, ha resolt:
  
Primer
  
Incoar expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València.
  
Segon
  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que permeten la seua precisa identificació, definir l'àmbit espacial i temporal, i fixar les normes de protecció del bé en l'annex que s'adjunta a la resolució.
  
Tercer
  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució a les comunitats de regants interessades i als ajuntaments de València, Paterna, Burjassot, Godella, Tavernes Blanques, Alboraia, Almàssera, Manises, Quart de Poblet, Aldaia, Alaquàs, Torrent, Picanya, Mislata, Xirivella, Paiporta, Benetússer, Sedaví, Alfafar, Llocnou de la Corona, Massanassa, Catarroja i Albal, així com comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva.
  
Quart
  
Publicar la present resolució amb el seu annex en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Cosa que fem pública als efectes oportuns.
  
València, 30 de març de 2005.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX
  
0. Introducció
  
El Tribunal de les Aigües constituïx, sense cap dubte, una de les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals dels valencians, definició dels béns immaterials mereixedors de la declaració de Bé d'Interés Cultural d'acord amb l'article 45.1 de la Llei 4/1998 del Patrimoni Cultural Valencià.
  
L'article 39 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana de 1982 establix l'especial obligació de la Generalitat Valenciana a coadjuvar en l'organització del Tribunal de les Aigües. La Llei Orgànica del Poder Judicial de 1985 reconeix, en l'article 19, el Tribunal de les Aigües com a Tribunal Consuetudinari i Tradicional, en desplegament de l'article 125 de la Constitució espanyola de 1978. I l'exposició de motius de la Llei d'Aigües de 1985 el menciona expressament com a institució tradicional exemplar a tindre en compte en l'adaptació dels regadius a les necessitats de la societat contemporània.
  
El tribunal gaudix d'un ampli grau de reconeixement local, nacional i internacional. No obstant això, fins al moment no ha sigut objecte de reconeixement patrimonial específic. La candidatura del tribunal a la Proclamació de les Obres Mestres del Patrimoni Oral i Immaterial, formalitzada en el Consell de Patrimoni Històric fet a Santiago de Compostel·la al juny de 2004, posa de manifest la urgència d'arbitrar este reconeixement en l'àmbit de la Comunitat Valenciana i de l'Estat Espanyol.
  
1. Descripció
  
Composició i àmbit territorial
  
El Tribunal de les Aigües està integrat pels síndics que presidixen huit de les comunitats de regants que reguen l'àmbit de l'Horta de València més pròxim a la capital del Túria, espai tradicionalment conegut com l'Horta de València, a saber: Tormos, Rascanya i Mestalla a la ribera septentrional del riu Túria; Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata i Rovella a la meridional.
  
El síndic de Mislata representa, així mateix, els regants del braç de Xirivella, que té ordenances pròpies. Per la seua banda, la séquia reial de Montcada, que constituïx el sistema hidràulic de major extensió de l'Horta, té tribunal propi des de 1268.
  
Els síndics són triats democràticament en el si de cada comunitat de regants per mitjà del vot dels seus membres reunits en una junta general, i han de ser llauradors, propietaris i cultivadors directes de les seues terres, triats, a més, per gaudir d'una alta consideració moral i cultural entre els comuners, aspecte que reforça l'auctoritas del tribunal.
  
Funcions
  
El tribunal té una doble funció, jurídica i governativoadministrativa, orientada al bon funcionament del complex sistema de regadiu d'arrelam andalusí que articula l'Horta més pròxima a la ciutat de València, l'Horta.
  
Des de l'òptica jurídica, el tribunal té com a funció dirimir els conflictes per l'ús de l'aigua i del sistema de séquies entre els regants de les comunitats representades, i entre estos i tercers aliens a les comunitats.
  
Des de l'òptica governativoadministrativa, el tribunal coneix i tracta sobre els assumptes propis de les comunitats que l'integren, i vetla per la correcta distribució de les aigües de reg que constituïxen la dotació històrica de les comunitats representades, en especial per l'aprofitament de les aigües del pantà de Benaixeve.
  
La cort dels llauradors
  
Per al desenvolupament de la seua comesa jurídica, els síndics de les comunitats de regants de Tormos, Rascanya, Mestalla, Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata i Rovella es reunixen tots els dijous (excepte els que van de Nadal a Reis i quan és festiu, que se celebra els dimecres) a la porta dels Apòstols de la catedral de València en sonar, al migdia, la campana del Miquelet.
  
El seu procediment, oral, se substancia íntegrament en valencià. El seu funcionament és expeditiu i eficaç: produïda una infracció a les ordenances, el guarda de la séquia cita l'infractor perquè comparega davant el Tribunal de les Aigües el dijous immediat. Si no hi acudix, se'l torna a citar dos vegades més (les dos primeres citacions, el guarda de manera verbal, i la tercera, l'agutzil del tribunal i per papereta), i en no comparéixer a la tercera citació, es dóna per admesa la denúncia en totes les seues parts i amb totes les seues conseqüències, de manera que se'l jutja i se'l condemna en rebel·lia.
  
Una vegada constituït el tribunal, l'agutzil, després de demanar permís al president, crida de viva veu els denunciats de cada una de les séquies. En cas que hi haja denunciats, entren al recinte el denunciat i el denunciant, acompanyats del guarda de la séquia a la qual pertanyen. El denunciant, personalment (o si és el cas el guarda), formula l'acusació. El denunciat es defén també personalment, i pot aportar proves noves i/o testimonis. El president del tribunal i els altres síndics poden fer totes les preguntes necessàries per a la millor informació del cas, i fins i tot, si és necessari, es pot arribar a suspendre la sessió perquè els membres del tribunal puguen anar a veure els fets al lloc on s'han desenvolupat i en presència dels interessats.
  
Sense més tràmits, el tribunal delibera i sentencia, i el president pronuncia en l'acte la fórmula tradicional: ?Este tribunal l'absol?; o ?Este tribunal el condemna a pena, costos, danys i perjuins segons ordenances?. Les resolucions són inapel·lables i la sanció s'aplica segons les ordenances de cada séquia.
  
Perquè la imparcialitat siga més palpable, el síndic, a la séquia del qual pertany el denunciat, no intervé ni en la deliberació ni en la votació de la sentència; només contesta les preguntes del president, si este considera necessari formular-li-les. I també, en nom de la imparcialitat, si el president és del mateix costat del riu que el denunciat jutjarà el vicepresident, que és del costat contrari del riu.
  
Cal tindre present que des dels anys 40 del segle XX hi ha un llibre de sentències on es registren de manera succinta les causes resoltes pel tribunal, amb indicació de la comunitat de regants interessada, del braç o canal secundari de la séquia on té lloc el litigi, la identificació del denunciat i el denunciant, una descripció concisa dels fets i de la sentència. Estes anotacions s'efectuen després de la celebració del juí.
  
La Junta dels Síndics
  
Per al desenvolupament de la seua comesa governativoadministrativa, els síndics de les comunitats de regants de Tormos, Rascanya, Mestalla, Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata i Rovella, als quals s'unix el síndic de Xirivella, es constituïxen, de manera ordinària, en junta a la casa vestuari, immoble ubicat enfront de la porta dels Apòstols de la catedral, una vegada el tribunal ha alçat la seua sessió. Els síndics són assistits per al desenvolupament de les dites funcions per un secretari i un lletrat assessor (si n'hi ha), i pels lletrats de les distintes comunitats de regants.
  
La Junta dels Síndics també pot constituir-se de manera extraordinària a criteri del president del tribunal, o a petició d'algun dels síndics. A diferència del que ocorre amb el funcionament jurídic del tribunal, que és totalment oral, els múltiples assumptes tractats per la Junta dels Síndics són anotats en un llibre d'actes.
  
Entre els assumptes més habituals, es compten el repartiment de despeses entre les comunitats, adoptar acords d'interés processal que constituïxen doctrina per al tribunal, exercir el règim disciplinari sobre els seus subordinats (actuant de manera oral i succinta), la petició d'aigua de gràcia als alcaldes dels pobles-castell (Vilamarxant, Benaguasil, la Pobla de Vallbona i Riba-roja), i la declaració de sequera, amb el consegüent establiment del repartiment per tanda ordinari en les diferents comunitats de regants del tribunal i entre estes, o, en els casos més greus, amb la consegüent sol·licitud a l'autoritat administrativa de l'establiment del repartiment per tanda extraordinari entre els pobles-castell, la séquia reial de Montcada i les comunitats de regants del tribunal.
  
2. Valors patrimonials
  
El Tribunal de les Aigües, herència viva del sistema de govern de les aigües a l'Horta en època islàmica, té un valor excepcional des de l'òptica històrica, antropològica i jurídica, i és un dels principals trets definitoris de la identitat cultural dels valencians, tant com la seua llengua, en què s'expressen els seus veredictes. La seua significació excedix molt el marc de la Comunitat Valenciana, ja que constituïx un monument del procés històric de gènesi i transferència de la refinada cultura de l'aigua andalusina des dels seus orígens al pròxim orient i al nord d'Àfrica fins al Nou Món. Un tresor del Patrimoni Cultural Immaterial Valencià amb una indubtable dimensió universal.
  
Valor històric
  
Encara que no es conserva documentació explícita sobre els orígens de la institució, hi ha un consens pràcticament unànime entre els investigadors sobre les seues arrels musulmanes. Vicent Giner Boira, lletrat del tribunal, va fonamentar els orígens musulmans de la institució en la concessió per Jaume I d'Aragó als pobladors del regne de l'aprofitament franc de les séquies i aigües ?segons que antigament és i va ser establit i acostumat en els temps dels sarraïns- (Fur XXXV de Jaume I), i en el fet que el tribunal es reunisca els dijous, vespra del dia de descans setmanal en el món musulmà, a la porta dels Apòstols de la catedral, antiga mesquita major de València.
  
Per la seua banda, Thomas F. Glick, autor d'Irrigation and Society in Medieval Valencia (Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1970), abona les argumentacions de Giner Boira, i afig l'evidència empírica que avala l'existència del tribunal en els segles xiv i xv, la Cort dels Sequiers. L'anàlisi exhaustiva de la documentació valenciana va permetre a l'investigador nord-americà constatar que el ?temps dels moros- constituïa un argument d'autoritat recurrent en els pleits baix medievals en matèria d'aigües; un fet que, sovint, responia a una continuïtat real del disseny físic i institucional dels sistemes valencians de regadiu des de l'època islàmica.
  
L'expulsió en massa de la població musulmana de l'Horta no va ser obstacle per a la supervivència de la cort dels sequiers. El Tribunal de les Aigües va ser assumit pels conquistadors cristians, ja que la seua continuïtat, així com la de les ordenances, usos i costums de les comunitats de regants, garantia la continuïtat del fèrtil paisatge de regadiu que fonamentava la riquesa i el benestar de la capital del nou regne.
  
La Nova Planta jurídica i administrativa implantada per Felip V en 1707, que va suposar la pèrdua de la legislació foral valenciana a favor de les lleis i del règim polític de Castella, no va suposar la desaparició del tribunal. Molt al contrari, la majoria de les ordenances de les comunitats de regants en vigor, traduïdes al castellà, van ser ratificades pels Borbó.
  
La cort dels llauradors també va aconseguir sobreviure al principi d'unitat jurisdiccional imposat per les diferents constitucions espanyoles aprovades al llarg del segle XIX. Quan les Corts de Cadis es van proposar l'abolició de les jurisdiccions i tribunals particulars característics de l'Antic Règim, el diputat valencià Francesc Xavier Borrull i Vilanova va efectuar una encesa defensa del tribunal.
  
El desenvolupament de la moderna legislació sectorial en matèria d'aigües va referendar la continuïtat del tribunal. Les Lleis d'Aigües de 1866 i 1879 lloen expressament la institució valenciana. En especial, l'última d'estes, redactada per Antonio Rodríguez de Cepeda, catedràtic de la Universitat de València, va fer del tribunal un model per a la constitució de jurats de regs en totes i cada una de les comunitats de regants espanyoles, model que va ser exportat a Iberoamèrica.
  
L'eficàcia del Tribunal de les Aigües com a jurat col·legiat i com a junta mancomunada de síndics encarregats de garantir la bona pràctica del reg, i de facilitar la resolució de les disputes sobre l'ús de l'aigua, tan abundants amb anterioritat a la construcció dels grans embassaments de regulació a la conca del Túria, explica la seua pervivència al llarg dels segles, amb independència dels profunds canvis experimentats per l'ordenament polític i institucional d'Espanya.
  
Valor jurídic
  
El professor Víctor Fairén Guillén, en la seua obra El Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia y su proceso, assenyala que el procediment del Tribunal de les Aigües presenta quatre notes distintives que constituïxen un objectiu ideal per a tota cort de justícia:
  
Concentració: en el moment del juí, el tribunal té totes les dades necessàries per a procedir judicialment.
  
Oralitat: tot el juí es desenvolupa verbalment, des de l'exposició de la denúncia pel denunciant, la defensa del denunciat, els aclariments del guarda i les preguntes dels components del tribunal, i fins i tot la sentència, (que posteriorment es documenta per escrit molt succintament).
  
Rapidesa: tal vegada siga una de les característiques més cridaneres d'este tribunal, i potser la que més ha influït en la seua supervivència. Si el denunciat acudix a la primera citació es resol eixe mateix dia, si no, es pot dilatar el procés fins a dos setmanes més, però a la tercera, sense excusa, se'l jutja en rebel·lia, sense estar present.
  
Economia: els juís ocasionen unes despeses mínimes. Els jutges que formen el tribunal, és a dir, els síndics, no perceben cap sou per la seua funció, ni tan sols dieta. El condemnat només ha de pagar la multa estipulada per les ordenances i les despeses del guarda o de l'agutzil per la citació, que constituïxen les costes processals. A més del pagament, si és el cas, de les responsabilitats econòmiques derivades dels danys i perjuís que s'hagen produït.
  
Com ja s'ha comentat, les Lleis d'Aigües de 1866 i 1879 reconeixen el valor del Tribunal de les Aigües, constituït en model per als jurats de regs de les comunitats de regants previstos per l'última. Este model organitzatiu, inspirat pel mil·lenari tribunal valencià, va ser assumit per la legislació en matèria d'aigües de diversos països iberoamericans. En 1967, Vicent Giner Boira, lletrat assessor del Tribunal de les Aigües, va impulsar la constitució de l'Associació Internacional de Dret d'Aigües (International Association for Water Law), organisme consultiu no governamental de l'Organització de les Nacions Unides (ONU) en la matèria. En 1997 i 1998, la UNESCO va auspiciar sengles trobades que, sota l'epígraf ?La gestió de l'aigua en el segle xxi?, van servir per a reforçar el reconeixement internacional del tribunal, la mil·lenària tradició del qual va justificar la proposta de València com a futura seu d'un centre internacional per a la prevenció i gestió dels conflictes de l'aigua.
  
Valor etnològic
  
Sistemes tecnològics extensos i complexos gestionats directament pels llauradors (democràcia hidràulica)
  
La Comunitat de Regants és el suport de la comunitat local
  
Pertinença a un espai i comunitat d'àmbit comarcal
  
Coneixement del medi i capacitat d'adaptació al medi i al tipus de cultiu
  
Senyal d'identitat del poble valencià
  
El Tribunal de les Aigües va ser, durant els quasi tres segles que hi ha entre els decrets de Nova Planta de 1707 i l'Estatut d'Autonomia de 1982, l'única instància jurídica, administrativa i governativa, el procediment i les resolucions de la qual s'expressaven íntegrament en valencià. Al llarg de la història, nombroses personalitats del món acadèmic i cultural han manifestat el seu respecte i la seua admiració pel mil·lenari tribunal, considerat màxim exponent de la sàvia, exemplar i mil·lenària cultura de l'aigua dels llauradors valencians.
  
El tribunal, identificat com a epítom de la cultura valenciana de l'aigua, ha sigut immortalitzat en lletra impresa per una plèiade de literats, juristes, historiadors, geògrafs i erudits, entre els quals es troben Vicent Blasco i Ibáñez, Francesc Xavier Borrull i Vilanova, François-Jacques Jaubert de Passa, Clements Marckham, Maurice Aymard, Víctor Fairén Guillén o Vicent Giner Boira. El tribunal, així mateix, ha inspirat l'obra gràfica i pictòrica d'artistes com Tomás Rocafort, Gustave Dorée, Bernardo Ferrándiz, Josep Benlliure, Ernest Furió o Artur Ballester. La Cort dels Llauradors sempre ha format part de la iconografia i l'imaginari col·lectiu dels valencians.
  
En justa correspondència amb la seua significació patrimonial, l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana va establir en l'article 39 l'especial obligació de la Generalitat Valenciana a coadjuvar en l'organització del Tribunal de les Aigües.
  
3. Mesures de protecció del bé
  
Els valors que determinen la incoació es basen en el seu caràcter de representació ritual, lligada a un espai temporal en què es duen a terme les seues reunions, a un espai físic concret (porta dels Apòstols de la Catedral de València) i un territori (l'Horta de València), i les seues característiques úniques, tant a la Comunitat Valenciana com a la resta de l'Estat Espanyol.
  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià s'establix com a mesura de protecció que qualsevol canvi formal de la representació haja de ser comunicat a la Direcció General competent en matèria de patrimoni cultural per al seu estudi i autorització, si és el cas.
  
S'encomana a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural que garantisca que l'estudi i la documentació d'esta manifestació cultural es faça amb criteris científics i amb incorporació dels testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.
  
La conservació del Tribunal de les Aigües està supeditada a la conservació de les comunitats de regants, i de la pràctica de l'agricultura tradicional de regadiu a l'Horta de València, per la qual cosa la Generalitat Valenciana, en coordinació amb les entitats locals implicades i les comunitats de regants, arbitrarà les mesures oportunes per a garantir la pervivència d'esta ancestral institució. Estes podran articular-se a través del Pla d'Acció Territorial de l'Horta Valenciana que preveu l'article 22 de la Llei 4/2004, de 30 de juny, d'Ordenació del Territori i Protecció del Paisatge.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4995, del 28-04-2005 (2005/4072)

RESOLUCIÓN de 30 de marzo de 2005, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial, a favor del Tribunal de las Aguas de Valencia.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4995

Fecha DOGV
:   28-04-2005

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2005/4072

CVE


Fecha del documento
:   30-03-2005

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Análisis jurídico

 Descriptores 

:   * [Tribunal de Las Aguas](javascript:void(0))
    * [València](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [cultura popular](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 30 de marzo de 2005, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial, a favor del Tribunal de las Aguas de Valencia. [2005/X4072]
  
Visto el informe emitido por el Servicio de Patrimonio Arqueológico, Etnológico e Histórico favorable a la incoación del expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial, a favor del Tribunal de las Aguas de Valencia.
  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley de la Generalitat Valenciana 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, ha resuelto:
  
Primero
  
Incoar expediente de declaración como Bien de Interés Cultural Inmaterial, a favor del Tribunal de las Aguas de Valencia.
  
Segundo
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir los detalles que permitan su precisa identificación, definir el ámbito espacial y temporal, y fijar las normas de protección del bien en el anexo que se adjunta a la resolución.
  
Tercero
  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, notificar esta resolución a las comunidades de regantes interesadas y los Ayuntamientos de Valencia, Paterna, Burjassot, Godella, Tavernes Blanques, Alboraia, Almàssera, Manises, Quart de Poblet, Aldaia, Alaquàs, Torrent, Picanya, Mislata, Xirivella, Paiporta, Benetússer, Sedaví, Alfafar, Llocnou de la Corona, Massanassa, Catarroja y Albal así como comunicarla al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva.
  
Cuarto
  
Publicar la presente resolución con su anexo en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.
  
Lo que se hace público a los efectos oportunos.
  
Valencia, 30 de marzo de 2005.- El director general de Patrimonio Cultural Valenciano: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANEXO
  
0. Introducción
  
El Tribunal de las Aguas constituye, sin lugar a dudas, una de las manifestaciones más representativas y valiosas de la cultura y los modos de vida tradicionales de los valencianos, definición de los bienes inmateriales merecedores de la declaración de Bien de Interés Cultural de acuerdo con el artículo 45.1 de la Ley 4/1998 del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
El art. 39 del Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana de 1982 establece la especial obligación de la Generalitat Valenciana en coadyuvar en la organización del Tribunal de las Aguas. La Ley Orgánica del Poder Judicial de 1985 reconoce en su art. 19 al Tribunal de las Aguas como Tribunal Consuetudinario y Tradicional, en desarrollo del art. 125 de la Constitución española de 1978. Y la exposición de motivos de la Ley de Aguas de 1985 lo cita expresamente como institución tradicional ejemplar a tener en cuenta en la adaptación de los regadíos a las necesidades de la sociedad contemporánea.
  
El Tribunal goza de un amplio grado de reconocimiento local, nacional e internacional. Sin embargo, hasta el momento no ha sido objeto de reconocimiento patrimonial específico. La candidatura del Tribunal a la Proclamación de las Obras Maestras del Patrimonio Oral e Inmaterial, formalizada en el Consejo de Patrimonio Histórico celebrado en Santiago de Compostela en junio de 2004, pone de manifiesto la urgencia de arbitrar dicho reconocimiento en el ámbito de la Comunidad Valenciana y del Estado Español.
  
1. Descripción
  
Composición y ámbito territorial
  
El Tribunal de las Aguas está integrado por los síndicos que presiden ocho de las comunidades de regantes que riegan el ámbito de la Huerta de Valencia más próximo a la capital del Turia, espacio tradicionalmente conocido como la Vega de Valencia, a saber: Tormos, Rascaña y Mestalla en la ribera septentrional del río Turia; Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata y Rovella en la meridional.
  
El síndico de Mislata representa así mismo a los regantes del brazo de Xirivella, que cuenta con ordenanzas propias. Por su parte, la Real Acequia de Moncada, que constituye el sistema hidráulico de mayor extensión de la Huerta, dispone de tribunal propio desde 1268.
  
Los síndicos son elegidos democráticamente en el seno de cada comunidad de regantes mediante el voto de sus miembros reunidos en Junta General y deben ser labradores, propietarios y cultivadores directos de sus tierras, elegidos, además, por gozar de una alta consideración moral y cultural entre los comuneros, aspecto que refuerza la auctoritas del Tribunal.
  
Funciones
  
El Tribunal tiene una doble función, jurídica y gubernativo-administrativa, orientada al buen funcionamiento del complejo sistema de regadío de raigambre andalusí que articula la Huerta más próxima a la ciudad de Valencia, la Vega.
  
Desde la óptica jurídica, el Tribunal tiene como función dirimir los conflictos por el uso del agua y del sistema de acequias entre los regantes de las comunidades representadas, y entre estos y terceros ajenos a las comunidades.
  
Desde la óptica gubernativo-administrativa, el Tribunal conoce y trata sobre los asuntos propios de las comunidades que lo integran, y vela por la correcta distribución de las aguas de riego que constituyen la dotación histórica de las comunidades representadas, en especial por el aprovechamiento de las aguas del pantano de Benagéber.
  
La corte de los labradores
  
Para el desarrollo de su cometido jurídico, los síndicos de las comunidades de regantes de Tormos, Rascaña, Mestalla, Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata y Rovella se reúnen todos los jueves (excepto los que van de Navidad a Reyes y cuando es festivo, que se celebra los miércoles) en la puerta de los Apóstoles de la Catedral de Valencia al sonar al mediodía la campana del Micalet.
  
Su procedimiento, oral, se sustancia íntegramente en valenciano. Su funcionamiento es expeditivo y eficaz: producida una infracción a las Ordenanzas, el guarda de la Acequia cita al infractor para que comparezca ante el Tribunal de las Aguas el jueves inmediato. Si no acudiese, se le vuelve a citar por dos veces más (las dos primeras citaciones, por el guarda de forma verbal, y la tercera, por el alguacil del Tribunal y por papeleta), y al no comparecer a la tercera citación, se da por admitida la denuncia en todas sus partes y con todas sus consecuencias, juzgándose y condenándosele en rebeldía.
  
Una vez constituido el Tribunal, el alguacil, después de pedir permiso al presidente, llama de viva voz a los denunciados de cada una de las acequias. En el caso de que haya denunciados, entran en el recinto el denunciado y el denunciante, acompañados del guarda de la Acequia a la que pertenecen. El denunciante, personalmente (o en su caso el Guarda), formula la acusación. El denunciado se defiende también personalmente y puede aportar pruebas nuevas y/o testigos. El presidente del Tribunal y los demás síndicos pueden hacer todas las preguntas necesarias para la mejor información del caso, e incluso, si fuera necesario, se puede llegar a suspender la sesión para que los miembros del Tribunal puedan ir a ver los hechos en el lugar donde se han desarrollado y en presencia de los interesados.
  
Sin más trámites, el Tribunal delibera y sentencia, pronunciando el presidente en el acto la fórmula tradicional: ?Este Tribunal l'absol?; o ?Este tribunal el condemna a pena, costos, danys i perjuins segons ordenances?. Los fallos son inapelables y la sanción se aplica según las Ordenanzas de cada Acequia.
  
Para que la imparcialidad sea más palpable, el Síndico a cuya acequia pertenece el denunciado no interviene ni en la deliberación ni en la votación de la sentencia; sólo contesta a las preguntas del Presidente, si éste considera necesario formulárselas. Y también en aras a la imparcialidad, si el Presidente es del mismo lado del río que el denunciado, juzgará el Vicepresidente, que es del lado contrario del río.
  
Hay que tener presente que desde los años 40 del siglo XX existe un libro de sentencias donde se registra de manera sucinta las causas resueltas por el Tribunal, con indicación de la Comunidad de Regantes interesada, del brazo o canal secundario de la acequia donde tiene lugar el litigio la identificación del denunciado y denunciante, una descripción escueta de los hechos y de la sentencia. Estas anotaciones se efectúan con posterioridad a la celebración del juicio.
  
La Junta de los síndicos
  
Para el desarrollo de su cometido gubernativo-administrativa, los síndicos de las comunidades de regantes de Tormos, Rascaña, Mestalla, Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata y Rovella, a los que se une el síndico de Xirivella, se constituyen de forma ordinaria en Junta en la Casa-Vesturario, inmueble ubicado frente a la Puerta de los Apóstoles de la Catedral, una vez el Tribunal ha levantado su sesión. Los síndicos son asistidos para el desarrollo de dichas funciones por un secretario y un letrado asesor (de haberlo), y por los letrados de las distintas comunidades de regantes.
  
La Junta de los síndicos también puede constituirse de forma extraordinaria a criterio del Presidente del Tribunal, o a petición de alguno de los síndicos. A diferencia de lo que ocurre con el funcionamiento jurídico del Tribunal, que es totalmente oral, los múltiples asuntos tratados por la Junta de los síndicos son anotados en un Libro de Actas.
  
Entre los asuntos más habituales, se cuentan el reparto de gastos entre las comunidades, adoptar acuerdos de interés procesal que constituyen doctrina para el tribunal, ejercer el régimen disciplinario sobre sus subordinados (actuando de forma oral y sucinta), la petición de agua de gracia a los alcaldes de los pueblos-castillo (Vilamarxant, Benaguasil, la Pobla de Vallbona y Riba-roja), y la declaración de sequía, con el consiguiente establecimiento del tandeo ordinario en y entre las diferentes comunidades de regantes del Tribunal, o, en los casos más graves, con la consiguiente solicitud a la autoridad administrativa del establecimiento del tandeo extraordinario entre los pueblos-castillo, la Real Acequia de Moncada y las comunidades de regantes del Tribunal.
  
2. Valores patrimoniales
  
El Tribunal de las Aguas, herencia viva del sistema de gobierno de las aguas en la Huerta en época islámica, posee un valor excepcional desde la óptica histórica, antropológica y jurídica, siendo uno de los principales rasgos definitorios de la identidad cultural de los valencianos, tanto como su lengua, en la que se expresan sus veredictos. Su significación excede con mucho el marco de la Comunidad Valenciana puesto que constituye un monumento del proceso histórico de génesis y transferencia de la refinada cultura del agua andalusí desde sus orígenes en el próximo oriente y en el norte de Africa hasta el Nuevo Mundo. Un tesoro del Patrimonio Cultural Inmaterial Valenciano con una indudable dimensión universal.
  
Valor histórico
  
Aunque no se conserva documentación explícita acerca de los orígenes de la institución, existe un consenso prácticamente unánime entre los investigadores acerca de sus raíces musulmanas. Vicente Giner Boira, letrado del Tribunal, fundamentó los orígenes musulmanes de la institución en la concesión por Jaime I de Aragón a los pobladores del reino del aprovechamiento franco de las acequias y aguas ?según que antiguamente es y fue establecido y acostumbrado en tiempos de sarracenos- (Fuero XXXV de Jaime I), y en el hecho de que el Tribunal se reúna los jueves, víspera del día de descanso semanal en el mundo musulmán, en la puerta de los Apóstoles de la catedral, antigua mezquita mayor de Valencia.
  
Por su parte, Thomas F. Glick, autor de Irrigation and Society in Medieval Valencia (Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1970), respalda las argumentaciones de Giner Boira, y añade evidencia empírica que avala la existencia del Tribunal en los siglos XIV y XV, la Cort dels Sequiers. El análisis exhaustivo de la documentación valenciana permitió al investigador norteamericano constatar que el ?tiempo de los moros- constituía un argumento de autoridad recurrente en los pleitos bajomedievales en materia de aguas; un hecho que, a menudo, respondía a una continuidad real del diseño físico e institucional de los sistemas valencianos de regadío desde época islámica.
  
La expulsión en masa de la población musulmana de la Huerta no fue óbice para la supervivencia de la corte de los acequieros. El Tribunal de las Aguas fue asumido por los conquistadores cristianos puesto que su continuidad, así como la de las ordenanzas, usos y costumbres de las comunidades de regantes, garantizaba la continuidad del fértil paisaje de regadío que fundamentaba la riqueza y el bienestar de la capital del nuevo reino.
  
La Nueva Planta jurídica y administrativa implantada por Felipe V en 1707, que supuso la pérdida de la legislación foral valenciana en favor de las leyes y del régimen político de Castilla, no supuso la desaparición del Tribunal. Muy al contrario, la mayoría de las ordenanzas de las comunidades de regantes en vigor, traducidas al castellano, fueron ratificadas por los Borbones.
  
La corte de los labradores también logró sobrevivir al principio de unidad jurisdiccional impuesto por las diferentes constituciones españolas aprobadas a lo largo del siglo XIX. Cuando las Cortes de Cádiz se propusieron la abolición de las jurisdicciones y tribunales particulares características del Antiguo Régimen, el diputado valenciano Francisco Javier Borrull y Vilanova efectuó una encendida defensa del Tribunal.
  
El desarrollo de la moderna legislación sectorial en materia de aguas refrendó la continuidad del Tribunal. Las Leyes de Aguas de 1866 y 1879 loan expresamente la institución valenciana. En especial, la última de ellas, redactada por Antonio Rodríguez de Cepeda, catedrático de la Universidad de Valencia, hizo del Tribunal un modelo para la constitución de Jurados de Riegos en todas y cada una de las comunidades de regantes españolas, modelo que fue exportado a Iberoamérica.
  
La eficacia del Tribunal de las Aguas como jurado colegiado y como junta mancomunada de síndicos encargados de garantizar la buena práctica del riego, y de facilitar la resolución de las disputas el uso del agua, tan abundantes con anterioridad a la construcción de los grandes embalses de regulación en la cuenca del Turia, explica su pervivencia a lo largo de los siglos, con independencia de los profundos cambios experimentados por el ordenamiento político e institucional de España.
  
Valor jurídico
  
El profesor Victor Fairén Guillén, en su obra ?El Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia y su proceso?, señala que el procedimiento del Tribunal de las Aguas presenta cuatro notas distintivas que constituyen un objetivo ideal para toda corte de justicia:
  
Concentración: en el momento del juicio, el Tribunal tiene todos los datos precisos para proceder judicialmente.
  
Oralidad: todo el juicio se desarrolla verbalmente, desde la exposición de la denuncia por el denunciante, la defensa del denunciado, las aclaraciones del Guarda y las preguntas de los componentes del Tribunal, e incluso la sentencia, (que posteriormente se documenta por escrito muy sucintamente).
  
Rapidez: tal vez sea una de las características más llamativas de este Tribunal, y quizá la que más ha influido en su supervivencia. Si el denunciado acude a la primera citación se resuelve ese mismo día, si no se puede dilatar el proceso hasta dos semanas más, pero a la tercera, sin excusa, se le juzga ?en rebeldía?, sin estar presente.
  
Economía: los juicios ocasionan unos gastos mínimos. Los jueces que forman el Tribunal, es decir, los Síndicos, no perciben ningún sueldo por su función, ni siquiera dieta. El condenado sólo debe pagar la multa estipulada por las Ordenanzas y los gastos del guarda o del alguacil por la citación, que constituyen las costas procesales. Además del pago, en su caso, de las responsabilidades económicas derivadas de los daños y perjuicios que se hayan producido.
  
Como ya se ha comentado, las leyes de aguas de 1866 y 1879 reconocen el valor del Tribunal de las Aguas, constituido en modelo para los Jurados de Riegos de las comunidades de regantes previstos por la última. Este modelo organizativo, inspirado por el milenario Tribunal valenciano, fue asumido por la legislación en materia de aguas de diversos países iberoamericanos. En 1967, Vicente Giner Boira, letrado asesor del Tribunal de las Aguas, impulsó la constitución de la Asociación Internacional de Derecho de Aguas (International Association for Water Law), organismo consultivo no gubernamental de la Organización de las Naciones Unidas (ONU) en la materia. En 1997 y 1998, la UNESCO auspició sendos encuentros que, bajo el epígrafe ?La gestión del agua en el siglo XXI?, sirvieron para reforzar el reconocimiento internacional del Tribunal, cuya milenaria tradición justificó la propuesta de Valencia como futura sede de un centro internacional para la prevención y gestión de los conflictos del agua.
  
Valor etnológico
  
Sistemas tecnológicos extensos y complejos gestionados directamente por los labradores (democracia hidráulica)
  
La Comunidad de regantes es el soporte de la comunidad local
  
Pertenencia a un espacio y comunidad de ámbito comarcal
  
Conocimiento del medio y capacidad de adaptación al medio y al tipo de cultivo
  
Seña de identidad del pueblo valenciano
  
El Tribunal de las Aguas fue, durante los casi tres siglos que median entre los decretos de Nueva Planta de 1707 y el Estatuto de Autonomía de 1982, la única instancia jurídica, administrativa y gubernativa cuyo procedimiento y cuyas resoluciones se expresaban íntegramente en lengua valenciana. A lo largo de la Historia, numerosas personalidades del mundo académico y cultural han manifestado su respeto y su admiración por el milenario Tribunal, considerado máximo exponente de la sabia, ejemplar y milenaria cultura del agua de los labradores valencianos.
  
El Tribunal, identificado como epítome de la cultura valenciana del agua, ha sido inmortalizado en letra impresa por una pléyade de literatos, juristas, historiadores, geógrafos y eruditos, entre los que se cuentan Vicente Blasco Ibáñez, Francesc Xavier Borrull y Vilanova, François-Jacques Jaubert de Passa, Clements Marckham, Maurice Aymard, Víctor Fairén Guillén o Vicente Giner Boira. El Tribunal, así mismo, ha inspirado la obra gráfica y pictórica de artistas como Tomás Rocafort, Gustave Dorée, Bernardo Ferrándiz, José Benlliure, Ernest Furió o Artur Ballester. La Corte de los Labradores siempre ha formado parte de la iconografía y el imaginario colectivo de los valencianos.
  
En justa correspondencia con su significación patrimonial, el Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana estableció en su artículo 39 la especial obligación de la Generalitat Valenciana en coadyuvar en la organización del Tribunal de las Aguas.
  
3. Medidas de protección del bien
  
Los valores que determinan la incoación se basan en su carácter de representación ritual, ligada a un espacio temporal en el que se llevan a cabo sus reuniones, a un espacio físico concreto (Puerta de los Apóstoles de la Catedral de Valencia) y un territorio (la huerta de Valencia), y sus características únicas, tanto en la Comunidad Valenciana como en el resto del Estado Español.
  
De conformidad con los artículos 28 y 45 de la Ley de la Generalitat Valenciana 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano se establece como medida de protección que cualquier cambio formal de la representación deba ser comunicado a la Dirección General competente en materia de patrimonio cultural para su estudio y autorización, en su caso.
  
Se encomienda a la Dirección General competente en materia de patrimonio cultural que garantice que el estudio y la documentación de esta manifestación cultural se haga con criterios científicos y con incorporación de los testimonios disponibles a soportes materiales que garanticen su pervivencia.
  
La conservación del Tribunal de las Aguas está supeditada al mantenimiento de las comunidades de regantes, y de la práctica de la agricultura tradicional de regadío en la Huerta de Valencia, por lo que la Generalitat Valenciana, en coordinación con las entidades locales implicadas y las comunidades de regantes, arbitrará las medidas oportunas para garantizar la pervivencia de esta ancestral institución. Éstas podrán articularse a través del Plan de Acción Territorial de la Huerta Valenciana que prevé el artículo 22 de la Ley 4/2004, de 30 de junio, de Ordenación del Territorio y Protección del Paisaje.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML