Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 489, del 18-12-1986 (1986/807796)

LLEI de la Generalitat Valenciana 6/1986, de 15 de desembre, d'arrendaments historics valencians.
-------------------------------------------------------------------------------------------------

Estat**DEROGADA**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/va/eli/es-vc/l/1986/12/15/6**

### Versions

 Text inicial: 19/12/1986 - Actualitat 

### Dades del document

Número de DOGV
:   489

Data del DOGV
:   18-12-1986

Secció del DOGV
:   DISPOSICIONS GENERALS

Número del document
:   1986/807796

CVE


Data del document
:   15-12-1986

Organisme emissor
:   Presidència de la Generalitat

Tipus de document
:   Llei

Correcció d'errades

Anàlisi jurídica

![](assets/imgs/icones/ico_informacio.svg)

Els textos consolidats de les normes són de caràcter informatiu i no tenen valor jurídic.

La Sentència del Tribunal Constitucional núm. 121/1992 (BOE núm. 260, de 29.10.1992), declara la inconstitucionalitat i consegüent nul·litat de l'art. 2, paràgraf segon, i de l'incís final (“la resolució recaiguda podrà també ser objecte d'impugnació en via administrativa”) de l'art. 3.2 de la Llei 6/1986.

Llei de la Generalitat Valenciana 6/1986, de 15 de desembre, d'arrendaments històrics valencians.  
  
Sia notori i manifest a tots els ciutadans, que les Corts Valencianes han aprovat i jo, d'acord amb el que estableixen la Constitució i l'Estatut d'Autonomia, en nom. del Rei, promulgue la següent Llei:   
  
PREAMBUL  
  
No hi ha noticia exacta del que s'esdevingué a l'Antic Regne de València al llarg del segle XVIII quant al tema de l'adaptació al Dret Castellà d'una sèrie d'Institucions que eren regides, des de feia cinc segles, pel desaparegut Dret Foral, esborrat de colp, almenys sobre el paper, pels Decrets de Nova Planta. En part, per manca d'estudis sobre col·leccions de Sentències de la Reial Audiència i sobre Protocols Notarials. En part, també, pel sistema de fonamentació de les Sentències durant l'antic règim.   
  
No obstant això, consuetudinàriament i en la pràctica habitual i quotidiana, quedaren almenys vestigis o fragments de l'antic règim foral, en bona mesura emparats pel sistema de llibertat de pactes i de formes que històricament ha caracteritzat el Dret Castellà.   
  
En aquest sentit cal fer notar que l'il·lustre polígraf Sr. Gregori Maians i Ciscar es queixava, ben entrat el Segle XVIII, de la manca a la Reial Audiència de València d'Oïdors experts en el Dret Foral Valencià.   
  
El sistema de cultiu de la terra, basat en un contracte específic que sembla pertànyer al gènere, certament indefinit i imprecís, dels arrendaments (la locatio- conductio dels romans),   
  
crida l'atenció, ja ben entrat el segle XIX, d'un estudiós com Joaquim Costa, que s'hi refereix com a un cas de «col·lectivisme agrari» i l'incorpora, sota text d'un estudiós local (Soriano), al volum col·lectiu Derecho consuetudinario y Economía popular de España No es pronuncia aquest il·lustre autor ni sobre l'origen ni sobre la integritat del contingut d'aquest contracte. Es limita a subratllar algunes peculiaritats i a posar de relleu l'especialitat en relació amb els tipus continguts en les Lleis del Dret Comú vigent en aquell temps.   
  
Com a costum àmpliament difós i practicat a l'Horta de València, Monforte Báguena estudia aquest tipus contractual en una tesi doctoral que veu la llum a principis de segle. Després de la Guerra Civil, Garrido Juan dóna noticies del contracte valencià d'arrendament rústic i crear trobar els orígens de la Institució en el Dret Foral.   
  
No hi ha dubte que en l'actualitat la competència per a legislar sobre arrendaments rústics deriva, fonamentalment, de l'article 149.1, regla octava, de la Constitució, que estableix, com a excepció al principi de competència exclusiva de l'Estat en matèria de legislació civil, que correspon a les Comunitats Autònomes «la conservació, modificació i desenvolupament dels Drets Civils, forals o especials, allí on existesquen».   
  
Aprovada la Llei d'Arrendaments Rústics pel Ple del Congrés, segons la publicació del Butlletí Oficial de les Corts Generals, de data 31 de desembre de 1980, sèrie A, número 28- IV, en la discussió sobre la Disposició Transitòria Primera fixaren els diversos Grups Parlamentaris la necessitat d'una regulació específica per als Arrendaments objecte d'aquesta Llei.   
  
L'esmentat Projecte de Llei fou presentat, esmenat, discutit i dictaminat el text en Ponència i editat, per a la seua discussió en Ple, en el Butlletí Oficial de les Corts Generals, amb data de 13 de maig de 1982, número 134- II.1, 29/5/85. La disolució de les Corts Generals en agost de 1982 deixà congelat, entre altres, aquest Projecte, que les Corts Valencianes aborden avui.   
  
Promulgat l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana per Llei Orgànica 5/1982, d'1 de juliol, l'article 31.2. atribueix a la Generalitat Valenciana la competència exclusiva per a la «conservació, modificació i desenvolupament del Dret Civil Valencià».   
  
Aquesta competència queda reforçada per preceptes com els continguts en la disposició addicional primera de la Llei 83/1980, de 31 de desembre, sobre arrendaments rústics, que expressament estableix l'aplicació preferent dels Drets Civils, especials i forals, en tots els territoris de l'Estat on hi haja normes peculiars al respecte, així com la conservació, modificació o desenvolupament per les Comunitats Autònomes de les normes del Dret Civil d'aquestes, relatives a les matèries regulades en la dita Llei.   
  
Sota aquest marc, la Comunitat Valenciana pot legislar sobre arrendaments rústics en la mesura en què cal apreciar l'existència d'un dret consuetudinari especial. Aquesta posició fou consagrada doctrinalment per il·lustres civilistes al Congrés de Dret Civil de Saragossa en 1981.   
  
Cal assenyalar que l'arrendament històric valencià, des dels estudis de Monforte, de Garrido, de Soriano, de Costa, etc., quedà significat com a relació jurídica d'origen contractual per la qual és cedit, indefinidament, l'ús i el fruiment d'una finca rústica per a l'explotació agrícola. I en aquest mateix sentit la Llei recull aquesta conceptuació.   
  
La concurrència de la pràctica social, generadora de la institució, fa necessari avui d'encomanar als investigadors els estudis sociològics i jurídics corresponents, que determinen rigorosament la pervivència de l'arrendament històric específic i que, des d'aquesta perspectiva, puga ser declarada per l'Administració Autonòmica l'existència dels esmentats arrendaments. Amb aquesta possibilitat resulta també necessari, atés que es produí la destrucció de determinats arxius o registres, establir un procediment de reconeixement de l'arrendament històric, mitjançant la declaració de l'Administració Autònoma per a aquells casos en què, des d'un març d'antiguitat de la relació de l'arrendament, hi haja elements demostratius de la pervivència de la institució que es pretén recobrar.   
  
Finalment, cal destacar tres notes de caracterització existents en el text de la Llei. En primer lloc, la configuració de l'arrendament històric valencià com a contracte per a l'empresa, on l'element primordial serà el treball de l'arrendatari, i que aclarirà el tractament que la Llei atorga als supòsits, tant d'expropiació de la finca sobre la qual recau l'arrendament, com aquells altres de cessament d'activitat agrària que siguen conseqüència de modificació en la qualificació del sòl en què s'assenta la finca. En segon lloc, el sistema que garanteix la continuïtat de l'explotació agrària amb la configuració d'un supòsit de successió especial o les possibilitats de subrogació en el cultiu. I finalment, la durada indefinida del període o temps de la relació de l'arrendament, que no significa, com mai no significà, la ruptura del principi de temporalitat consubstancial al dret de l'arrendament, tota vegada que el propietari pot reclamar per a ell mateix el cultiu personal i directa de la finca.   
  
Article primer  
  
Aquesta Llei té per objecte regular, com a institució pròpia del Dret Civil Valencià, els arrendaments històrics constituïts des de temps immemorial i regits pel costum.   
  
Article segon  
  
Els arrendaments històrics valencians hauran de ser objecte de reconeixement mitjançant declaració de l'Administració Agrària Autonòmica.   
  
La declaració de reconeixement podrà ser impugnada davant la jurisdicció contenciosa administrativa per aquella part que considere lesionats els seus drets o interessos.   
  
Article tercer  
  
Un. El cultivador que pretenga el reconeixement a què es refereix l'article anterior, haurà d'aportar i acreditar davant la referida Administració, juntament amb la instància, el dictamen pericial d'especialista en el qual s'inclourà la investigació històrico- jurídica oportuna.   
  
Produïda la fermesa de la declaració de reconeixement l'Administració subvencionarà el cost del referit examen.   
  
Dos. També procedirà la declaració administrativa de reconeixement de l'arrendament històric en aquells supòsits en què no sent possible la formulació del dictamen a què es refereix l'apartat un d'aquest article, com a conseqüència de la destrucció d'arxius o registres, l'arrendament de què es tracte siga anterior a l'entrada en vigor de la Llei de 15 de març de 1935. La resolució recaiguda podrà també ser objecte d'impugnació en via administrativa.   
  
Article quart  
  
El Consell establirà les mesures necessàries per a facilitar l'accés a la propietat de la terra als arrendataris, una vegada reconeguda la relació arrendatícia històrica conforme als preceptes establerts en aquesta Llei.   
  
Article cinqué  
  
Un. Si es produïa l'expropiació total o parcial de la finca sobre la qual recau l'arrendament històric, les actuacions i les indemnitzacions es consideran separadament amb el propietari i amb el cultivador, en reconeixement de les respectives titularitats dominical i empresarial agrària.   
  
Dos Si com a conseqüència de modificació en la qualificació del sòl en què s'assente la finca sobre la qual recaiga l'arrendament històric, ha de cessar l'activitat agrària del cultivador, el plus valor d'alienació del sòl urbanitzable serà assignat respectivament al propietari i al titular del cultiu, de la forma següent: en els casos contemplats en l'apartat un de l'article tercer, el cinquanta per cent per a cadascú, i en els de l'apartat segon de l'article tercer la susdita assignació serà del seixanta per cent per al propietari i el quaranta per cent per al cultivador.   
  
Tres. Quan es produirà discordança sobre la valoració del plus valor, la part que considere lesionat el seu dret podrà plantejar la reclamació judicial oportuna.   
  
Article sisé  
  
Per al cas en què el propietari demane per a ell el conreu de la finca, la compensació que haurà de pagar el propietari al titular del cultiu en els arrendaments històrics declarats serà la determinada en el paràgraf dos de l'article anterior. Correspondrà a la jurisdicció ordinària, en cas de desacord de les parts, de determinar la valoració del plus valor generat. A aquests efectes el jutge ponderarà les circumstàncies de continuïtat de l'explotació del cultivador i la situació de necessitat del propietari.   
  
Article seté  
  
Obtingut el cultiu pel propietari, inexcusablement aquest haurà de practicar-lo de forma personal i directa, almenys durant un període de deu anys. L'incompliment d'aquest deure donarà lloc a la resolució del dret d'aquest, a la reposició en el cultiu del cultivador anterior o del seu successor i a abonar la indemnització de despeses corresponents, que seran determinades en un sol procediment per la jurisdicció ordinària.   
  
Article vuité  
  
L'Administració Agrària Autonòmica facilitarà, als jutges que substancien les causes derivades dels articles cinqué sisé i seté d'aquesta Llei, les determinacions que siguen sol·licitades per aquests, de conformitat amb les disposicions reglamentàries que regulen aquesta funció de cooperació.   
  
Article nové  
  
Un. En garantia de la continuïtat de l'explotació agrària, és configurada, com a supòsit de successió especial, la institució d'herència o llegat del dret al cultiu en el qual prèviament s'haja produït la declaració de reconeixement d'arrendament històric.   
  
Tindrà la condició de causahavent el successor que expressament haja quedat determinat pel causant com a cultivador, i si no n'hi ha, les persones a què es refereix l'article 79 de la Llei d'Arrendaments Rústics vigent.   
  
Dos. Amb igual fonament, el que resulte ser declarat titular d'un arrendament històric podrà designar davant l'Administració Agrària Autonòmica aquell dels seus futurs hereus que en els casos d'impossibilitat personal del cultiu de l'explotació haja de substituir-lo. Aquesta designació serà notificada per l'expressada Administració al propietari de la finca.   
  
Article deu  
  
També com a garantia de la continuïtat de l'explotació, i per al cas de defunció del declarat arrendatari històric, si el cultiu no podia ser efectuat pel conjuga supèrstite i els fills menors d'edat, s'entendrà, de conformitat amb el que disposa l'article 71 de la Llei d'Arrendaments Rústics de 31 de desembre de 1980, que s'ha produït, per ministeri de la Llei, la corresponent cessió, i a instància del conjuga vidu o, si pertoca, de la persona que n'exercesca la tutela, curadoria o defensa judicial, l'Administració Agrària Autonòmica concedirà, sota les condicions pertinents, l'oportuna subrogació que serà notificada al propietari de la finca, el qual podrà oposar-s'hi.   
  
DISPOSICIONS FINALS  
  
Primera  
  
Aquesta Llei serà objecte de posterior desenvolupament reglamentari, en el qual es concretaran específicament els aspectes continguts en els articles segon, tercer, quart, vuité, nové i deu. Es concretarà en el susdit desenvolupament reglamentari el reconeixement del contingut i efectes de la tradicional llibreta, d'acord amb el costum valencià.   
  
Segona  
  
En tot allò que no regula aquesta Llei hom s'atindrà al que disposa la Llei d'Arrendaments Rústics vigent.   
  
Tercera  
  
Aquesta Llei entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana   
  
DISPOSICIO TRANSITORIA  
  
Els arrendaments els titulars dels quals, durant un termini de dos anys a partir de l'entrada en vigor de la present Llei, sol·liciten la declaració de reconeixement d'arrendament històric, quedaran exceptuats del règim general contingut en la vigent Llei 83/1980, de 31 de desembre, i disposicions complementàries, quant a durada i extensió, en tant que no recaiga resolució ferma en contrari.   
  
Per tant, ordene que tots els ciutadans, tribunals, autoritats i poders públics als quals pertoque, observen i facen complir aquesta Llei.   
  
València, 15 de desembre de 1986.   
  
El President de la Generalitat,  
  
JOAN LERMA I BLASCO



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Còpia Permalink ELI

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 489, del 18-12-1986 (1986/807796)

LEY de la Generalidad Valenciana 6/1986, de 15 de diciembre, de arrendamientos históricos valencianos.
------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estado**DEROGADA**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/es/eli/es-vc/l/1986/12/15/6**

### Versiones

 Texto inicial: 19/12/1986 - Actualidad 

### Datos del documento

Número DOGV
:   489

Fecha DOGV
:   18-12-1986

Sección del DOGV
:   DISPOSICIONES GENERALES

Número del documento
:   1986/807796

CVE


Fecha del documento
:   15-12-1986

Organismo emisor
:   Presidencia de la Generalitat

Tipo de documento
:   Ley

Corrección de errores

Análisis jurídico

![](assets/imgs/icones/ico_informacio.svg)

Los textos consolidados de las normas son de carácter informativo y no tienen valor jurídico.

La Sentencia del Tribunal Constitucional núm. 121/1992 (BOE núm. 260, de 29.10.1992), declara la inconstitucionalidad y consiguiente nulidad del art. 2, párrafo segundo, y del inciso final (“la resolución recaída podrá también ser objeto de impugnación en vía administrativa”) del art. 3.2 de la Ley 6/1986.

Ley de la Generalitat Valenciana 6/1986, de 15 de diciembre, de arrendamientos históricos valencianos.  
  
Sea notorio y manifiesto a todos los ciudadanos, que las Cortes Valencianas han aprobado y yo, de acuerdo con lo establecido por la Constitución y el Estatuto de Autonomía, en nombre del Rey, promulgo la siguiente Ley:   
  
PREAMBULO  
  
No hay noticia exacta de lo que aconteció en el Antiguo Reino de Valencia durante el siglo XVIII en el tema de la adaptación al Derecho Castellano de una serie de Instituciones que venían siendo regidas, desde cinco siglos antes, por el desaparecido Derecho Foral, borrado de golpe, al menos sobre el papel, por los Decretos de Nueva Planta. En parte, por carecer de estudios sobre colecciones de Sentencias de la Real Audiencia y sobre Protocolos notariales. En parte, también, por el sistema de fundamentación de las Sentencias durante el antiguo régimen.   
  
No obstante lo anterior, consuetudinariamente y en la práctica habitual y cotidiana, quedaron al menos vestigios o retazos del antiguo régimen foral, en buena medida amparados por el sistema de libertad de pactos y de formas que históricamente ha caracterizado el Derecho Castellano.   
  
En este sentido hay que hacer notar que el ilustre polígrafo D. Gregorio Mayans y Ciscar se quejaba, bien entrado el siglo XVIII, de la carencia en la Real Audiencia de Valencia de Oidores expertos en el Derecho Foral Valenciano.   
  
El sistema de cultivo de la tierra, apoyado en un específico contrato que parece pertenecer al genero, ciertamente indefinido e impreciso, de los arrendamientos (la locatio-conductio de los romanos), llama la atención, ya bien entrado el siglo XIX, de un estudioso como Joaquín Costa, que se refiere a él como un caso de «colectivismo agrario» y lo incorpora, bajo texto de un estudioso local (Soriano), al volumen colectivo Derecho consuetudinario y Economía popular de España. No se pronuncia este ilustre autor ni sobre el origen de este contrato ni sobre la integridad de su contenido. Se limita a subrayar algunas peculiaridades y a poner de relieve su especialidad en relación con los tipos contenidos en las Leyes del Derecho Común vigente en aquel tiempo.   
  
Como costumbre ampliamente difundida y practicada en la Vega de Valencia estudia este tipo contractual Monforte Báguena en una tesis doctoral que ve la luz a principios de siglo. Después de la guerra civil, Garrido Juan da noticias del contrato valenciano de arrendamiento rústico y cree encontrar los orígenes de la Institución en el Derecho Foral.   
  
No cabe duda que en la actualidad la competencia para legislar sobre arrendamientos rústicos deriva, fundamentalmente, del artículo 149.1, regla octava, de la Constitución, en la que se establece, como excepción al principio de competencia exclusiva del Estado en materia de legislación civil, que corresponde a las Comunidades Autónomas «la conservación, modificación y desarrollo de los derechos civiles, forales o especiales, allí donde existan».   
  
Aprobada la Ley de Arrendamientos Rústicos por el Pleno del Congreso, según publicación del Boletín Oficial de las Cortes Generales de fecha 31 de diciembre de 1980, serie A, número 28-IV, en la discusión sobre la Disposición Transitoria Primera se fijó por parte de los diversos Grupos Parlamentarios la necesidad de una regulación específica para los Arrendamientos objeto de esta Ley.   
  
Dicho Proyecto de Ley fue presentado, enmendado, discutido y dictaminado el texto en Ponencia y editado, para su discusión en Pleno, en el Boletín Oficial de las Cortes Generales con fecha de 13 de mayo de 1982, número 134-II.1, 29/5/85. La disolución de las Cortes Generales en agosto de 1982 dejó congelado, entre otros, este Proyecto, que las Cortes Valencianas aborda hoy.   
  
Promulgado el Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana por Ley Orgánica 5/1982, de 1 de julio, su artículo 31.2. atribuye a la Generalitat Valenciana la competencia exclusiva para la «conservación, modificación y desarrollo del Derecho Civil Valenciano».   
  
Esta competencia queda reforzada por preceptos como los contenidos en la disposición adicional primera de la Ley 83/1980, de 31 de diciembre, sobre arrendamientos rústicos, que expresamente establece la aplicación preferente de los Derechos civiles, especiales o forales, en todos los territorios del Estado donde existan normas peculiares al respecto, así como la conservación, modificación o desarrollo por las Comunidades Autónomas de las normas de su Derecho Civil relativas a las materias reguladas en dicha Ley.   
  
Bajo este marco, la Comunidad Valenciana puede legislar sobre arrendamientos rústicos en la medida en que cabe apreciar la existencia de un derecho consuetudinario especial. Esta posición fue consagrada doctrinalmente por ilustres civilistas en el Congreso de Derecho Civil de Zaragoza en 1981.   
  
Forzoso resulta señalar que el arrendamiento histórico valenciano, desde los estudios de Monforte, de Garrido, de Soriano, de Costa, etc., quedó significado como relación jurídica de origen contractual por la que se cede indefinidamente el uso y disfrute de una finca rústica para la explotación agrícola. Y en este mismo sentido la Ley recoge esta conceptuación.   
  
La concurrencia de la práctica social, generadora de la institución, hace necesario hoy encomendar a los investigadores los correspondientes estudios sociológicos y jurídicos que determinen rigurosamente la pervivencia del específico arrendamiento histórico y que, desde esta perspectiva, pueda ser declarada por la Administración Autonómica la existencia de los repetidos arrendamientos. Junto a esta posibilidad resulta también necesario, habida cuenta de que se produjo la destrucción de determinados archivos o registros, establecer un procedimiento de reconocimiento del arrendamiento histórico, mediante la declaración de la Administración Autónoma para aquellos casos en los que desde un marco de antigüedad de la relación arrendaticia existan elementos demostrativos de la pervivencia de la institución que se pretende recobrar.   
  
Por último, señalar tres notas de caracterización existentes en el texto de la Ley. En primer lugar, la configuración del arrendamiento histórico valenciano como contrato para la empresa en el que va a ser elemento primordial el trabajo del arrendatario, y que vendrá a aclarar el tratamiento que la Ley otorga a los supuestos tanto de expropiación de la finca sobre la que recae dicho arrendamiento, como aquellos otros de cese de actividad agraria que sean consecuencia de modificación en la calificación del suelo en el que se asienta la finca. En segundo lugar, el sistema que garantiza la continuidad de la explotación agraria, configurando un supuesto de sucesión especial o las posibilidades de subrogación en el cultivo. Y finalmente, la duración indefinida del plazo o tiempo de la relación arrendaticia, que no significa, como nunca significó la quiebra del principio de temporalidad consustancial al derecho de arrendamiento, toda vez que el propietario puede reclamar para sí el cultivo personal y directo de la finca.   
  
Artículo primero  
  
La presente Ley tiene por objeto regular, como institución propia del Derecho Civil Valenciano, los arrendamientos históricos constituidos desde tiempo inmemorial y regidos por la costumbre.   
  
Artículo segundo  
  
Los arrendamientos históricos valencianos deberán ser objeto de reconocimiento mediante declaración por la Administración Agraria Autonómica.   
  
Dicha declaración de reconocimiento podrá ser impugnada ante la jurisdicción contencioso-administrativa por aquella de las partes que considere lesionados sus derechos o intereses.   
  
Artículo tercero  
  
Uno. El cultivador que pretenda el reconocimiento al que se refiere el artículo anterior, deberá aportar y acreditar ante la referida Administración, junto a su instancia, dictamen pericial de especialista en el que se recoja la oportuna investigación histórico-jurídica.   
  
Producida la firmeza de dicha declaración de reconocimiento, se subvencionará por la Administración el coste del referido dictamen.   
  
Dos. También procederá la declaración administrativa de reconocimiento del arrendamiento histórico en aquellos supuestos en los que no siendo posible la formulación del dictamen al que se refiere el apartado uno de este artículo como consecuencia de la destrucción de archivos o registros, el arrendamiento de que se trate sea anterior a la entrada en vigor de la Ley de 15 de marzo de 1935. La resolución recaída podrá también ser objeto de impugnación en vía administrativa.   
  
Artículo cuarto  
  
El Consell establecerá las medidas necesarias para facilitar el acceso a la propiedad de la tierra a los arrendatarios, una vez reconocida la relación arrendaticia histórica conforme a los preceptos establecidos en esta Ley.   
  
Artículo quinto  
  
Uno. Si se produjese la expropiación total o parcial de la finca sobre la que recaiga el arrendamiento histórico, se entenderán las actuaciones e indemnizaciones separadamente con el propietario y con el cultivador, en reconocimiento de sus respectivas titularidades dominical y empresarial agraria.   
  
Dos. Si como consecuencia de modificación en la calificación del suelo en el que se asiente la finca sobre la que recaiga el arrendamiento histórico, debe cesar la actividad agraria del cultivador, el plus valor de la enajenación del suelo urbanizable será asignado respectivamente al propietario y al titular del cultivo del modo siguiente: en los casos contemplados en el apartado uno del artículo tercero, el cincuenta por ciento para cada uno de ellos, y en los del apartado segundo del artículo tercero dicha asignación será del sesenta por ciento para el propietario y el cuarenta por ciento para el cultivador.   
  
Tres. Cuando se produzca discordancia sobre la valoración del plus valor, la parte que considere lesionado su derecho podrá plantear la reclamación judicial oportuna.   
  
Artículo sexto  
  
Para el caso de que el propietario recabe para sí el cultivo de la finca, la compensación que deberá abonar el propietario al titular del cultivo en los arrendamientos históricos declarados, será la determinada en el párrafo dos del artículo anterior. Corresponderá a la jurisdicción ordinaria, en caso de desacuerdo de las partes, determinar la valoración del plus valor generado. A estos efectos el juez ponderará las circunstancias de continuidad de la explotación de cultivador y la situación de necesidad del propietario.   
  
Artículo séptimo  
  
Obtenido dicho cultivo por el propietario, éste deberá inexcusablemente practicar el mismo de modo personal y directo, al menos durante un plazo de diez años. El incumplimiento de este deber dará lugar a la resolución de su derecho, a la reposición en el cultivo del anterior cultivador o de su sucesor y a la de abonar la correspondiente indemnización de gastos, que serán determinados en un solo procedimiento por la jurisdicción ordinaria.   
  
Artículo octavo  
  
La Administración Agraria Autonómica facilitará a los jueces que sustancien las causas derivadas de los artículos quinto, sexto y séptimo de esta Ley cuantas determinaciones le sean solicitadas por éstos, de conformidad con las disposiciones reglamentarias que regulen esta función de cooperación.   
  
Artículo noveno  
  
Uno. En garantía de la continuidad de la explotación agraria, se configura como un supuesto de sucesión especial la institución de herencia o legado del derecho al cultivo en el que previamente se haya producido la declaración de reconocimiento de arrendamiento histórico.   
  
Tendrá la condición de causahabiente el sucesor que expresamente haya quedado determinado como cultivador por el causante y en su defecto las personas a las que se refiere el artículo 79 de la Ley de Arrendamientos Rústicos vigente.   
  
Dos. Con igual fundamento podrá el que resulte ser declarado titular de un arrendamiento histórico, designar ante la Administración Agraria Autonómica a aquél de entre sus futuros herederos que, en los casos de imposibilidad personal del cultivo de su explotación, deba de sustituirle. Dicha designación será notificada por la expresada Administración al dueño de la finca.   
  
Artículo diez  
  
También como garantía de la continuidad de la explotación y para el caso de fallecimiento del declarado arrendatario histórico, si el cultivo no pudiera ser realizado por el cónyuge supérstite y los hijos menores de edad, se entenderá, de conformidad con lo dispuesto en el artículo 71 de la Ley de Arrendamientos Rústicos de 31 de diciembre de 1980, que se ha producido por ministerio de la Ley la correspondiente cesión, y a instancia del cónyuge viudo o, en su caso, de la persona que ejerza la tutela, curatela o defensa judicial, la Administración Agraria Autonómica concederá, bajo las condiciones pertinentes, la oportuna subrogación que será notificada al propietario de la finca, quien podrá oponerse a la misma.   
  
DISPOSICIONES FINALES  
  
Primera  
  
La presente Ley será objeto de posterior desarrollo reglamentario en el que se concretarán específicamente los aspectos contenidos en los artículos segundo, tercero, cuarto, octavo, noveno y diez. Se concretará en dicho desarrollo reglamentario el reconocimiento del contenido y efectos de la tradicional llibreta, de acuerdo con la costumbre valenciana.   
  
Segunda  
  
En todo lo no regulado por esta Ley se estará a lo dispuesto en la vigente Ley de Arrendamientos Rústicos.   
  
Tercera  
  
La presente Ley entrará en vigor al día siguiente de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.   
  
DISPOSICION TRANSITORIA  
  
Los arrendamientos cuyos titulares, durante el plazo de dos años a partir de la entrada en vigor de la presente Ley, soliciten la declaración de reconocimiento de arrendamiento histórico, quedaran exceptuados del régimen general contenido en la vigente Ley 83/1980, de 31 de diciembre, y disposiciones complementarias en cuanto duración y extensión, en tanto no recaiga resolución firme en contrario.   
  
Por tanto, ordeno que todos los ciudadanos, tribunales, autoridades y poderes públicos a los que corresponda, observen y hagan cumplir esta Ley.   
  
Valencia, a 15 de diciembre de 1986.   
  
El Presidente de la Generalitat,  
  
JOAN LERMA I BLASCO



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML

Copia Permalink ELI