Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 7261, del 25-04-2014 (2014/3695)

RESOLUCIÓ de 23 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7261

Data del DOGV
:   25-04-2014

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2014/3695

CVE


Data del document
:   23-04-2014

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 23 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer. [2014/3695]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i la defensa de la identitat i dels valors i interessos del poble valencià, i pel respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
Per altra part, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, establix en l'article 45 que seran declarats béns immaterials d'interés cultural aquelles activitats, creacions, coneixements, pràctiques, usos i tècniques representatius de la cultura tradicional valenciana, així com aquelles manifestacions culturals que siguen expressió de les tradicions del poble valencià en el seues manifestacions musicals, artístiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
  
La representació dels miracles de sant Vicent té un inequívoc valor patrimonial. Expressió viva i popular d'un poble, d'origen veïnal, sorgits i perfeccionats a través del temps com a manifestació artística, cultural, devocional, satírica i com a expressió festiva singular. Posseïxen en si mateixos un alt nivell de qualitat estètica, i disposen d'una estructura conceptual, simbòlica i d'expressió popular que ha determinat la seua continuïtat i evolució, sense perdre el seu sentit consuetudinari, a més de propiciar i impulsar la llengua valenciana. Un dels seus valors és que la representació té lloc en un espai públic, el carrer, i sempre damunt un escenari.  
Vist l'informe tècnic que acredita que la representació dels miracles de sant Vicent Ferrer constituïx hui en dia un dels més preats senyals d'identitat de la ciutat de València i és l'element que caracteritza i personalitza les festes vicentines que convoquen cada any la població i milers de visitants.  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, resolc:  
  
Primer  
Incoar l'expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer.  
  
Segon  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que en permeten una identificació precisa, definir l'àmbit espacial i temporal en l'annex que s'adjunta a la resolució, fixar les normes de protecció del bé, i establir com a mesura de protecció que la Generalitat vetlarà pel normal desenrotllament i la pervivència d'esta manifestació cultural i tutelarà la conservació dels seus valors tradicionals. Qualsevol canvi que excedisca el normal desenrotllament dels elements que conformen esta manifestació cultural haurà de ser comunicada a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a, si és el cas, obtindre l'autorització administrativa i la consegüent modificació de la present declaració.  
La gestió de la representació dels miracles de sant Vicent Ferrer l'ostentarà la Junta Central Vicentina, encarregada d'organitzar la totalitat d'actes centrals, en conjunció amb els altres actors, és a dir totes les associacions vicentines dels diversos altars que representen miracles, i seran els qui decidisquen sobre aspectes materials i immaterials, així com el desenrotllament dels actes de la festivitat anual.  
De la mateixa manera les administracions públiques fomentaran la difusió d'este bé, garantiran el seu estudi i documentació amb criteris científics, i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.  
  
Tercer  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, esta resolució es notificarà als interessats i es comunicarà al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a l'anotació preventiva.  
  
Quart  
La present resolució amb el seu annex es publicarà en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 23 d'abril de 2014.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
La representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer constituïx una ignorada joia del teatre espanyol i, per raó de la seua pervivència multisecular i el nombre de peces escrites, és una de les manifestacions teatrals més significatives del teatre valencià. Són representacions teatrals infantils, obretes dramàtiques, que es fan als carrers de València sobre uns escenaris artesanals decorats amb temàtica religiosa i coneguts com a altars.  
Els miracles de sant Vicent tenen un inequívoc valor patrimonial. Expressió viva i popular d'un poble, d'origen veïnal, sorgits i perfeccionats a través del temps com a manifestació artística, cultural, devocional, satírica i com a expressió festiva singular. Posseïxen en si mateixos un alt nivell de qualitat estètica, i disposen d'una estructura conceptual, simbòlica i d'expressió popular que ha determinat la seua continuïtat i evolució sense perdre el seu sentit consuetudinari, a més de propiciar i impulsar la llengua valenciana.  
  
2. Dades sobre el bé objecte de la declaració  
2.1. Denominació: la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer.  
2.2. Localitat: València i pobles que fan miracles en la festa de Sant Vicent Ferrer.  
2.3. Data de realització: la representació teatral dels miracles de sant Vicent es desenrotlla durant el segon diumenge de Pasqua i el dilluns de Sant Vicent.  
2.4. Protagonistes principals: els xiquets i xiquetes menors de 14 anys que formen part de cada grup que es dedica a fer les representacions, associat per barris, carrers o places.  
2.5. Antecedents històrics: la popularitat aconseguida per la figura de sant Vicent Ferrer, patró de l'antic Regne de València, s'explica en virtut del paper que el sant dominic va representar en vida, tant en el terreny cívic com polític, i també pel fet d'arribar a ser un símbol dels ideals politicoreligiosos de les gents del Regne valencià. En efecte, el sant va viure en el segle XV, el període més brillant políticament i culturalment a València, i a la fi del mateix segle fou elevat als altars, amb la qual cosa la seua memòria i esplendor es van engegantir.  
Història i llegenda s'ajunten en sant Vicent fins a inspirar eixa devoció reverencial que es desborda cap a les manifestacions més fervents del populisme. Amb la figura de sant Vicent Ferrer es dóna a València un espai sociològic ben vertebrat i estructurat des del segle XVIII i que està constituït per les institucions i fundacions vinculades a la història del sant i les corporacions devocionals nascudes en barris i pobles.  
  
Les primeres corporacions vicentines van sorgir en l'àmbit gremial ja a finals del segle XV amb el nom de confraries i esclavituds. Les associacions devocionals que van anar naixent als barris de la ciutat de València instal·laven durant les festes altars amb decoració de teles, tapissos i fusta (altars de florer), presidits per una imatge de sant Vicent, davall la qual un entaulat va començar a servir d'escenari per a representar els miracles.  
Després de l'Associació de Sant Vicent del Carrer de la Mar, que té les primeres activitats ja en el segle XVI, van nàixer la Festa dels Xiquets del Carrer de Sant Vicent (1625), l'Altar de la Plaça del Mercat (s. XVI-XVII), l'Altar del Tossal (amb antecedents en el s. XVI i documentat en 1655), l'Associació de la Pila Baptismal (amb antecedents des de 1755 i documentat des de 1866), l'Altar del Mocadoret (1861-1864), l'Altar del Pilar (1877), l'Altar de Russafa (amb antecedents en 1706 i documentat en 1879), l'Altar del Carme (1903), l'Altar de Xirivella (segona mitat del segle XIX), l'Associació d'Excol·legials del Col·legi Imperial (1919), l'Altar d'Almàssera (abans de 1915), l'Altar de Mislata (1943), l'Altar de la Platja (1960), l'Altar de Riba-roja (1973), la Confraria de Sant Vicent Ferrer de la Canyada (1977), l'Altar de l'Àngel Custodi (2002) i l'Altar del Mercat de Colom (2008).  
Per a l'estudi dels miracles tenim dos tipus de fonts que cal conjugar. Les més tardanes són els mateixos textos escrits pels autors, dels quals els més antics trobats fins ara se situen a principis del segle XIX. No obstant això, estos textos dramàtics no mostren la verdadera antiguitat dels miracles, sinó que marquen simplement els límits d'un període que comença amb estos textos i arriba fins a hui, i els quals es mantenen de manera ininterrompuda, encara que amb variacions en estructura i en característiques. Les fonts que aporten dades sobre representacions al carrer dels miracles abans del segle XIX es basen en referències bibliogràfiques confirmades per tradicions orals, encara que no recolzades per ara en els textos dramàtics corresponents. Són estes fonts les que cal utilitzar preferentment per a intentar fixar la verdadera antiguitat dels miracles i les que aproximen els miracles als inicis dels altars.  
  
Una variant en l'origen són els textos de papers amb versos impresos que es fixaven a l'altar i en zones pròximes, i que és innegable que algunes vegades es van declamar prop de l'altar, ja que pareix que en 1638, quan es va celebrar el IV centenari de la conquista de València, es van compondre lloes o romanços per a ser representats al Mercat, amb una certa analogia amb els miracles, i que a partir de llavors va continuar el costum de versificar estes representacions en els dies de la festa de Sant Vicent.  
Des del miracle més antic conservat, datat en 1817, tot apunta al caràcter de representació frontal en un escenari immòbil, en un entaulat, a diferència del que passava amb les obres que necessitaven una roca o es desenrotllaven arran de terra però amb notables desplaçaments dels actors. En efecte, els miracles vicentins s'han de vincular sobretot amb els altars o entaulats que la devoció popular va començar a alçar ben prompte en honor a sant Vicent Ferrer durant la celebració anual de la seua festa.  
L'any 1461 és la data tradicionalment admesa, en virtut de notícies documentades, del primer altar al llavors camí de la Mar, hui carrer homònim, alçat per Joan Garrigues. Consistia originàriament en una imatge del sant i una inscripció que relatava el succés miraculós que va tindre com a protagonista sant Vicent Ferrer en la seua infantesa, perquè la llegira el públic, a què s'afegien unes senzilles llums que completaven el conjunt. Amb el pas dels anys es van anar afegint elements com flors, teles precioses i figures representant miracles coneguts. El que en un principi era una mostra de devoció personal va anar adquirint caràcter públic, i així els clavaris de la naixent corporació vicentina del barri van anar modificant la instal·lació i afegint versos. Esta pràctica es va estendre pels carrers de València, a pesar de les protestes dels veïns del carrer de la Mar, que consideraven este format devocional com a cosa exclusivament seua.  
Existix constància documental que en 1598 ja n'hi havia molts, perquè s'organitzava un concurs per a premiar els millors altars, així com les il·luminacions més riques i ornamentals, cosa que fa pensar no sols en el nombre sinó també en l'atenció que se'ls prestava de nit. Des de llavors la profusió d'altars està documentada en diferents moments i demostra la seua continuïtat en el temps.  
En el segle XVII es va produint el pas de bultos i autòmats als actors. Però no es pot parlar d'una transició sistemàtica de bultos a autòmats i d'estos a xiquets de manera definitiva en cap data ni com a signe d'evolució constant, perquè els canvis es van repetir diferents vegades i no de manera definitiva, alternant els diversos sistemes fins a arribar al segle XIX, quan el pas als intèrprets personals pareix definitiu. L'aparició, relleu, successió i reaparició d'elements com ara roques, autòmats, titelles o actors i bultos fins a arribar al format actual és resultat del procés evolutiu. L'evolució no va ser uniforme, però des del principi dels altars, amb avanços i retrocessos, l'estructura dels miracles representats apunta cap al teatre i consegüentment cap al text dramàtic, encara que amb variades concepcions. En tot cas, quan desapareixen dels altars els bultos representatius del miracle i són substituïts per actors, la imatge del sant continuarà presidint l'altar i les representacions del miracle.  
Les figures d'aquells primitius miracles eren: sant Vicent Ferrer, el motiló que l'acompanyava, i el diable, unes vegades encarnat en el cos d'una dona i d'altres en el d'un home, deforme i contrafet. Algú anava llegint en veu alta el text del romanç al·lusiu, i quan en els últims versos el sant reconeixia el diable, este desapareixia envoltat per les flames i el fum de la pólvora que s'encenia.  
Cal ressenyar el caràcter setcentista, si no d'origen sí d'expansió, que tenen les festes vicentines de carrer. En efecte, a diferència de la processó del Corpus de València, que des dels seus inicis medievals va estar subjecta a un complex ritual ben detallat, la festa de sant Vicent Ferrer naix com a fruit de la convivència al carrer, inicialment el de la Mar, amb factors exògens que van tractar de controlar el seu desenrotllament i experimentant canvis en la seua estructura i adaptacions als nous temps.  
En el segle XVIII van abundar els col·loquis i raonaments, representacions que en general tenien com a objecte descriure festejos religiosos i profans per boca de personatges ficticis i que van aconseguir una certa popularitat. Amb els col·loquis tenen els miracles, com a forma dramàtica, rudimentària i popular, una filiació directa. Hi ha un text significatiu que revela l'entroncament dels miracles impresos en el segle XIX amb estos col·loquis i explicacions tan abundants en el segle XVIII: el Col·loqui entre el retor d'un poble, Cento i Quelo sos parroquians, escrit en 1801, que és l'explicació del miracle representat a l'altar del carrer de la Mar.  
Es pot qualificar com el primer text conegut d'un miracle pròpiament dit el manuscrit del P. Lluís Navarro titulat El fill de l'especier, el tema del qual és el de la curació de un amic i company d'infantesa de Vicent Ferrer, que es va representar en 1817 a l'altar del carrer de la Mar, el manuscrit original del qual es conserva en l'actualitat. També s'oferix en forma de col·loqui el miracle de La font de Llíria, el més antic publicat, imprés a València en 1822.  
Dades abundants i contrastables ens porten a creure que en 1817 s'obri un període que va fins a 1850 i en el qual es pot registrar quasi cada any l'aparició d'un miracle. Així, va arribar un moment en què el corrent teatral i la tradició ornamental dels altars de carrer van anar convergint fins a compondre eixa nova realitat que ha arribat fins als nostres dies amb el nom de miracles dels altars de sant Vicent. Este nou fenomen va arrancar quan, en llocs tradicionals de la ciutat, unes companyies de xiquets, dins ja del més pur teatre hagiogràfic i basant-se en la figura de sant Vicent Ferrer, efectuen representacions sobre altars o cadafals ?altars de florer- adornats amb riques teles en capritxosos pavellons presidits generalment per una imatge del sant i muntats a l'aire lliure en una plaça, carrer o davant de la fatxada d'una església amb motiu de la festivitat del taumaturg valencià.  
  
La llista d'autors de miracles en el segle XIX pertanyen a l'elit cultural de l'època. Entre els autors d'un cert renom trobem per exemple Vicent Boix, Bernat i Baldoví, Feliu Pizcueta, Eduard Escalante o Constantí Llombart, que són representants de la Renaixença valenciana.  
  
Des de l'últim terç del segle XIX, molts dels autors dels textos dels miracles en vers escrits en valencià van ser membres de Lo Rat Penat. Així, nombrosos i il·lustres ratpenatistes formen part d'este elenc d'autors de miracles representats des de llavors i encara hui als altars vicentins. No es pot parlar d'homogeneïtat entre els autors de miracles. N'hi ha de formació molt dispar i d'orígens completament distints. És per això que la qualitat poètica d'estes xicotetes peces dramàtiques és molt variada, perquè igual van cultivar el gènere autors circumstancials dedicats exclusivament a això que escriptors d'indubtable vàlua.  
  
Des dels anys cinquanta del segle passat té lloc una interessant revitalització de la creació de miracles. Cal destacar en estos anys una reconducció ideològica del gènere des dels seus vincles saineters cap a un teatre més catequètic, fenomen que va començar sobretot amb Sánchez Navarrete.  
A partir de 1940 l'evolució social valenciana va comportar una important tendència a l'ús del castellà amb la consegüent i creixent dificultat per a poder trobar xiquets amb un domini suficient del valencià que els fera capaços de representar dignament els miracles en llengua valenciana. Lo Rat Penat, sensible a esta situació progressivament castellanitzant i a fi d'estimular la qualitat lingüística i l'expressió valenciana tant dels llibrets com dels xicotets actors, va instituir en 1942 el Concurs de Milacres, organitzat en col·laboració amb el Patronat de la Joventut Obrera, però poc més tard la institució ratpenatista queda com a única entitat convocant i organitzadora del concurs.  
  
En 1943 es va constituir l'Agrupació Vicentina, que passaria a dir-se més tard Junta Central Vicentina de les associacions, a fi d'agrupar els esforços i aconseguir que no sols les barriades amb els seus altars, sinó la ciutat sencera, celebraren dignament cada any la festa del seu preclar fill sant Vicent Ferrer.  
2.6. Descripció del bé: els miracles o milacres de sant Vicent Ferrer, coneguts popularment pel seu nom en llengua valenciana, són representacions teatrals infantils, obretes dramàtiques, que s'escenifiquen als carrers de València sobre uns escenaris decorats amb temàtica religiosa i coneguts com a altars, que van passar del caràcter merament plàstic a constituir-se en escenaris genuïnament dramàtics.   
Estes representacions, que es realitzen durant les festes patronals de Sant Vicent Ferrer, són interpretades únicament per xiquets i xiquetes vestits amb robes d'època, i tenen com a text unes peces el nucli argumental de les quals està relacionat amb algun miracle atribuït al sant. Els miracles tal com ara els veiem són autèntic teatre, tant per la seua estructura literària com pel seu desenrotllament com a espectacle. Estan relacionats amb aquelles activitats teatrals o parateatrals que s'han pres com a antecedents del teatre infantil a Europa. Però mentres que estes manifestacions predramàtiques han desaparegut ja o perduren en molt pocs casos amb les formes originals, els miracles són un fet cultural viu amb arrelament popular dins del panorama del teatre infantil espanyol i del teatre en general, tant per la seua pervivència com pel nombre de peces.  
Els textos, com a missatge didacticoapologètic, no són tan ingenus ideològicament com podria paréixer, ni els textos secundaris són tan simples en el plantejament dramàtic com es podria esperar del seu elenc infantil. Un altre valor especial dimana de la seua naturalesa enterament popular, car depenen exclusivament d'agrupacions veïnals. El caràcter netament popular d'estes associacions ha fet que siga reduïda la informació escrita sobre el contingut primigeni de moltes de les seues manifestacions. En canvi, esta circumstància ha afavorit les tradicions orals sobre els miracles, transmeses ininterrompudament des dels inicis fins als nostres dies. La temàtica dels miracles de sant Vicent són sempre els prodigis fets pel sant dominic, a més de les accions polítiques del sant com ara la pacificació de lluites civils, en els casos de conflictes entre ciutats o poblacions, o entre famílies. En alguns és el mediador decisiu del Compromís de Casp o l'amic capaç de resoldre tots els problemes. Inclús hi ha miracles amb tema melodramàtic i fins truculent o amb elements folklòrics, temes bastant reproduïts.  
  
Entorn del fet miraculós, i sobretot precedint-lo, es tix una trama més o menys còmica, amb aportacions costumistes i elements de crítica suau. La posada en escena del passatge que narra el text exigix la presència de personatges secundaris no directament implicats en l'anècdota nuclear del miracle, però necessaris per al desenrotllament dramàtic del conjunt. El seu caràcter infantil es fa evident per la ingenuïtat dels textos i dels plantejaments dramàtics, així com per la interpretació, que està sempre i exclusivament a càrrec de xiquets. Antigament la interpretació la duien a terme únicament els òrfens acollits en el Col·legi Imperial dels Xiquets de Sant Vicent Ferrer, que acudien als diferents altars a fer la seua missió, però el caràcter popular de la festa i la seua gran vitalitat van determinar que foren els xics de cada un dels barris on s'alçava l'altar els qui s'encarregaren de la representació del miracle escrit o triat per a estos.  
La característica senzillesa escenogràfica dels miracles té la seua correspondència en la simplicitat estructural de la majoria d'estes peces, en les quals era bastant habitual que hi haguera un inici monologat a manera d'introit a càrrec d'alguns dels personatges de l'obra, amb un contingut capaç de situar l'espectador en l'època, el lloc i les circumstàncies en què es desenrotllava l'acció, o enriquit amb al·lusions a temes d'actualitat o amb notes satíriques.  
Inicialment l'explicació o introducció es limitava a justificar la representació del miracle, però en textos més tardans esta part introductòria servix per a explicar l'argument i fa referència a la historicitat del fet que després es dramatitza. Els primers textos de miracles, com passa amb l'anònim de 1822 damunt esmentat que relata el miracle de la font de Llíria, presenten dos paraules clau: explicació i raonament. En l'edició de 1847, el que en la primera edició (1822) del text mencionat es qualifica com a explicació, en la segona figura com a argument. Inclús més tard fan constar, abans del desenrotllament dramàtic, el text en què s'inspiren, amb expressió d'obra, autor i pàgina, en un prefaci que alguns anomenen argument i altres justificació històrica.  
  
Ben sovint es prescindix d'este tipus de pròleg i s'opta per introduir directament el nuc de l'acció o les escenes secundàries de caire còmic. Així mateix, hi ha exemples d'originalitat en la presentació, com ara l'aparició d'un personatge que representa l'autor de l'obra i que interpreta un monòleg introductori. A vegades este personatge pot tancar la representació amb un últim monòleg a manera de conclusió. A mesura que es complica l'acció dramàtica s'introduïxen elements i situacions aliens al fet central del miracle i s'arriba a introduir inclús dos miracles.  
  
El miracle vicentí incorpora la figura del frare motiló o germà llec que acompanya sant Vicent i que té unes característiques del tot contràries a este, com a home poc patidor, fartaner i materialista, en contrast amb l'espiritualitat del personatge central. Certament el motiló és, a part del sant, el més popular de tots els personatges, i constituïx una prova inequívoca del barroquisme dels miracles, les arrels del qual les podem trobar en la figura del bovo o graciós heretat del teatre barroc i present en el teatre castellà del Segle d'Or, o més exactament en la del graciós de les comèdies de sants, on acostuma a ser un membre del mateix orde del sant.  
Els personatges femenins, per la circumstància que la representació va a càrrec d'homes, hi apareixien poc i un tant desdibuixats, encara que no sempre va ser sempre així en el passat si es jutja pel testimoni dels bultos de sant Esteve o l'esmentat de les nimfes. En efecte, encara que en els misteris del Corpus, seguint l'exemple del teatre religiós medieval, no intervenien dones, en el cas dels miracles la presència femenina pareix segura. No seria gens sorprenent la presència de xiquetes des dels temps més remots, tenint en compte que en el Col·legi Imperial d'Òrfens de Sant Vicent Ferrer s'acullen indistintament infants dels dos sexes, i en el que coneixem més directament del segle XIX, entre els xiquets intèrprets, quan el paper ho requerix, entren també les xiquetes. Una de les claus de la vitalitat dels miracles és la correcta selecció i preparació dels actors que s'ha fet a través dels temps.  
  
Hi ha constància de textos en llengua valenciana i altres en llengua castellana. Inicialment estes peces van ser escrites en castellà, si bé des de 1801 ja predomina la llengua valenciana i des de 1822 les trobem quasi totalment en valencià. Hi ha també obres bilingües, ja que era costum de l'època mesclar les dos llengües en l'obra.  
2.6. Elements que formen part del bé: Amb independència que els miracles de sant Vicent Ferrer s'han representat i es continuen escenificant ocasionalment en temples, teatres i places, és consubstancial amb la seua naturalesa costumista que siguen representats als altars que secularment s'erigixen en els barris de la ciutat de València i en altres poblacions de la nostra comunitat autònoma.  
Des del començament de l'escenificació dels miracles en aquells primers escenaris de carrer, hi ha l'associació d'un entaulat escenogràfic simple amb un element vertical expositiu i ornamental on se situa la imatge presidencial de sant Vicent Ferrer. Les condicions tècniques dels altars escenari (altars o cadafals) són des del principi ben simples i elementals estructuralment, no disposen de sostre i com a fons o esquena tenen un retaule, clàssicament d'estil academicista o neogòtic, que pot incloure quadros o altres elements d'una certa antiguitat i valor i que estan presidits per la imatge titular del sant. En realitat el nom valencià que s'aplicava era el de cadafal o més sovint carafal.  
  
Estos altars vicentins han experimentat notables i successives transformacions fins a arribar a la seua forma actual. Correntment s'alcen adossats als murs d'un temple o casalici, en llocs tradicionalment triats al cor del barri o a la plaça de l'església parroquial de la població, estan exempts per davant i pels costats i dotats de xicotetes escaletes d'accés des del nivell del carrer. Com a fons, un conjunt ornamental en forma de tapís de teles i adorns o un retaule fet de fusta, o bé de confecció mixta amb estos dos materials. Al centre i en alt, com passa actualment, sobre una mènsula central elevada o dins d'una xicoteta fornícula, se situa la imatge del sant perquè presidisca els festejos vicentins de carrer, tant els de caràcter litúrgic com els de naturalesa lúdica i profana, que es desenrotllaran al barri, nascuts igual que antigament com a apèndix dels estrictament religiosos propis de la celebració vicentina. No falten en el tapís o retaule de fons dos obertures per a l'entrada i l'eixida dels xiquets de l'elenc teatral. L'estil decoratiu dels altars està restringit a sis tipologies que responen al de muntatge efímer, ja esmentat com de florer, el neogòtic, el neobarroc, l'academicista, el modernista i el vernacular. Els sis tipus es repetixen al llarg del període dels cent seixanta anys que permeten estudiar els gravats i les imatges fotogràfiques de què es disposa. Els altars vicentins dels barris de la capital i de la resta de poblacions on es representen els miracles es desmunten en acabar les festes i són guardats durant tot l'any, a excepció dels dies que se celebren les festes vicentines.  
  
Pel que fa a la indumentària, s'utilitzen robes actuals simulant robes medievals de l'època del sant. El xiquet que representa sant Vicent vist de dominic i la resta de personatges visten segons el moment històric.  
  
  
3. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
3.1. Àmbit espacial: L'àmbit espacial és la ciutat de València i les poblacions que fan miracles, en els escenaris on es realitzen les representacions dels altars disposats en places i carrers.  
La ubicació dels altars escenari que erigixen les associacions devocionals vicentines se sol correspondre amb la fatxada de l'església parroquial a la qual està vinculada la corporació ?cas del Mercat o de la Canyada?, o amb la d'algun edifici que siga emblemàtic del barri o centre de la població ?per exemple l'altar del carrer de la Mar?, o que tinga una vinculació històrica amb la devoció vicentina d'eixe barri ?situació que es dóna en el Tossal?, i generalment el lloc és el mateix des de fa dècades, inclús segles. No obstant això, hi ha alguna corporació vicentina com és el cas de la de Riba-roja que fa l'escenificació del miracle en un teatre. L'antiquíssima Associació de Sant Vicent Ferrer del Carrer de la Mar ja instal·lava l'altar devocional a la placeta dels Hams fa més de cinc segles, i allí, entre el carrer de la Mar i el del Governador Vell, es va erigir l'altar escenari durant un llarg període, fins que en 1980 va passar a muntar-se en la fatxada del Centre Cultural Bancaixa.  
  
En el cas de l'Associació del Mercat, l'altar es posa des de temps immemorial sobre la terrassa de l'església parroquial de Sant Joan que dóna a la plaça del Mercat. Està documentat que, almenys des de mitjan segle XVII, els devots vicentins del Tossal i els seus hereus en l'amor al patró de València en eixa antiga associació erigixen el seu altar al xamfrà de la plaça del Tossal, entre els carrers de la Bosseria i del Moro Seit. L'altar de la Festa dels Xiquets del carrer de Sant Vicent va estar al carrer del Cobertís de Sant Pau, enfront de l'església de Sant Agustí, i també a l'encreuament del carrer de Padilla amb el carrer de Sant Vicent i al carrer d'En Sanç. Des de fa alguns anys s'instal·la en una reculada que forma el carrer de Sant Vicent entre els números 26 i 28. L'associació vicentina de la Plaça del Pilar construïx anualment el seu altar en esta plaça, pròxim al mur esquerre de la fatxada principal de l'església del mateix nom. Per altra part, l'Associació del Carme l'instal·la al costat dret de la fatxada principal de l'església del Carme, davant de la porta de la capella de la Mare de Déu del Carme. L'associació de la Pila Baptismal va situar des de la seua fundació l'altar a la plaça de la Mare de Déu, en la part central de la fatxada principal de la basílica de la Mare de Déu dels Desemparats.   
  
L'estret carrer ?abans dit del Miracle de Sant Vicent- on es troba la casa que va ser marc del prodigi vicentí del mocador que va volar fins a la casa d'uns necessitats, ha sigut el centre vital de la centenària associació vicentina del Mocadoret, que cada any decora la fatxada d'aquell històric edifici amb un retaule de florer. L'altar de l'associació del barri de Russafa es construïx davant de la part esquerra de la fatxada lateral de l'església parroquial de Sant Valero, al costat de la torre campanar. L'associació de l'Altar de la Platja, des del començament de la seua executòria de representació de miracles, instal·la el seu retaule escenari a la plaça de la Mare de Déu del Castell a l'altura dels números 3 i 4. I dos associacions nascudes en els últims anys, que desenrotllen operatives de gran vitalitat i creació són la del Sant Àngel Custodi, que instal·la el seu altar en el tram de la fatxada de l'església parroquial del Sant Àngel Custodi corresponent al xamfrà dels carrers de Salamanca i Reina Na Germana; i la corporació vicentina del Mercat de Colom, que situa el seu altar al carrer Historiador Martínez Ferrando. La Confraria de Sant Vicent Ferrer de la Canyada oferix la representació del miracle en un altar l'estructura, entaulat, elements ornamentals i de sustentació de la imatge del qual se situa en l'àrea lliure davant i a l'esquerra de l'ermita del Santíssim Crist de la Fe de la Canyada, Paterna (València). A Xirivella la ubicació tradicional de l'altar és la fatxada de l'església parroquial de la Mare de Déu de la Salut. Riba-roja erigia el seu altar vora la fatxada de l'església, a la plaça principal de la població, però actualment el munta a la plaça de l'Estació, al costat de l'antiga estació de ferrocarril. A Mislata les escenificacions dels miracles s'han realitzat sobre l'altar escenari situat davant de la fatxada del temple de la Nostra Senyora dels Àngels, i a Meliana el quadro d'actors infantils d'eixa població de l'Horta representava el miracle sobre un entaulat situat a la plaça Major.  
3.2. Àmbit temporal: les representacions dels miracles de sant Vicent Ferrer se celebren durant la festa i la vespra del sant, anualment. La festa cau el segon dilluns de Pasqua i el diumenge anterior. Les sessions de les representacions es realitzen en horaris establits que s'anuncien als mateixos altars.  
La representació dels miracles als altars de les associacions vicentines té lloc en sessions que poden començar en la segona part del matí del diumenge previ a la festivitat de Sant Vicent Ferrer, després de la missa major de la corporació celebrada en l'església parroquial de la demarcació on està situada o a la qual està vinculada històricament la institució. En altres associacions els miracles comencen a escenificar-se la vesprada del diumenge. Les sessions poden ser contínues durant tres hores, per exemple, de les cinc a les huit de la vesprada, per a tornar a l'última representació a les nou i mitja de la nit, com passa al Tossal, o a partir de les 18 hores, amb una escenificació inicial a les 14.30 del migdia. El dilluns festiu els actors infantils assistixen a l'ofrena de flors a la Casa Natalícia i no actuen fins a la vesprada, una altra vegada des de les cinc o cinc i mitja fins a les huit de la vesprada. A les deu i mitja de la nit els xiquets representen per última vegada sobre l'altar el miracle de l'any, i a continuació té lloc l'emotiva baixada del sant, en què la imatge baixa lentament des de la seua fornícula fins a l'entaulat escenari, per a entregar-la al nou clavari i portar-la al seu domicili.  
Esta és l'operativa tradicional i comuna en la majoria de les associacions vicentines; no obstant això, des del segle XIX l'associació del Mercat incloïa un dia més, la qual cosa feia que la baixada del sant tinguera lloc el dimarts, és a dir un dia més tard que tradicionalment. També des d'antic la del Mocadoret varia la programació comuna a les festes vicentines, que celebra una setmana després. Des de fa uns anys les noves corporacions vicentines del Sant Àngel Custodi i del Mercat de Colom van establir un programa de festejos que situen la festa una setmana després del que és habitual. L'Associació del Mercat programa les actuacions dels seus xiquets actors en una sessió contínua de les 17 a les 21 hores del dilluns de Sant Vicent. Arribat el dimarts, a les 21.30 hores i abans de baixar la imatge de l'altar retaule, s'oferix l'última representació del miracle. En el cas de la corporació del Mocadoret, les escenificacions del miracle triat es duen a terme la nit del dissabte a la terrassa de l'església de Sant Joan del Mercat després de la festivitat de sant Vicent Ferrer, a les 22 hores, cosa que es repetix dos dies després, arribat el dilluns, a les 20.30 hores. L'associació vicentina de l'Àngel Custodi programa la primera representació del miracle el dissabte de la setmana de sant Vicent a les sis de la vesprada, abans de la processó, i la segona després de la missa solemne del migdia del diumenge, en què a poqueta nit es fa la baixada del sant i la cerimònia conclusiva dels festejos. Per la seua banda, els xiquets del quadro artístic vicentí de l'associació del Mercat de Colom comencen les representacions del miracle a poqueta nit del diumenge posterior al dilluns de Sant Vicent, després de la pujada de la imatge titular fins al seu lloc en l'altar, i oferixen una segona sessió l'endemà dilluns a les set i mitja de la vesprada, abans de la baixada del sant.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 7261, del 25-04-2014 (2014/3695)

RESOLUCIÓN de 23 de abril de 2014, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial a favor de la representación de los milagros o milacres de san Vicente Ferrer.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   7261

Fecha DOGV
:   25-04-2014

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2014/3695

CVE


Fecha del documento
:   23-04-2014

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 23 de abril de 2014, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial a favor de la representación de los milagros o milacres de san Vicente Ferrer. [2014/3695]  
El artículo 12 del Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana señala que corresponde a la Generalitat velar por la protección y defensa de la identidad y los valores e intereses del pueblo valenciano, y el respeto a la diversidad cultural de la Comunitat Valenciana y su patrimonio histórico.  
Por su parte, la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, establece en su artículo 45 que serán declarados bienes inmateriales de interés cultural aquellas actividades, creaciones, conocimientos, prácticas, usos y técnicas representativos de la cultura tradicional valenciana, así como aquellas manifestaciones culturales que sean expresión de las tradiciones del pueblo valenciano en sus manifestaciones musicales, artísticas o de ocio, y en especial aquellas que han sido objeto de transmisión oral y las que mantienen y potencian el uso del valenciano.  
La representación de los milacres de san Vicente reúne un inequívoco valor patrimonial. Expresión viva y popular de un pueblo, de origen vecinal, surgidos y perfeccionados a través del tiempo como manifestación artística, cultural, devocional, satírica y como expresión festiva singular. Poseen en si mismos un alto nivel de calidad estética, disponiendo de una estructura conceptual, simbólica y de expresión popular que ha determinado su continuidad y evolución, sin perder su sentido consuetudinario, además de propiciar e impulsar la lengua valenciana. Uno de sus valores está en que la representación tiene lugar en un espacio público, la calle, y siempre sobre un escenario.  
Visto el informe técnico que acredita que la representación de los milacres de san Vicente Ferrer constituye hoy día una de las más preciadas señas de identidad de la ciudad de Valencia y es el elemento que caracteriza y personaliza las fiestas vicentinas que convocan cada año a la población y miles de visitantes.  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley de la Generalitat Valenciana 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, resuelvo:  
  
Primero  
Incoar expediente de declaración como Bien de Interés Cultural Inmaterial a favor de la representación de los milagros o milacres de san Vicente Ferrer.  
  
Segundo  
De conformidad con los artículos 28 y 45 de la Ley de la Generalitat Valenciana 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir los detalles que permitan su precisa identificación, definir el ámbito espacial y temporal, en el anexo que se adjunta a la resolución, y fijar las normas de protección del bien, estableciéndose como medida de protección que la Generalitat velará por el normal desarrollo y la pervivencia de esta manifestación cultural y tutelará la conservación de sus valores tradicionales. Cualquier cambio que exceda el normal desarrollo de los elementos que forman esta manifestación cultural deberá comunicarse a la dirección general competente en materia de patrimonio cultural, para, en su caso, su autorización administrativa y consiguiente modificación de la presente declaración.  
La gestión de la representación de los milacres de san Vicente Ferrer la ostentará la Junta Central Vicentina, encargada de organizar la totalidad de actos centrales, en conjunción con los demás actores, es decir todas las asociaciones vicentinas de los diversos altares que representan milagros, y serán quienes decidan sobre aspectos materiales e inmateriales, así como el desarrollo de los actos de la festividad anual.  
Del mismo modo las administraciones públicas fomentarán la difusión de este bien, garantizarán su estudio y documentación con criterios científicos, e incorporaran los testimonios disponibles a soportes materiales que garanticen su pervivencia.  
  
Tercero  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, notificar la presente resolución a los interesados, así como comunicarla al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva.  
  
Cuarto  
Publicar la presente resolución con su anexo en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
Valencia, 23 de abril de 2014.- La consellera de Educación, Cultura y Deporte: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANEXO  
  
1. Exposición de motivos  
La representación de los milagros o milacres de san Vicente Ferrer constituye una ignorada joya del teatro español y, en virtud de su pervivencia multisecular y el número de las piezas escritas, es una de las manifestaciones teatrales más significativas del teatro valenciano. Son representaciones teatrales infantiles, obritas dramáticas, que se escenifican en las calles sobre unos escenarios decorados con temática religiosa y conocidos como altars.  
Los milacres de san Vicente reúnen un inequívoco valor patrimonial. Expresión viva y popular de un pueblo, de origen vecinal, surgidos y perfeccionados a través del tiempo como manifestación artística, cultural, devocional, satírica y como expresión festiva singular. Poseen en sí mismos un alto nivel de calidad estética, disponiendo de una estructura conceptual, simbólica y de expresión popular que ha determinado su continuidad y evolución sin perder su sentido consuetudinario, además de propiciar e impulsar la lengua valenciana.  
  
2. Datos sobre el bien objeto de la declaración  
2.1. Denominación: la representación de los milagros o milacres de san Vicente Ferrer.  
2.2. Localidad: Valencia y pueblos que hacen milagros en la fiesta de San Vicente Ferrer.  
2.3. Fecha de realización: la representación teatral de los milacres de san Vicente se desarrolla durante el segundo domingo de Pascua y lunes de San Vicente.  
2.4. Protagonistas principales: los niños y niñas menores de 14 años que formen parte de cada grupo dedicado a la realización de las representaciones, asociado por barrios, calles o plazas.  
2.5. Antecedentes históricos: la popularidad alcanzada por la figura de san Vicente Ferrer, patrono del antiguo Reino de Valencia, se explica en virtud del papel que el santo dominico representó en vida, tanto en el terreno cívico como político, y también por el hecho de llegar a ser símbolo de los ideales político-religiosos de las gentes del Reino valenciano. En efecto, el santo vivió en el siglo XV, el período más brillante política y culturalmente en Valencia, y al final de dicho siglo es elevado a los altares, con lo cual su memoria y esplendor se agigantan.  
Historia y leyenda se juntan en san Vicente hasta inspirar esa reverencial devoción que se desborda hacia las manifestaciones más fervientes del populismo. Con la figura de san Vicente Ferrer se da en Valencia un espacio sociológico bien vertebrado y estructurado desde el siglo XVIII y que está constituido por las instituciones y fundaciones vinculadas a la historia del santo y las corporaciones devocionales nacidas en los barrios y pueblos.  
Las primeras corporaciones vicentinas surgieron en el ámbito gremial ya a finales del siglo XV con el nombre de cofradías y esclavitudes. Las asociaciones devocionales que fueron naciendo en los barrios de la ciudad de Valencia instalaban durante las fiestas altares con decoración de telas, tapices y madera (altares de florero), presididos por una imagen de san Vicente, bajo la cual un tablado comenzó a servir como escenario para la representación de los milacres.  
Desde la Asociación de San Vicente de la Calle del Mar, que tiene sus primeras actividades ya en el siglo XVI, nacieron posteriormente la Fiesta de los Niños de la Calle de San Vicente (1625), el Altar de la Plaça del Mercat (s. XVI-XVII), el Altar del Tossal (con antecedentes en el s. XVI y documentado en 1655), la Asociación de la Pila Bautismal (con antecedentes desde 1755 y documentado desde 1866), el Altar del Mocadoret (1861-1864), el Altar del Pilar (1877), el Altar de Ruzafa (con antecedentes en 1706 y documentado en 1879), el Altar del Carmen (1903), el Altar de Xirivella (segunda mitad del siglo XIX), la Asociación de Excolegiales del Colegio Imperial (1919), el Altar de Almàssera (antes de 1915), el Altar de Mislata (1943), el Altar de la Playa (1960), el Altar de Riba-roja (1973), la Cofradía de San Vicente Ferrer de La Cañada (1977), el Altar del Ángel Custodio (2002) y el Altar del Mercado de Colón (2008).  
Para el estudio de los milagros tenemos dos tipos de fuentes que hay que conjugar. De ellas la más tardía la constituyen los propios textos escritos por los autores, de los que los más antiguos hallados hasta ahora deben situarse a principios del siglo XIX. No obstante, estos textos dramáticos no muestran la verdadera antigüedad de los milagros, sino que marcan simplemente los límites de un período que empieza con ellos y llega hasta hoy, manteniéndose de forma ininterrumpida, aunque con variaciones en estructura y en características. Las fuentes que aportan datos sobre representaciones callejeras de los milacres antes del siglo XIX se basan en referencias bibliográficas confirmadas por tradiciones orales, aunque no respaldadas por ahora por los textos dramáticos correspondientes. Son estas las que hay que utilizar preferentemente para intentar fijar la verdadera antigüedad de los milagros, son ellas las que aproximan los milacres a los inicios de los altares.  
Una variante en origen son los textos de los papeles con versos impresos que se fijaban en el altar y sus proximidades, y es innegable que algunas veces se declamaran junto al altar, puesto que parece ser que en 1638, cuando se celebró el IV centenario de la conquista de Valencia, se compusieron loas o romances para ser representadas en el Mercado, con cierta analogía con los milacres, y que a partir de entonces se siguió la costumbre de versificar estas representaciones en los días de la fiesta de San Vicente.  
Desde el milagro más antiguo conservado, fechado en 1817, todo apunta al carácter de representación frontal en un escenario inmóvil, en un tablado, a diferencia de lo que ocurría con las obras que necesitaban de una roca o se desarrollaban a nivel del suelo pero con unos notables desplazamientos de los actores. En efecto, sobre todo hay que vincular los milagros vicentinos a los altares o tablados que la devoción popular empezó a levantar tempranamente en honor de san Vicente Ferrer durante la celebración anual de sus fiestas.  
El 1461 es la fecha tradicionalmente admitida, en virtud de las noticias documentadas, del primer altar en el entonces camí de la Mar, hoy calle homónima, levantado por Juan Garrigues. Éste consistía originalmente en una imagen del santo y una inscripción que relataba el suceso milagroso que tuvo como protagonista a san Vicente Ferrer en su niñez, para que lo leyera el público, a lo que se añadían unas sencillas luces que completaban el conjunto. Con el paso de los años se fueron añadiendo elementos, flores, telas preciosas y figuras representando los milagros conocidos. Lo que en un principio era algo personal fue adquiriendo carácter público y ya los clavarios de una naciente corporación vicentina en el barrio fueron modificando la instalación y añadiendo versos. Esta práctica se extendió por las calles de Valencia pese a las protestas de los vecinos de la calle del Mar, que consideraban este formato devocional algo exclusivamente suyo.  
Existe constancia documental de que en 1598 los había ya en abundancia, puesto que se organizaba un concurso para premiar los mejores, así como las iluminaciones más ricas y ornamentales, lo cual hace pensar no solo en su número sino en la atención que se les prestaba durante la noche. Desde entonces la profusión de altares está documentada en diversas ocasiones, lo que demuestra su continuidad en el tiempo.  
En el siglo XVII se va dando el paso de los bultos y autómatas a los actores. Pero no se debe hablar de transición sistemática de bultos a autómatas y de estos a niños de forma definitiva en ninguna fecha ni como signo de evolución constante, porque los cambios se repitieron varias veces y no de forma definitiva, alternando los diversos sistemas hasta llegar al siglo XIX, cuando el paso a intérpretes personales parece definitivo. La aparición, relevo, sucesión y reaparición de elementos como rocas, autómatas, títeres o actores y bultos hasta llegar al formato actual es resultado del proceso evolutivo. La evolución no fue uniforme, pero desde el principio de los altares, con avances y retrocesos, la estructura de los milagros representados apunta al teatro y consiguientemente al texto dramático, aunque con variadas concepciones. En cualquier caso, cuando desaparecen de los altares los bultos representativos del milagro al ser sustituidos por actores, la imagen del santo seguirá presidiendo el altar y las representaciones del milagro.  
Las figuras de aquellos primitivos milagros eran: san Vicente Ferrer, el motiló que le acompañaba y el diablo, unas veces encarnado en el cuerpo de una mujer y otras en el de un hombre, disforme y contrahecho. Alguien iba leyendo en voz alta el texto del romance alusivo, y cuando en los últimos versos, el santo reconoce al diablo, este desaparecía envuelto por las llamas y el humo de la pólvora que se encendía.  
Hay que reseñar el carácter dieciochesco, si no de origen sí de expansión, de las fiestas vicentinas de carrer. En efecto, a diferencia de la procesión del Corpus de Valencia, que desde sus inicios medievales se encontró sujeta a un complejo ritual bien detallado, la fiesta de san Vicente Ferrer nace como fruto de la convivencia de calle, inicialmente en la del Mar, y tuvo factores exógenos que trataron de controlar su desarrollo y experimentó cambios en su estructura y adaptaciones a los nuevos tiempos.  
En el siglo XVIII abundaron los col·loquis y raonaments, representaciones que por lo regular tenían como objeto describir festejos religiosos y profanos, por boca de personajes ficticios que alcanzaron cierta popularidad. Con los col·loquis tienen los milacres, como forma dramática, rudimentaria y popular, filiación directa. Existe un texto significativo que revela el entronque de los milagros impresos en el siglo XIX con estos coloquios y explicaciones tan abundantes en el siglo XVIII: el Col·loqui entre el retor de un poble, Cento i Quelo sos parroquians, escrito en 1801, que es la explicación del milacre representado en el altar de la calle del Mar.  
Puede calificarse como primer texto conocido de un milacre propiamente dicho, el manuscrito del P. Luis Navarro titulado El fill de l'especier, cuyo tema es el de la curación de un amigo y compañero de la infancia de Vicente Ferrer, que se representó en 1817, en el altar de la calle del Mar, y cuyo manuscrito original se conserva en la actualidad. También se ofrece bajo la forma de coloquio el milacre de La font de Llíria, el más antiguo publicado, impreso en Valencia en 1822.  
Datos abundantes y contrastables nos llevan a creer que en 1817 se abre un periodo que va hasta 1850 y en el cual se puede registrar casi cada año la aparición de un milacre. Así llegó un momento en el que la corriente teatral y la tradición ornamental de los altares callejeros fueron convergiendo hasta componer esa nueva realidad que ha llegado hasta nuestros días bajo el nombre de milagros o milacres de los altares de san Vicente. Este nuevo fenómeno arrancó cuando en lugares tradicionales de la ciudad, unas compañías de niños, dentro ya del más puro teatro hagiográfico y basadas en la figura de san Vicente Ferrer, efectúan representaciones sobre altares o cadafals ?altares de florero- adornados con ricas telas en caprichosos pabellones presididos generalmente por una imagen del santo y montados al aire libre en una plaza, calle o ante la fachada de una iglesia con motivo de la festividad del taumaturgo valenciano.  
La lista de autores de milagros en el siglo XIX pertenecen a la élite cultural de la época. Entre los autores de cierto renombre encontramos por ejemplo a Vicent Boix, Bernat i Baldoví, Feliu Pizcueta, Eduard Escalante o Constantí Llombart, que son representantes de la Renaixença valenciana.  
Desde el último tercio del siglo XIX muchos de los autores de los textos de milacres escritos en poesía valenciana fueron miembros de Lo Rat Penat. Así, numerosos e ilustres ratpenatistas forman parte de este elenco de autores de milagros representados desde entonces y todavía hoy en los altares vicentinos. No puede hablarse de homogeneidad entre los autores de milagros. Los hay de formación muy dispar y de orígenes completamente distintos. Es por ello que la calidad poética de estas pequeñas piezas dramáticas es muy variada, pues lo mismo cultivaron el género autores circunstanciales dedicados exclusivamente a él, que escritores de indudable valía.  
Desde los años cincuenta del pasado siglo tiene lugar una interesante revitalización de la creación de milagros. Es de destacar en estos años una reconducción ideológica del género desde sus vínculos sainetísticos hacia un teatro más catequético, fenómeno que fue, sobre todo, de la mano de Sánchez Navarrete.  
A partir de 1940 la evolución social valenciana conllevó una importante tendencia al uso del castellano con la consiguiente y creciente dificultad para poder encontrar niños con un dominio del valenciano suficiente para hacerlos capaces de realizar con dignidad la representación de los milagros en lengua valenciana. Lo Rat Penat era sensible a tal situación progresivamente castellanizante, por lo que a fin de estimular la calidad lingüística y de expresión valenciana tanto en los llibrets como en los pequeños actores, instituyó en 1942 el Concurs de Milacres, organizado en colaboración con el Patronato de la Juventud Obrera, quedando poco más tarde la institución ratpenatista como única entidad convocante y organizadora del concurso.  
En 1943 se constituyó la Agrupación Vicentina, que pasaría más tarde a llamarse Junta Central Vicentina de las asociaciones, con el fin de agrupar los esfuerzos y conseguir que no solo las barriadas con sus altares, sino la ciudad entera, celebrase dignamente cada año la fiesta de su preclaro hijo san Vicente Ferrer.  
2.6. Descripción del bien: Los milagros o miracles de san Vicente Ferrer, conocidos popularmente por su nombre en lengua valenciana, son representaciones teatrales infantiles, obritas dramáticas, que se escenifican en las calles sobre unos escenarios decorados con temática religiosa y conocidos como altares, que pasaron de lo meramente plástico a constituirse en escenarios genuinamente dramáticos.  
Tales representaciones, que se realizan durante las fiestas patronales de San Vicente Ferrer, son interpretadas únicamente por niños y niñas vestidos con ropas de época, y tienen como texto piececillas cuyo núcleo argumental está relacionado con algún milagro atribuido al santo. Los milagros tal como ahora los vemos, son auténtico teatro, tanto por su estructura literaria como por su desarrollo como espectáculo. Quedan relacionados con aquellas actividades teatrales o parateatrales que se han tomado como antecedentes del teatro infantil en Europa. Y mientras las citadas manifestaciones predramáticas han desaparecido ya o tan solo en raros casos perduran bajo las formas originales, los milagros son un hecho cultural vivo con arraigo popular, dentro del panorama del teatro infantil español y del teatro en general, tanto por su pervivencia como por el número de piezas.  
Los textos, como mensaje didáctico-apologético, no son tan ingenuos ideológicamente como podría parecer, ni los textos secundarios son tan simples de planteamiento dramático como cabría desprender de su elenco infantil. Otro aliciente especial dimana de su naturaleza enteramente popular, dependiendo exclusivamente de agrupaciones de vecinos. El carácter netamente popular de estas asociaciones les ha restado información escrita acerca del contenido primigenio de muchas de sus manifestaciones. En cambio, esta circunstancia ha favorecido las tradiciones orales sobre los milagros, transmitidas ininterrumpidamente desde los inicios hasta nuestros días. La temática de los milagros de san Vicente son siempre los prodigios obrados por el santo dominico además de las acciones políticas del santo, como la pacificación de las luchas civiles en los casos de conflictos entre ciudades o poblaciones, o entre familias. En algunos es el mediador decisivo en el Compromiso de Caspe o el amigo con capacidad para resolver todos los problemas. Incluso existen milagros con tema melodramático y hasta truculento, o con elementos folklóricos, siendo estos temas bastante reproducidos.  
Entorno al hecho milagroso, y sobre todo precediéndolo, se teje una trama más o menos cómica, con aportaciones costumbristas y elementos de suave crítica. La puesta en escena del pasaje que narra el texto exige la presencia de personajes secundarios no directamente implicados en la anécdota nuclear del milagro, pero necesarios para el desarrollo dramático del conjunto. Su carácter infantil está avalado por la ingenuidad de los textos y de los planteamientos dramáticos así como por su interpretación, siempre y exclusivamente a cargo de niños. Antiguamente la interpretación corría únicamente a cargo de los huérfanos acogidos en el Colegio Imperial de los Niños de San Vicente Ferrer, que acudían a los distintos altares a desempeñar su misión, pero el carácter popular de la fiesta y su gran vitalidad hizo que fuesen los muchachos de cada uno de los barrios en donde se levantaba el altar los que se encargasen de la representación del milacre escrito o elegido para ellos.  
La característica sencillez escenográfica de los milagros tiene su correspondencia en la simplicidad estructural de la mayoría de estas piezas, en las que era bastante habitual la existencia de un inicio con forma de introito a cargo de algunos de los personajes de la obra en forma monologal, con un contenido capaz de situar al espectador en la época, el lugar y las circunstancias en las que se iba a desarrollar la acción, o enriquecido con alusiones a temas de actualidad o con notas satíricas.  
Inicialmente la explicación o introducción se limitaba a justificar la representación del milacre, pero en textos más tardíos esta parte introductoria sirve para explicar el argumento y hace referencia a la historicidad del hecho que luego se dramatiza. Los primeros textos de milagros, como sucede con el anónimo de 1822, antes citado, que relata el milagro de la fuente de Llíria, presentan dos palabras clave: explicación y razonamiento. En la edición de 1847, lo que en la primera edición (1822) del citado texto de se califica como explicación, en la segunda figura como argumento. Incluso posteriormente hacen constar, antes del desarrollo dramático, el texto en que se inspiran, con expresión de obra, autor y página, en un prefacio que algunos de ellos llaman argumento y otros justificación histórica.  
Bastante a menudo se prescinde de este tipo de prólogo, y se opta por introducir directamente el nudo de la acción o escenas secundarias de cariz cómico. Asimismo, existen ejemplos de originalidad en la presentación, como es la aparición de un personaje que representa al autor de la obra y que interpreta un monólogo de introducción. En ocasiones este personaje puede cerrar la representación con un último monólogo en forma de epílogo. A medida que se complica la acción dramática se introducen elementos y situaciones ajenos al hecho central del milagro y se llega a introducir incluso dos milagros.  
El milagro vicentino incorpora la figura del fraile motiló o hermano lego que acompaña a san Vicente y que tiene unas características en todo contrarias a este, como hombre poco sufrido, glotón y materialista, en contraste con la espiritualidad del personaje central. Verdaderamente el motiló es, sin duda, el más popular, aparte del santo, de todos los personajes, y constituye una prueba inequívoca del barroquismo de los milagros cuyas raíces las podemos encontrar en la figura del bobo o gracioso heredado del teatro barroco y presente en el teatro castellano del Siglo de Oro, o más exactamente en la del gracioso de las comedias de santos, donde acostumbra ser un miembro de la misma orden del santo.  
Los personajes femeninos, por la circunstancia de correr la representación a cargo de varones, aparecían poco y un tanto desdibujados, aunque no siempre sucedió siempre así en el pasado a juzgar por el testimonio de los bultos de san Esteban o el citado de las ninfas. En efecto, aunque en los misterios del Corpus, siguiendo el ejemplo del teatro religioso medieval, no intervenían mujeres, en el caso de los milagros la presencia femenina parece asegurada. No sería nada sorprendente la presencia de niñas desde los tiempos más remotos, habida cuenta de que en el Colegio Imperial de Huérfanos de San Vicente Ferrer se acogen indistintamente infantes de ambos sexos; y en lo que conocemos más directamente del siglo XIX, entre los niños intérpretes, cuando el papel lo requiere, entran también las niñas. Una de las claves de la vitalidad de los milagros es la correcta selección y preparación de los actores que ha venido dándose a través de los tiempos.  
Hay constancia de textos en lengua valenciana y otros en castellana. Inicialmente estas piezas fueron escritas en castellano, si bien desde 1801 ya predomina la lengua valenciana y las encontramos casi totalmente en valenciano desde 1822. Hay también obras bilingües, ya que una costumbre de la época mezclar ambas lenguas en la obra.  
2.6. Elementos que forman parte del bien: con independencia de que los milagros de san Vicente Ferrer se han representado y se siguen escenificando ocasionamente en templos, teatros y plazas, es consustancial con su naturaleza costumbrista su representación en los altares que secularmente se vienen erigiendo en los barrios de la ciudad de Valencia y en otras poblaciones de nuestra comunidad autónoma.  
Desde el comienzo de la escenificación de los milagros se configura en aquellos primeros escenarios callejeros la asociación de un tablado escenográfico simple con un elemento vertical expositivo y ornamental donde se sitúa la imagen presidencial de san Vicente Ferrer. Las condiciones técnicas de los altares-escenario (altars o cadafals) son desde el principio bien simples y elementales estructuralmente, carecen de techado y tienen como fondo o espalda un retablo, clásicamente de estilo academicista o neogótico, que pueden incluir lienzos u otros elementos de cierta antigüedad y valor, y que están presididos por la imagen titular del santo. En realidad el nombre valenciano que se aplicaba era el de cadafal o con más frecuencia carafal.  
Estos altares vicentinos han experimentado notables y sucesivas transformaciones hasta llegar a su forma actual. Corrientemente se levantan adosados a los muros de un templo o una casona, en lugares tradicionalmente elegidos en el corazón del barrio o en la plaza de la iglesia parroquial de la población, y quedan exentos por el frente y ambos lados, y se dotan de pequeñas escaleritas de acceso desde el nivel de la calle. Como fondo, un conjunto ornamental en forma de tapiz de telas y adornos o un retablo hecho de madera, o bien confeccionado de manera mixta con ambos materiales. En su centro y en alto, como sucede en la actualidad, sobre una ménsula central elevada o en el interior de una pequeña hornacina, se sitúa la imagen del santo para que presida los festejos vicentinos callejeros tanto de carácter litúrgico como los de naturaleza lúdica y profana que se desarrollarán en el barrio, nacidos al igual que antaño como apéndice de los estrictamente religiosos propios de la celebración vicentina. No faltan en el tapiz o retablo de fondo dos aberturas para la entrada y salida de los niños del elenco teatral. El estilo decorativo de los altares está restringido a seis tipologías que responden al de montaje efímero ya nombrado como de florero, al neogótico, al neobarroco, al academicista, al modernista y al vernacular. Los seis tipos se vienen repitiendo a lo largo del periodo de los ciento sesenta años que permiten estudiar los grabados y la imágenes fotográficas de que se dispone. Los altares vicentinos de los barrios de la capital y del resto de poblaciones donde se representan los milacres se desmontan al acabar las fiestas y son guardados durante todo el año, a excepción de los días en que se celebran las fiestas vicentinas.  
Por lo que respecta a la indumentaria, se utilizan ropas actuales simulando ropas medievales de la época del santo. El niño que representa a san Vicente viste de dominico y el resto de personajes visten adecuados al momento histórico.  
  
3. Definición del ámbito espacial y temporal  
3.1 Ámbito espacial: el ámbito espacial es la ciudad de Valencia y las poblaciones que hacen milagros, en los escenarios donde se realizan las representaciones de los altares dispuestos en las plazas y calles.  
La ubicación de los altares-escenario que vienen erigiendo las asociaciones devocionales vicentinas se suele corresponder con la fachada de la iglesia parroquial a que está vinculada la corporación ?caso del Mercat o de La Cañada?, o con la de algún edificio que sea emblemático del barrio o centro de la población ?de lo que es ejemplo el altar de la calle del Mar?, o que tenga una vinculación histórica con la devoción vicentina de ese barrio ?situación que se da en el Tossal?, y generalmente el lugar es el mismo desde hace décadas, incluso siglos. Sin embargo, existe alguna corporación vicentina como es el caso de la de Riba-roja, que hace su escenificación del milacre en un teatro. La antiquísima Asociación de San Vicente Ferrer de la Calle del Mar, ya instalaba su altar devocional en la placeta dels Hams hace más de cinco siglos, y allí, entre la calle del Mar y la del Gobernador Viejo, vino erigiendo el altar-escenario durante un largo periodo, hasta que en 1980 pasó a montarlo en la fachada del Centro Cultural Bancaja.  
En el caso de la Asociación del Mercado, su altar se viene ensamblando desde tiempo inmemorial sobre la plataforma de la Real Iglesia Parroquial de los Santos Juanes recayente a la plaza del Mercado. Está documentado que desde, por lo menos, mediados del siglo XVII, los devotos vicentinos del Tossal y sus herederos en el amor al patrón de Valencia en esa antigua asociación erigen su altar en el chaflán de la plaza del Tossal, entre la calle de la Bolsería y la del Moro Zeit. El altar de la Fiesta de los Niños de la Calle San Vicente estuvo en la calle Cobertizo de San Pablo, frente a la iglesia de San Agustín, y también en el cruce de la calle de Padilla con la calle de San Vicente y en la calle En Sanz. Desde hace varios años se instala en el retranqueo que forma la calle de San Vicente entre los números 26 y 28. La asociación vicentina de la Plaza del Pilar construye anualmente su altar en la plaza citada, próximo al muro izquierdo de la fachada principal de la iglesia del mismo nombre. Por su parte, la Asociación del Carmen lo instala junto a la parte derecha de la fachada principal de la iglesia del Carmen, ante al puerta de la capilla de la Virgen del Carmen. La Asociación de la Pila Bautismal situó desde su fundación el altar en la plaza de la Virgen, en la parte central de la fachada principal de la basílica de la Virgen de los Desamparados.  
La estrecha calle ?antes llamada del Milagro de San Vicente- donde se encuentra la casa que fue marco del portento vicentino del pañuelo que voló hasta la casa de unos necesitados, ha sido el centro vital de la centenaria asociación vicentina del Mocadoret, que cada año viene decorando la fachada de aquel histórico edificio con un retablo de florero. El altar de la asociación del barrio de Ruzafa se viene construyendo ante la parte izquierda de la fachada lateral de la iglesia parroquial de San Valero, junto a su torre campanario. La Asociación del Altar de la Playa, desde el comienzo de su ejecutoria de representación de milacres instala su retablo-escenario en la plaza Virgen del Castillo a la altura de los números 3 y 4. Y dos asociaciones nacidas en los últimos años, que desarrollan operativas de gran vitalidad y creación, son la del Santo Ángel Custodio, que instala su altar en el tramo de la fachada de la iglesia parroquial del Santo Ángel Custodio correspondiente al chaflán de las calles Salamanca y Reina Doña Germana, y la corporación vicentina del Mercado de Colón, que sitúa su altar en la calle Historiador Martínez Ferrando. La Cofradía de San Vicente Ferrer de la Cañada ofrece la representación del milacre en un altar cuya estructura, tablado, elementos ornamentales y de sustentación de la imagen se ubica en el área libre delante y a la izquierda de la ermita del Santísimo Cristo de la Fe de la Cañada, Paterna (Valencia). En Xirivella la ubicación tradicional del altar es la fachada de la iglesia parroquial de la Virgen de la Salud. Riba-roja erigía su altar junto a la fachada de la iglesia, en la plaza principal de la población, pero en la actualidad lo monta en la plaza de la Estación, junto a la antigua estación de ferrocarril. En Mislata las escenificaciones de los milacres se han realizado sobre el escenario-altar ubicado ante la fachada del templo de Ntra. Sra. de los Ángeles, y en Meliana el cuadro de actores infantiles de esa población de L'Horta, representaba el milacre sobre un tablado ubicado en la plaza Mayor.  
3.2. Ámbito temporal: las representaciones de los milagros o milacres de san Vicente Ferrer se celebran durante la fiesta y la víspera del santo, anualmente. La fiesta recae en el segundo lunes de Pascua y el domingo anterior. Las sesiones de las representaciones se realizan en horarios establecidos que se anuncian en los mismos altares.  
Tienen lugar en sesiones que pueden comenzar en la segunda parte de la mañana del domingo previo a la festividad de San Vicente Ferrer, tras la misa mayor de la corporación, celebrada en la iglesia parroquial de la demarcación en la que se ubica o a la que históricamente está vinculada la institución. En otras asociaciones los milagros comienzan a escenificarse en la tarde del domingo. Las sesiones pueden ser continuadas durante tres horas, por ejemplo, desde las cinco a las ocho de la tarde, para volver a la última representación a las nueve y media de la noche, como sucede en el Tossal, o a partir de las 18 horas, con una escenificación inicial a las 14.30 del mediodía. El lunes festivo los actores infantiles asisten a la ofrenda de flores a la Casa Natalicia y no actúan hasta llegada la tarde, otra vez desde las cinco o cinco y media hasta las ocho de la tarde. A las diez y media de la noche los niños representan por última vez sobre el altar el milacre del año y, a continuación tiene lugar la emotiva baixada del sant, en la que desciende lentamente la imagen desde su hornacina hasta el tablado-escenario, para ser entregado al nuevo clavario y llevado al domicilio de este.  
Esta es la operativa tradicional y común en la mayoría de las asociaciones vicentinas; no obstante, desde el siglo XIX la asociación del Mercado incluía un día más, lo que daba lugar a que la baixada del sant tuviera lugar el martes, es decir un día más tarde que lo estándar. También desde antiguo la del Mocadoret varía la programación que es común a las fiestas vicentinas, celebrándolas una semana después. Desde hace unos años las nuevas corporaciones vicentinas del Santo Ángel Custodio y del Mercado de Colón establecieron para sí un programa de festejos que sitúan su fiesta una semana más tarde de lo habitual. La Asociación del Mercado programa las actuaciones de sus niños actores en una sesión continua desde las 17 a las 21 horas del lunes de San Vicente. Llegado el martes, a las 21.30 horas y antes de descender la imagen del retablo-altar, se ofrece la última representación del milacre. En el caso de la corporación del Mocadoret, las escenificaciones del milagro elegido se llevan a cabo en la noche del sábado en la balconada de la Real Parroquia de los Santos Juanes después de la festividad de san Vicente Ferrer, a las 22 horas, lo que se repetirá dos días después, llegado el lunes, a las 20.30 horas. La asociación vicentina del Ángel Custodio programa la primera representación del milacre el sábado de la semana de San Vicente a las seis de la tarde, previo a la procesión, y la segunda tras la misa solemne del mediodía del domingo, día en que al atardecer tiene lugar la bajada del santo y la ceremonia conclusiva de los festejos. Por su parte, los pequeños del cuadro artístico vicentino de la Asociación del Mercado de Colón comienzan las representaciones del milacre a la caída de la tarde del domingo posterior al lunes de San Vicente, tras el ascenso de la imagen titular hasta su lugar en el altar, y ofrecen una segunda sesión al día siguiente lunes, a las siete y media de la tarde, previo a la bajada del santo.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML