Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 3164, del 19-01-1998 (1997/13096)

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 1997, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana, per la qual es fa pública la delimitació de l'entorn de protecció i s'obri el període d'informació pública en l'expedient incoat per a la declaració com a monument de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Partriarca (València).
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   3164

Data del DOGV
:   19-01-1998

Secció del DOGV
:   V. ALTRES ANUNCIS - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   1997/13096

CVE


Data del document
:   23-12-1997

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Ciència

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 1997, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana, per la qual es fa pública la delimitació de l'entorn de protecció i s'obri el període d'informació pública en l'expedient incoat per a la declaració com a monument de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Partriarca (València). [1997/X13096]
  
Atès que es troba en tramitació l'expedient per a la declaració com a monument de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València), incoat per Resolució de la Direcció General de Belles Arts i Arxius de 31 d'agost de 1983 (BOE de 26 de setembre de 1983), aquesta Direcció General ha resolt:
  
1. Fer pública, per a la seua identificació, la descripció de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València), la delimitació de l'entorn de protecció d'aquesta i la relació de béns mobles afectats per la declaració, segons els annexos que s'adjunten a aquesta resolució.
  
2. Continuar amb la tramitació de l'expedient, de conformitat amb les disposicions vigents.
  
3. D'acord amb el que preveu l'article 87 de la Llei de Procediment Administratiu, obrir un període d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interès puguen examinar l'expedient per a la declaració com a monument, durant el termini de 20 dies, a partir de la publicació de aquesta resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats a la Direcció General de Patrimoni Artístic, Servei de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, avinguda de Campanar núm. 32 de València, de 9 a 14 hores.
  
4. Que aquesta resolució es notifique al Registre General de Béns d'Interès Cultural.
  
5. Que aquesta resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Cosa que es fa pública als efectes oportuns.
  
València, 23 de desembre de 1997.- La directora general de Patrimoni Artístic: Carmen Pérez García.
  
Annex I
  
Immoble objecte de la declaració
  
La casa de la Serena o Sirena -els seus noms en valencià antic i en castellà, respectivament- pren el nom de la figura que rodeja el seu escut nobiliari, encara que, pròpiament, tinga cap de dona i cua de serp. La construcció data, segons la inscripció d'aquest escut, de l'any 1553.
  
Es tracta d'un palau rural que compleix la doble funció d'alqueria dedicada als cultius agrícoles propis de la zona i de vil·la d'esplai senyorial. Es troba situada a l'horta valenciana, a l'extrem sud-oest del terme municipal d'Alfara del Patriarca, però confrontant amb el nucli urbà veí de Benifaraig, que pertany al municipi de València. Aquesta doble circumstància li proporciona la particularitat d'introduir característiques d'habitatge urbà, com és situar la façana i l'accés principal directament a l'exterior, que dóna al camí de Benifaraig a Alfara del Patriarca.
  
El conjunt, la casa principal i els annexos, posseeixen un extraordinari valor tant pel que fa a la forma i a l'espai com per constituir un dels pocs exemples d'arquitectura palatina del s. XVI en aquest medi. Ens trobem davant d'un singular exemple de palau renaixentista, on s'han abandonat les antigues maneres i apareixen, potents, uns esquemes nous en planta, uns temes nous de composició i unes fàbriques rejovenides pel manierisme i les tècniques depurades de la seua construcció; junt amb això, elements classicistes molt purs que utilitzen la pedra com a vehicle s'insereixen en un llenç llis de rajola. A més, el tipus d'habitatge amb torre no és nou, recull una herència de simbologia gòtica que associa el poder feudal amb la torre.
  
La casa està edificada sobre una altra anterior. Això s'observa perfectament a la planta baixa per les diferències de tècniques constructives de tàpia i pels buits cegats, sobre els quals atraquen murs de l'actual. Possiblement, es tracte d'una casa situada al terme d'Alfara del Patriarca, al costat del lloc de Benifaraig, d'un tal Andrés Castellano, de la qual parla un document de l'any 1414. Utilitzant parts d'aquesta construcció antiga, s'alça, en el s. XVI, la construcció segons la tipologia d'un palau rural. Durant el s. XVIII la casa pateix una altra intervenció, producte de la qual són els grans buits que s'obrin a la façana principal i a l'interior -també en són cegats una gran quantitat d'altres-. A la torre també es col·loca una coberta apuntada a quatre aigües.
  
L'esquema arquitectònic és més complex que el de les alqueries senyorials precedents, de tradició medieval. El pati no és només l'espai d'accés, treball i relació, com en l'alqueria gòtica, ni tampoc el nucli articulador i de transició entre el carrer i la casa del palau gòtic, és una cosa i l'altra al mateix temps. No se sabrà, d'altra banda, si el pati es concebé obert, cosa que seria una gran innovació tipològica, o si, al contrari, fou pensat com a pati tancat, que no va arribar a ser acabat mai. La planimetria de l'edifici principal té interès pel fet d'aparèixer una casa compacta com a part d'un projecte de conjunt. Es compon d'una doble crugia en dues de les bandes del pati, dos cossos d'edificació en profunditat construïts per murs de càrrega paral·lels a la façana, de manera molt distinta a esquemes anteriors.
  
L'accés és lateralitzat en planta i obliga a canviar la direccionalitat de les línies de càrrega que se situen normals al pas. Una vegada a l'interior, s'accedeix a l'habitatge principal, a la planta primera, per una porta situada a la base de la torre, que dóna accés a l'escala. L'habitatge consta d'una sèrie de dependències, de sales, que coincideixen clarament amb els espais construïts. Les compartimentacions especials, distintes als murs de càrrega, són sempre posteriors, com és el cas de l'oratori que s'obri a la sala principal i resta espai al cos posterior, el de la cuina. La planta superior havia de ser, primitivament, magatzem de productes agrícoles.
  
La torre se situa en un dels extrems. Volumètricament té una independència importantíssima, i pren un contingut d'ús particular al servei de l'habitatge principal: l'escala s'ubica dins de la torre. El seu cos s'eleva fins aconseguir obrir els buits en totes les façanes, presentant així una solució espacial molt atractiva i jugant al contrapunt de la seua verticalitat enfront de l'horitzontalitat que proporciona la resta de les façanes. L'accés a l'última planta per una escala de caragol, summament estreta, i l'existència d'uns bancs adossats al seu perímetre, fa pensar que fou construïda amb fins purament lúdics, enllaçant amb la idea del miramar, com altres torretes de l'època que es popularitzaren amb el triomf del romanticisme decimonònic. Una coberta, amb influència flamenca i relació amb els casilicis barrocs de València, remata la torre i la prolonga verticalment insistint en la seua esveltesa.
  
Una galeria remata les fàbriques llises i serveix de suport a una volada potent que en limita el volum. Aquesta galeria renaixentista està dins del més pur estil d'arcades a l'aragonesa que comenta Lampérez, seguint la gran tradició de l'arquitectura catalanoaragonesa de fer servir la coronació en galeria a partir del s. XVI, com podem veure en multitud d'exemples de la ciutat de València: col·legi del Patriarca, palau de Valeriola, etc.
  
El cantó es reforça per a donar una idea clara de massa potent, i fins i tot el cos superior suspèn el calat de la llotgeta, encara que mantenint una imposta que limita el cos i dóna una volta al cantó, per a reprendre el tema a la façana lateral. En el conjunt destaquen les fàbriques de rajola amb morter enrasat de l'edifici principal.
  
Les finestres presenten una conformació excessivament manierista per a l'època, així com una perfecta distribució sobre el llenç del mur. Solució dubtosa per la seua excessiva voluntat de composició i pel fet d'existir, cegats, uns antics buits, més autònoms respecte a la composició, més reduïts de dimensions, com els que veiem en tota l'arquitectura del s. XVI. Aquests graciosos i lleugers buits d'arc rebaixat i cornisa superior que remarca l'arc, amb muntants atrompetats, pot tractar-se potser d'una aportació setcentista que intente regularitzar la relació massís-obertura a les façanes.
  
L'escut de marbre que apareix a la portada principal, representa les armes dels Ferragud, Pallarès, Alegret i Perelló rodejats de la figura de la sirena anteriorment descrita i amb el lema Omnia Tempus Habent. Els Corella també usaren aquest simbòlic monstre, encara que amb el lema valencià Esdevenidor, i que pot veure's a l'escut d'armes situat a la casa que és dels comtes de Sotoameno, al carrer Aparisi i Guijarro de València, actualment seu de Lo Rat Penat. Encara que en aquest apareix inscrita la data de 1553, és de factura posterior, ja que no va poder ser realitzat aleshores perquè els Perelló i Pallarès en foren propietaris a partir del s. XVII, i els Ferragud, a partir del s. XVIII.
  
Travessant els dos cossos del palau per la porta principal arribem a un pati ampli, rectangular, on obrin arcs els coberts de les cavallerisses i els corrals, construïts amb cossos d'una crugia, i a través d'un dels quals podem accedir a un buit obert cap a la façana sud. Al costat de la casa senyorial, a la façana nord, componen la resta del conjunt uns edificis d'habitatges adossats per a l'ús de colons i jornalers amb accés independent des de l'exterior. Aquestes construccions presenten murs de maçoneria ordinària, enlluïts amb morter de calç amb un acabament emblanquinat, que contrasten amb les fàbriques de rajola de l'edifici principal.
  
El jardí, emplaçat en un lateral de conjunt, i amb accés indirecte a través de l'horta, ens indica que no fou concebut simultàniament al palau. Sembla ser una aportació decimonònica, en què es prioritza el disseny del jardí romàntic mateix i la seua relació espacial amb la casa, ja que se situa al lloc menys incòmode per als treballs agrícoles de la propietat. Es compon d'una sèrie de corredors estrets entre parterres que conflueixen en un espai central on se situa la glorieta. Fins fa poc conservava certa esplendor; avui, hi sobreviuen algunes coníferes, palmeres i canyes de bambú. També hi va haver una plantació de tarongers, que en l'actualitat estan secs. Limita amb l'exterior per un mur de maçoneria d'uns dos metres d'alçària, amb el fi tant de resguardar-lo com de disposar d'un lloc íntim i idíl·lic d'esplai. Arreplega així la mil·lenària tradició de la recreació del paradís, és a dir, jardí tancat; concepte persa que es transmet al llatí com paradisus, i que es representa ací, com en anteriors cultures a través del Hortus conclusus, açò és, jardí rodejat de murs.
  
Annex II
  
Parts integrants
  
La casa principal i les edificacions annexes.
  
El jardí.
  
Annex III
  
Béns mobles
  
Annex IV
  
Delimitació de l'entorn de protecció
  
1. Justificació de la delimitació
  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consisteix a incloure dins de la seua àrea els elements urbans següents:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, de manera que qualsevol intervenció que s'hi realitze pot afectar-lo tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el BIC i que en constitueixen l'entorn visual i ambiental immediat, de manera que qualsevol intervenció que s'hi realitze puga suposar-ne una alteració de les condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment, i que constitueixen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinga una situació d'immediatesa amb el BIC, n'afecten de forma fonamental la percepció.
  
Així mateix, per la seua condició històrica de palau rural rodejat d'horta, s'inclouen en el perímetre de protecció els camins rurals més pròxims des d'on és possible contemplar-lo com a tal.
  
2. Descripció de la delimitació
  
a) Descripció literal de la delimitació
  
Origen: Intersecció entre l'eix del camí existent entre les parcel·les 168 i 185 del polígon cadastral núm. 5 d'Alfara del Patriarca i el límit entre els termes municipals d'Alfara del Patriarca i València, punt A.
  
Sentit: Horari
  
Línia delimitadora: Partint del punt d'origen A, la línia delimitadora discorre pel límit del terme municipal fins que es troba amb les primeres edificacions del nucli urbà de Benifaraig, rodeja les que recauen al camí de l'Alqueria de Gilet i els números 16, 17, 18 i 19, que recauen al carrer Ferrer i Bigné de l'illa cadastral núm. 48.909. La línia creua el citat carrer i recorre les mitgeres sud de les parcel·les núm. 9 i 21 de l'illa cadastral núm. 48.903. Continua cap al nord pels eixos del carrer de l'Eliana i del carrer de Nelo el Farinós. Prossegueix per la part posterior de les parcel·les que recauen al carrer Ferrer i Bigné de les illes cadastrals núm. 47.919 i 48.920 i, en paral·lel a la carretera provincial VP 6.023, fins trobar l'eix del camí que hi ha a uns 115 m del nucli de Benifaraig. Discorre per l'est d'aquest eix fins trobar-se amb l'eix de la carretera anterior. Continua per aquest cap al nord. Gira a l'est per l'eix del camí, entre les parcel·les núm. 169 i núm. 116, 115, 114, 113, 42 i 154 del polígon núm. 5, fins a la primera cruïlla de camins i gira al sud pel camí entre les parcel·les núm. 169 i núm. 157, fins arribar a l'origen, punt A.
  
b) Descripció gràfica de la delimitació
  
Se n'adjunta plànol.
  
Agència Tributària
  
Delegació Especial de València



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 3164, del 19-01-1998 (1997/13096)

RESOLUCIÓN de 23 de diciembre de 1997, de la Dirección General de Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia de la Generalitat Valenciana, por la que se hace pública la delimitación del entorno de protección y se abre período de información pública en el expediente incoado para la declaración como monumento de la casa de la Serena o Sirena de Alfara del Partriarca (Valencia).
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   3164

Fecha DOGV
:   19-01-1998

Sección del DOGV
:   V. OTROS ANUNCIOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   1997/13096

CVE


Fecha del documento
:   23-12-1997

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia

Tipo de documento
:   Resolución

RESOLUCIÓN de 23 de diciembre de 1997, de la Dirección General de Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia de la Generalitat Valenciana, por la que se hace pública la delimitación del entorno de protección y se abre período de información pública en el expediente incoado para la declaración como monumento de la casa de la Serena o Sirena de Alfara del Partriarca (Valencia). [1997/X13096]
  
Encontrándose en tramitación el expediente para la declaración como monumento a favor de la casa de la Serena o Sirena de Alfara del Patriarca (Valencia), incoado por resolución de la Dirección General de Bellas Artes, y Archivos de fecha 31 de agosto de 1983 (BOE de 26 de septiembre de 1983), esta Dirección General ha resuelto:
  
1. Hacer pública para su identificación la descripción de la casa de la Serena o Sirena de Alfara del Patriarca (Valencia), la delimitación del entorno de protección de la misma y la relación de bienes muebles afectados por la declaración, según los anexos que se adjuntan a la presente resolución.
  
2. Continuar con la tramitación del expediente de conformidad con las disposiciones vigentes.
  
3. Conforme a lo previsto en el artículo 87 de la Ley de Procedimiento Administrativo, abrir un período de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente para la declaración como monumento, durante el plazo de 20 días, a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Patrimonio Artístico, Servicio de Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental, de la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, Avenida de Campanar nº 32 de Valencia, de 9 a 14 horas.
  
4. Que la presente resolución se notifique al Registro General de Bienes de Interés Cultural.
  
5. Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.
  
Lo que se hace público a los efectos oportunos.
  
Valencia, 23 de diciembre de 1997.- La directora general de Patrimonio Artístico: Carmen Pérez García.
  
Anexo I
  
Inmueble objeto de la declaración
  
La casa de la Serena o Sirena, sus nombres respectivamente en valenciano antiguo y en castellano, toma su nombre de la figura que rodea su escudo nobiliario, aunque propiamente posee cabeza de mujer y cola de serpiente. La construcción data, según la inscripción de este escudo, del año 1553.
  
Se trata de un palacio rural que cumple la doble función de alquería, dedicada a los cultivos agrícolas propios de la zona, y de villa de recreo señorial. se encuentra situada en la huerta valenciana, en el extremo suroeste del término municipal de Alfara del Patriarca, pero colindante con el núcleo urbano vecino de Benifaraig que pertenece al municipio de Valencia. Esta doble circunstancia le proporciona la particularidad de introducir características de vivienda urbana, como es la de situar su fachada y acceso principal directamente al exterior, recayente al camino de Benifaraig a Alfara del Patriarca
  
El conjunto, casa principal y anexos, posee un extraordinario valor tanto a nivel formal y espacial como por constituir unos pocos ejemplos de arquitectura palaciega del S. XVI en este medio. Nos encontramos frente a un singular ejemplo de palacio renacentista, donde se han abandonado las antiguas maneras, y aparecen potentes, unos esquemas nuevos en planta, unos temas nuevos de composición y unas fábricas rejuvenecidas por el manierismo y las técnicas depuradas de su construcción, junto a ello elementos clasicistas muy puros que utilizan la piedra como vehículo y se insertan en un lienzo liso de ladrillo. a su vez el tipo de vivienda con torre, no nuevo, recoje una herencia de simbología gótica que asocia el poder feudal con la torre.
  
La casa está edificada sobre una anterior. esto se observa perfectamente en la planta baja por las diferencias de técnicas constructivas de tapial y por los huecos cegados, sobre los que atracan muros de la actual. Posiblemente se trate de una casa situada en el término de Alfara del Patriarca junto al lugar de Benifaraig, de un tal Andrés castellano, de la que habla un documento del año 1414. Utilizando partes de esta construcción antigua se levanta en el s. XVI la construcción según la tipología de un palacio rural. Durante el s. XVIII, la casa sufre otra intervención producto de la cual son los grandes huecos que se abren en la fachada principal e interior, cegándose gran cantidad de otros. A la torre también se le coloca cubierta apuntada a cuatro aguas.
  
El esquema arquitectónico es más complejo que el de las alquerías señoriales precedentes, de tradición medieval. El patio no es sólo el espacio de acceso, labores y relación, como en la alquería gótica, ni tampoco el núcleo articulador y de transición entre la calle y la casa del palacio gótico, es lo uno y lo otro a la vez. No se sabrá, por otra parte, si el patio se concibió como abierto, que sería una gran innovación tipológica o si por el contrario, fue pensado como patio cerrado que nunca llegó a terminarse. La planimetría del edificio principal tiene interés, al aparecer una casa compacta, como parte de un conjunto proyectual. Se compone de una doble crujía en dos de las bandas del patio, dos cuerpos de edificación en profundidad construidos por muros de carga paralelos a fachada, de manera muy distinta a anteriores esquemas.
  
El acceso es lateralizado en planta y obliga a cambiar la direccionalidad de las líneas de carga que se sitúan normales al paso. Una vez en el interior se accede a la vivienda principal, en la planta primera, por una puerta en la base de la torre que da acceso a la escalera. Esta consta de una serie de dependencias, de salas, que coinciden claramente con los espacios construidos. Las compartimentaciones especiales distintas a los muros de carga son siempre posteriores como es el caso del oratorio que se abre a la sala principal y resta espacio al cuerpo posterior, el de la cocina. La planta superior debía ser primitivamente almacén de productos agrícolas.
  
La torre se sitúa en uno de los extremos. Volumétricamente tiene una independencia importantísima, y toma un contenido de uso particular al servicio de la vivienda principal: la escalera se desarrolla dentro de ella. Su cuerpo se eleva hasta conseguir abrir los huecos en todas las fachadas, presentando así una solución espacial muy atractiva y jugando al contrapunto de su verticalidad frente a la horizontalidad que proporciona el resto de las fachadas. El acceso a su última planta por una escalera de caracol sumamente estrecha y la existencia de unos bancos adosados a su perímetro hacen parecer que fue construida con fines puramente lúdicos, enlazando con la idea del miramar como otras torretas de la época que se popularizaron con el triunfo del romanticismo decimonónico. Una cubierta, con influencia flamenca y relación con los casilícios barrocos de Valencia, remata la torre y la prolonga verticalmente insistiendo en su esbeltez.
  
Una galeria remata las fábricas lisas y sirve de soporte a un alero potente que limita el volumen. Esta galeria renacentista está dentro del más puro estilo de arcadas a la aragonesa que comenta Lampérez, siguiendo la gran tradición de la arquitectura catalano-aragonesa de utilizar la coronación en galería a partir del s. XVI, como podemos ver en multitud de ejemplos de la ciudad de Valencia: Colegio del Patriarca, Palacio de Valeriola, etc.
  
La esquina se refuerza para dar una idea clara de masa potente, e incluso el cuerpo superior suspende el calado de la ?loggietta?, aunque manteniendo una imposta que limita el cuerpo y da una vuelta a la esquina para retomar el tema en la fachada lateral. En el conjunto destacan las fábricas de ladrillo con mortero enrasado del edificio principal.
  
Las ventanas presentan una conformación excesivamente manierista para la época, así como una perfecta distribución sobre el lienzo del muro. Solución dudosa por su excesiva voluntad de composición y por el hecho de existir, cegados, unos antiguos huecos, más autónomos respecto a la composición, más reducidos de tamaño, como los que vemos en toda la arquitectura del s.XVI. Estos graciosos y ligeros huecos de arco rebajado y cornisa superior que remarca el arco, con jambas abocinadas puede tratarse quizás de una aportación Setecentista que intente regularizar la relación macizo-vano en las fachadas.
  
El escudo de marmol que aparece en la portada principal representa las armas de Ferragud, Pallarés, Alegret y Perelló rodeados de la figura de la ?Sirena- anteriormente descrita y con el lema ?Omnia tempus Habent?. Los Corella también usaron este simbólico monstruo aunque con el valenciano lema ?Esdevenidor- y que puede verse con su escudo de armas situado en la casa que fuera de los Condes de Sotoameno, en la calle Aparisi y Guijarro de Valencia, actualmente sede de Lo Rat Penat. Aunque en éste aparece inscrita la fecha de 1553, es de factura posterior, ya que no pudo realizarse entonces puesto que los Perelló y Pallarés fueron propietarios a partir del s. XVII y los Ferragud a partir del s.XVIII.
  
Atravesando los dos cuerpos del palacio por la puerta principal llegamos a un patio amplio, rectangular, donde abren arcos los cobertizos de caballerizas y corrales, construidos éstos con cuerpos de una crujía, a través de uno de los cuales podemos acceder a un hueco abierto hacia la fachada sur. Junto a la casa señorial, a la fachada norte, componen el resto del conjunto unos edificios de viviendas adosadas para el uso de colonos y jornaleros con acceso independiente desde el exterior. Estas construcciones presentan muros de mamposteria ordinaria y enlucidos de mortero de cal con acabado enjalbegado que contrastan con las fábricas de ladrillo del edificio principal.
  
El jardín emplazado en un lateral de conjunto, y con acceso indirecto a través de la huerta, nos indica que no fue concebido simultáneamente al palacio. Parece ser una aportación decimonónica en la que se prioriza el diseño del propio jardín romántico con respecto a su relación espacial con la casa, ya que se sitúa en el lugar menos incómodo para las labores agrícolas de la propiedad. Se compone de una serie de pasillos estrechos entre parterres que confluyen a un espacio central donde se situa el cenador. Hasta hace poco albergaba cierto esplendor, sobreviven algunas coníferas, palmeras y cañas de bambú. También poseyó una plantación de naranjos en la actualidad secos. Está limitado del exterior por un muro de mampostería de unos dos metros de altura, con el fin tanto de resguardarlo como de disponer de un lugar íntimo e idílico de esparcimiento. Recoge así la milenaria tradición de la recreación del paraiso, es decir jardín cerrado; concepto persa que se transmite al latín como paradisus, y que se representa aquí, como en anteriores culturas a través del Hortus conclusus, esto es, jardín rodeado de muros.
  
Anexo II
  
Partes integrantes
  
La casa principal y edificaciones anejas.
  
El jardín.
  
Anexo III
  
Bienes muebles
  
Anexo IV
  
Delimitación del entorno de protección
  
1. Justificación de la delimitación
  
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en incluir dentro de su ?rea los siguientes elementos urbanos:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio p'blico que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del car'cter del espacio urbano.
  
- Espacios p'blicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que a'n no teniendo una situación de inmediatez con el BIC afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Asimismo, por su condición histórica de palacio rural rodeado de huerta, se incluyen en el perímetro de protección los caminos rurales más próximos desde donde es posible su contemplación como tal
  
2. Descripción de la delimitación
  
a) Descripción literal de la delimitación
  
Origen: Intersección entre el eje del camino existente entre las parcelas 168 y 185 del polígono catastral nº 5 de Alfara del Patriarca y el límite entre los términos municipales de Alfara del Patriarca y Valencia, punto A.
  
Sentido: Horario
  
Línea delimitadora: Partiendo del punto de origen A, la línea delimitadora discurre por el límite del término municipal hasta que enfrenta con las primeras edificaciones del núcleo urbano de Benifaraig envolviendo las recayentes al camino Alquería de Chilet y las nº 16, 17, 18 y 19 recayentes a la calle Ferrer y Bigne de la manzana catastral nº 48909. La línea cruza dicha calle y recorre las medianeras sur de las parcelas nº 9 y 21 de la manzana catastral nº 48903. Continúa hacia el norte por los ejes de la calle de la Eliana y de la calle Nelo el Farinós. Prosigue por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Ferrer y Bigne de las manzanas catastrales nº 47919 y 48920 y en paralelo a la carretera provincial VP 6023 hasta encontrarse con el eje del camino que se encuentra a unos 115 m del núcleo de Benifaraig; discurre a Este por este eje hasta el encuentro con el eje de la carretera anterior, continuando hacia el Norte por él. Gira a Este por el eje del camino entre las parcelas nº 169 y nº 116, 115, 114,113, 42 y 154 del polígono nº 5 hasta el primer cruce de caminos, girando a sur por el camino entre las parcelas nº 169 y nº 157 hasta el origen punto A.
  
b) Descripción gráfica de la delimitación
  
Se adjunta plano.
  
Agencia Tributaria
  
Delegación Especial de Valencia



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML