Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 7513, del 27-04-2015 (2015/3738)

RESOLUCIÓ de 20 d'abril de 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor dels pelegrinatges per camins del Penyagolosa: les Useres i Culla.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7513

Data del DOGV
:   27-04-2015

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2015/3738

CVE


Data del document
:   20-04-2015

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 20 d'abril de 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor dels pelegrinatges per camins del Penyagolosa: les Useres i Culla. [2015/3738]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i la defensa de la identitat i dels valors i interessos del poble valencià i pel respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
Per la seua banda, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, establix en l'article 45 que seran declarats béns immaterials d'interés cultural aquelles activitats, creacions, coneixements, pràctiques, usos i tècniques que constituïxen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals dels valencians, així com les tradicions en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Vist l'informe tècnic favorable a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor dels pelegrinatges per camins del Penyagolosa: les Useres i Culla, perquè constituïxen, entre tots els pelegrinatges i romeries valencians, casos singulars pels elements conservats sense alterar al llarg dels segles, que han mantingut intactes motius i formes del pelegrinatge medieval.  
  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport ha resolt:  
  
Primer  
Incoar l'expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor dels pelegrinatges per camins del Penyagolosa: les Useres i Culla.  
  
Segon  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que en permeten la identificació precisa i definir-ne l'àmbit espacial i temporal en l'annex que s'adjunta a la resolució, i fixar les normes de protecció del bé, establint com a mesura de protecció que la Generalitat vetlarà pel desenrotllament normal i la pervivència d'esta manifestació cultural, i tutelarà la conservació dels seus valors tradicionals. Qualsevol canvi que excedisca el desenrotllament normal dels elements que formen esta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural, per a, si és el cas, procedir a la seua autorització administrativa i la consegüent modificació de la present declaració.  
La gestió dels pelegrinatges l'exerciran la Junta dels Pelegrins de les Useres i la Confraria de Sant Joan Baptista de la parròquia del Salvador de Culla, encarregades d'organitzar la totalitat dels actes. Estes, en conjunció amb els altres actors, seran les que decidisquen sobre aspectes materials i immaterials, així com sobre el desenrotllament dels actes dels pelegrinatges anuals.  
De la mateixa manera, les administracions públiques fomentaran la difusió d'este bé, en garantiran l'estudi i la documentació amb criteris científics, i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.  
  
Tercer  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar la present resolució als interessats, així com comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a l'anotació preventiva.  
  
Quart  
Publicar la present resolució amb el seu annex en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 20 d'abril de 2015.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
El calendari festiu valencià presenta nombroses rogatives i pelegrinatges, restes d'antigues celebracions penitencials, en què els nostres avantpassats demanaven a la divinitat i als seus intermediaris, la Mare de Déu i els sants, la protecció sobrenatural per a aconseguir salut, pau i pluja del cel perquè les collites arribaren a bon terme. N'hi ha d'originats en la Baixa Edat Mitjana, els seus rituals així pareixen testimoniar-ho i es fonamenten en la indigència humana davant de les catàstrofes col·lectives. D'altres són posteriors i presenten un caràcter de penitència individual més pur, és a dir, demanen perdó pels pecats comesos, més en consonància amb la mentalitat contrareformista de Trento i el barroc, però tots són expressió de la religiositat del nostre poble i constituïxen un ric apartat del nostre patrimoni espiritual. Entre estos destaquen els pelegrinatges que es fan al santuari de Sant Joan de Penyagolosa pel seu alt valor etnològic, històric i cultural. Este santuari ha sigut una important destinació de romeries des d'època medieval, i hui en dia encara es fan les que hi arriben des dels municipis castellonencs de les Useres, Xodos, Vistabella del Maestrat i Culla, i des de pobles de Terol com Puertomingalvo.  
D'entre estes, els pelegrinatges de les Useres i Culla són els més significatius pel seu valor patrimonial. La dels pelegrins de les Useres és una de les més antigues i que millor conserva les seues peculiaritats i simbolismes en els seus diversos aspectes: vot d'un poble des de l'Edat Mitjana, camí i ritual, participants (pelegrins i càrregues), cants i resos, menjar i vestit, aspectes socioreligiosos i identitaris, etcètera.  
Són mostres de costums seculars conservats gràcies al fervor popular. Tradicions molt arrelades a la comarca i que seguixen un procediment meticulós i calculat, que perviu possiblement sense canvis des del segle xiv, i que té establits de manera seqüencial, precisa i ordenada cada una de les seues celebracions, descansos, menjars i actes.  
  
  
2. Dades sobre els béns objecte de la declaració  
2.1. Denominació: els pelegrinatges de les Useres i Culla al santuari de Sant Joan de Penyagolosa.  
2.2. El pelegrinatge de les Useres.  
2.2.1. Localitat: les Useres.  
2.2.2. Data de realització: se celebra l'últim divendres d'abril i el dissabte immediat.  
2.2.3. Actors principals: el grup dels pelegrins, que en són 21: 12 pelegrins; el guia; els cantors, que en són 3; els clavaris, que també en són 3; el capellà, i el representant de l'ajuntament. Representen el poble davant de la divinitat complint una promesa feta pels seus pares, mantinguda fins ara d'una manera ferma i fidel; en ells i per ells es justifica el pelegrinatge. En el sentiment popular simbolitzen Jesucrist i els dotze apòstols.  
Els pelegrins: porten una vesta d'un color blau fosc, amb esclavina i cinturó de cuiro negre, barret negre d'ales caigudes, i rosaris grossos al voltant del coll i amb la creu al pit, o penjats a la part anterior esquerra del cinturó. Duen també un bordó de fusta arredonit i amb una escàrpia a la part superior per a poder penjar el barret. El calçat és lliure sempre que siga discret.  
El guia es distingix perquè porta rosaris als dos costats i un bordó acabat en forma troncocònica foradat d'un costat a l'altre, i va sempre davant, ocupant la posició més important, com a autoritat màxima. Ell és qui decidix què es fa en cada moment, és l'autoritat.  
  
Els cantors: el major o primer porta la creu i ocupa sempre la posició central. El segon i el tercer porten fanals. Van vestits amb roquet blanc sense mànegues i barret negre de feltre, també porten en el camí un bastó. Els cantors s'elegixen entre els adolescents en el moment en què comencen a canviar la veu. A més, correspon als cantors vigilar que ningú moleste els pelegrins, mengen amb els pelegrins i canten l'absolució quan les càrregues acaben de menjar. El cantor major dirigix els cants, fa de mestre de cerimònies.  
Els clavaris: la seua funció principal és aportar tot el que és necessari per al pelegrinatge. S'ocupen de les captacions durant tot l'any i, si no arriben, les aporten ells mateixos. És un càrrec anual i voluntari. En les processons d'entrada i eixida, els clavaris van amb vesta i barret, com els pelegrins, amb un ciri en la mà. En el camí, només un d'ells acompanya els pelegrins, i es relleven cada dos estacions. Ells i el depositari són els encarregats de distribuir el pa beneït, a Xodos i a les Useres, abans de l'arribada dels pelegrins.  
El capellà: va vestit amb roquet, estola i capa pluvial morada en les processons d'entrada i eixida. Porta un sac o funda morada de vellut penjat al coll per a posar el reliquiari durant el camí, i un barret com el dels pelegrins. Camina entre els cantors, davant seu, i els clavaris. Les seues obligacions són: administrar el sagrament de la penitència, fer missa, recitar totes les oracions després dels cants, presidir les completes i dirigir el rosari comunitari a continuació. També presidix les menjades dels pelegrins i menja amb ells. Cal subratllar que el capellà no té cap autoritat en este pelegrinatge.  
  
El representant de l'Ajuntament pot ser l'alcalde, qualsevol dels regidors o una persona delegada. Ha de portar còpies dels oficis enviats als ajuntaments dels altres termes per on passa el seguici i, a banda d'esta funció representativa, s'encarrega de solucionar qualsevol conflicte. Va amb els pelegrins, besa on besa el guia, i porta un ciri encés durant les processons d'eixida i entrada. Porta capa i barret, camina a continuació dels clavaris i porta una muntura pròpia per si l'ha de necessitar.  
  
2.2.4. Actors secundaris: el grup de les càrregues, que en són 25. Són els que asseguren l'autosuficiència del pelegrinatge. Transporten els queviures de persones i animals, a més dels utensilis i altres coses necessàries, sobretot per a cuinar i menjar, i dirigixen les cavalleries del pelegrinatge. Són el depositari, 3 cuiners, 1 ajudant dels cuiners, 1 ajudant dels cantors i 19 portadors de cavalleries.  
El depositari complix una funció imprescindible en el pelegrinatge. Com a administrador, s'encarrega de custodiar i mantindre en bon estat tots els pertrets del pelegrinatge, i de guardar d'un any per l'altre els diners sobrants. El càrrec és pràcticament vitalici, i només finalitza per renúncia. No ocupa un lloc fix en el pelegrinatge. Amb el de cantor major, el seu càrrec és un dels dos més importants. S'ocupa de revisar tots els preparatius, de distribuir la càrrega entre les atzembles, de tindre a punt els ciris per a les processons i els altars, i d'arreplegar tot allò que sobre, de pagar als sacerdots i de fer front a la resta de gastos necessaris. Acompanya els clavaris en el repartiment dels trossos de pa beneït i desfila en la processó d'entrada amb capa, barret i un ciri encés darrere del representant de l'ajuntament.  
En els cuiners, la promoció és semblant a la dels cantors. El cuiner major és l'encarregat de resar el rosari pel camí, de les estacions al Santíssim i dels parenostres de després de les misses de les càrregues.  
  
Hui en dia només resten 19 cavalleries, ja que la càrrega va en vehicles i les cavalleries només servixen com a muntures. Estes es distribuïxen de la manera següent: una muntura per al depositari, una altra per al capellà, una altra per al representant de l'Ajuntament, per als clavaris, els cuiners i els ajudants de cantors i de cuiners; i les atzembles, de les quals una porta els cànters d'aigua, que tots omplin en les fonts, els pous i els aljubs del camí; i les altres porten el vi, el pa, els encisams d'ensalada, les paelles, les cassoles plenes de truites i ous bullits, l'arròs, els fesols cuinats i les molles d'abadejo fregides, la palla i el farratge per als animals, les capes, les mantes i els paraigües o impermeables.  
  
Les promeses: són 6 hòmens que complixen algun vot particular. No pertanyen a cap dels dos grups, i van en el camí situats davant del guia. Han de fer un donatiu, i en el camí porten bastó i barret; en la processó d'entrada porten capa, barret negre i un ciri encés com les càrregues.  
  
2.2.5. Descripció del bé: es tracta d'un pelegrinatge d'origen medieval des de la població de les Useres fins al santuari de Sant Joan de Penyagolosa. És un conjunt ritual iniciàtic, amb tres etapes ben diferenciades: la separació, la transformació i la reincorporació a la comunitat.  
2.2.5.1. La separació iniciàtica. El camí fins a Sant Joan: La separació comença el quart diumenge abans de la celebració, quan depositari, clavaris i cantors recorren els carrers des de la casa en què va acabar el torn anterior, i inscriuen els pelegrins porta a porta fins a completar el nombre de tretze i algun més, per si hi ha baixes. Des d'eixe moment els inscrits deixen d'afaitar-se i tallar-se els cabells. D'alguna manera, això els marca i els separa dels altres veïns, sobretot en èpoques en què no era habitual portar barba. Antigament, per a ser pelegrí s'havia de ser el cap de família i major d'edat. En els anys seixanta, per una forta crisi en el pelegrinatge, es va ampliar este criteri. Ara poden ser-ho inclús els casats amb dones nascudes a les Usures o descendents de les Useres, sempre que hi haja una casa des de la qual pguen mantindre's vinculats al torn dels carrers. Les obligacions principals dels pelegrins són: fer penitència, sobretot en silenci, caminar descalços quan es requerisca, vetlar pràcticament tota la nit a Sant Joan de Penyagolosa, i recitar les oracions oficials del pelegrinatge tant en el camí com a les esglésies i ermites. També han de participar en la cerimònia del perdó, en la qual han de humiliar-se davant dels altres, sobretot del guia, i viure en general tot el pelegrinatge amb esperit d'humilitat i de recolliment interior, i amb la consciència d'estar complint una promesa feta a la divinitat en una situació límit pels seus avantpassats.  
  
Tres dies abans de l'últim divendres d'abril se celebra a la parròquia el tridu de preparació per als pelegrins. El tercer dia hi ha confessions i assaig de les cerimònies, i els pelegrins arrepleguen la vesta, el barret i el bordó, i es retiren a sa casa. Abans de l'alba, es vestiran i el guia els arreplegarà d'un en un, en silenci, per a acudir a l'església.  
  
L'horari del pelegrí es regix pel sol i és anterior en dos hores a l'oficial, que s'usa en la descripció. A les 6 del matí ja estan en l'església per assistir a la missa de les càrregues, és a dir, la destinada a estos. Quan acaba, se'n van a aprestar les muntures i les seues càrregues. Els pelegrins es retiren a la sagristia i esperen en silenci la missa pròpia. A les 7, precedits per guia i cantors, seguint l'orde preestablit, ixen l'un darrere de l'altre al temple, se situen al centre del presbiteri davant de l'altar, fan una genuflexió simple i, sense girar l'esquena, es retiren fins a situar-se en el lloc que els correspon, formant una mitja lluna. Seguiran la celebració adoptant la postura ritual pròpia en cada instant. Al final, desfilen d'un en un, fan una altra genuflexió en el centre del presbiteri i es retiren a la sagristia, havent depositat el bordó a l'entrada. A les 8, havent-se descalçat, ix la processó de rogativa.  
  
Els cantors canten l'Exsurge, Domine i la lletania dels sants fins a la invocació Sancta Maria. Els fidels contesten. Després es fa el silenci i s'entona el solemne O vere Deus. Comença el pelegrinatge. Els carrers estan plens d'espectadors. Davant, la creu parroquial encapçala la processó del poble, que els acompanyarà a l'eixida, seguida pel guió de sant Joan entre dos files d'hòmens i xiquets, els cantors, el sacerdot, les xiquetes i les dones. Després el guia, que besarà el llindar del temple a l'eixida, obri la comitiva dels pelegrins. El seguixen els cantors amb la creu i els fanals, el sacerdot del pelegrinatge, els clavaris, el representant de l'Ajuntament i els dotze pelegrins, que repetixen allò que fa el guia i caminen distants entre ells uns quinze passos. Ambdós comitives es relleven en el cant de l'O vere Deus, com en un joc ritual de rèplica. El trajecte va pel carrer Major, la baixada de Sant Roc, el Camí Reial i la plaça de Loreto, i simula una estora amb hedra estesa de matí, que s'arreplegarà i es guardarà per a l'entrada de dissabte. Les campanes de l'església parroquial, de les ermites de Santa Waldesca i Loreto sonen en tocs pausats. La primera processó (la del poble) es deté davant de l'ermita de Loreto a la part del carrer de l'Alcora: el guia i els cantors, davant de la porta, i darrere, la resta, sense moure's del lloc que ocupa cada un. La porta està adornada amb plantes i la llinda amb una estoreta de pètals de rosa i altres flors.  
  
S'entona l'Omnes sancti et sanctae Dei, que indica una interrupció dels cants, i a continuació el magnífic Regina coeli, letare, que contesta el poble en cada versicle amb l'alegre alleluia. Besen la creu de la llinda i seguixen la processó de despedida, que s'ha detingut al mig del carrer de l'Alcora. Ací es complix el ritu del comiat amb les reverències i els òsculs rituals al sòl i al reliquiari, mentres que estos i les creus es troben de front amb la jaculatòria Misericordia. Els pelegrins pugen per una costereta fins a la carretera, la travessen i seguixen el camí de pujada fins al Filador, on es calcen. Emprenen la ruta de vora 35 quilòmetres que va des de les Useres fins a Sant Joan i comença la primera estació.  
  
Pugen per la muntanya entre la Vilavella i les Pedrisses i s'internen per la seua falda buscant la Talaia. Abans de deixar-la, els pelegrins es detenen un moment d'esquena a la muntanya. Es canta un respons per un pelegrí que hi va morir fa molts anys, segons la llegenda. Seguixen el camí, recorren la part alta d'Artesa i pugen fins al corral Blanc, on es detenen per al primer descans i l'esmorzar, després d'entonar l'Omnes Sancti i resar el Pater noster. Són les 9.30 hores. Mitja hora després emprenen la ruta. Comença la segona estació. S'internen al terme municipal de Lucena. Quan arriben a la font del Mas de la Vall descansen un quart d'hora. Remunten la muntanya i en el canvi de vessant contemplen l'ampli panorama de Sant Miquel de les Torrosselles amb el seu castellet, la plaça murallada i l'ermitori. Poc abans de les 12 hores creuaran el barranc de la Font de la Pallissera i emprendran el repetjó fins a la fortificació. Hi entren amb ritual de poblat, descalços i precedits de la vella creu, únic testimoni de l'antiga processó d'acollida. Després es preparen per a oir missa, oficiada pel sacerdot i, acabat l'ofici, descansen fins a l'hora de menjar. Creuen el gran pati ple d'espectadors i entren en la casa de l'ermità. En acabant de dinar, besen la mà del sacerdot i, mentres mengen les càrregues, es retiren a una espècie de camp a l'altra part de l'ermita, sempre en silenci. A les 15 hores els cantors avisen que és hora de partir. El ritual d'eixida és també semblant al del matí. Comença la tercera estació.  
  
A les 16.15 hores descansen a la font del Mas d'Aicart i a les 17.00 hores estan a punt de remuntar la lloma de Bernat, després del descans a la carrasca tallada. Comença la quarta estació. La pujada retarda el ritme de la marxa, que culmina amb la vista de Xodos. La senda, ara amable, descendix fins a sobrepassar la població pel riu de Llucena i arribar a la font dels Possos, on es descansa per al berenar, amb el qual es refan les forces per a emprendre la forta pujada al Marinet. Són les 18.30 hores.  
  
Nou descans i a les 19.15 hores comença la quinta estació. En el repetjó més alt, prop del cim de la muntanya, es descansa a la font de l'Arxivello. Són les 20.00 hores de la vesprada. A les 20.15 hores comença la sexta estació i descendixen a poc a poc a través del pinar fins a arribar a Sant Joan. Potser han de detindre's un poc abans d'entrar-hi, perquè es facen les 21.00 hores. L'entrada és solemne, com l'eixida del matí, amb processó d'acollida presidida per la creu del santuari. Després, complits els ritus d'entrada, es farà una processó al voltant dels edificis, seguida del cant de completes i del rosari. Al final es traslladen a la cova dels pelegrins, un recinte circular de falsa cúpula, on hi ha encés un foc de llenya verda de pi al centre, que l'ompli de fum, i on descansaran un poc.  
2.2.5.2. La transformació: la nit a Sant Joan i la cerimònia del perdó: Sopen i de nou es retiren a la cova per a passar la nit en un descans relatiu, perquè hauran d'eixir almenys tres vegades a l'església per a resar. Seguixen en silenci. La consciència de si mateix decau i el pelegrí reviu escenes, relacions i situacions que el preocupen. La nit és propícia per a la confessió i la petició de consell.  
Arriba el dissabte. A les 8.00 hores oiran la missa de les càrregues. Després esperen en la cova que sonen els tocs de la campana per a la missa solemne dels pelegrins. Comença a les 10.00 hores i es canta la missa De Angelis, combreguen i, en acabar, entren a la sagristia i es tanquen els tretze sols. Un cantor guarda la porta perquè ningú hi entre, i un altre vigila les finestres des de l'exterior perquè no es puga veure ni sentir el que hi ocorre. És la cerimònia del perdó, que constituïx el moment central de la transformació iniciàtica, al marge de la litúrgia i de la rogativa.  
2.2.5.3. Tornada a la comunitat: els sants. Arribada a les Useres: L'eixida des de Sant Joan és com el dia anterior. És l'una del migdia i caminen descalços fins al pi de les tres branques. Es calcen i emprenen la primera estació, que dura fins a la font de l'Arxivello, on descansen un poc fins prop de les 14.30 hores. Ara es canta la quarta estació, que els portarà fins a Xodos, on arriben a les 15.00 hores. Hi entren segons el ritual de costum fins a l'església. Els cantors es traslladen al cementeri immediat per a cantar un respons pels difunts del poble. Ha de tindre's en compte que la parròquia de les Useres va ser sufragània de Xodos.  
A les 15.15 hores partixen de Xodos segons el ritual fins a eixir-ne pel passadís del Callís. Seguixen fins a la lloma de Bernat. Són les 16.00 hores i descansen quinze minuts. Comença la segona estació fins al Mas d'Aicart, on arriben a les 17.00 hores i descansen deu minuts. Seguix la tercera estació, passen per Sant Miquel, s'hi detenen, s'agenollen, resen uns parenostres i seguixen. A les 18.00 hores arriben a la font dels Xops, on descansen i berenen fins a les 19.30 hores. Les càrregues no s'hi detenen, seguiran fins a deixar els animals en la quadra, agafar la capa per a l'entrada i acudir a l'ermita del Crist de l'Agonia a esperar l'arribada dels pelegrins. El depositari i dos clavaris amb les atzembles carregades de pa van amb ells i ara, davant de l'edifici que va ser quarter de la Guàrdia Civil, el trossegen per a repartir-lo a la nombrosa gentada que els espera, mentres els xiquets criden el dístic que els han ensenyat les mares: «Ja pugen, ja baixen, les carreguetes de Sant Joan». Menjar-se el trosset de pa és un símbol de la participació del poble en la celebració.  
A les 19.30 hores els pelegrins emprenen el camí amb la quinta estació fins al Corral Blanc, on arriben a les 20.30 hores i descansen un poc. Ja fosqueja i comença la sexta estació. Paren novament a la Vilavella a cantar el respons pels avantpassats, com el dia anterior. Al Filador ja és negra nit i es detenen a descalçar-se.  
A les 21.30 hores entren a les Useres, després d'haver agafat un fanal cada un. Caminen sobre l'estora d'hedra entre la gent que ompli els carrers. Les cases s'adornen amb llums que recorden els antics cresols i tees que marcaven el recorregut. Seguix la sexta estació fins a l'ermita del Crist de l'Agonia, on esperaran la processó d'acollida, idèntica a la de despedida del dia anterior. Esta es forma en l'església amb la creu parroquial al capdavant i va fins a la plaça de Sant Antoni, on presenciarà la desfilada final de les dos comitives. En primer lloc, les càrregues, de rigorosa capa castellana, barret d'ala dura i un ciri encés a la mà. Després, els pelegrins, amb el fanal, un poc distanciats entre ells, en el mateix orde i ritual que a l'eixida, encara que ara el seu pas és més lent i pesat. En entrar al temple, besen el sòl, després davant dels altars de Sant Joan, del Roser i el Major, i retrocedixen sense girar l'esquena fins al lloc que tenen assignat, en dos files de set i sis respectivament, als costats del corredor central, on s'agenollen i depositen el fanal en terra. Els cantors i el capellà pugen al presbiteri i s'hi estan drets, de cara al poble.  
  
Hi entra la processó d'acollida i s'entona l'alegre Regina coeli, letare, i l'alleluia que coreja el poble. Després els cantors canten el Ne recorderis a duo i el solemníssim Requiescat in pace pels difunts, mentres rendixen els fanals davant de l'altar enmig d'un silenci colpidor. El guia resa l'estació al Santíssim Sagrament seguida dels parenostres per les intencions acostumades. Tots s'asseuen i el capellà dels pelegrins dirigix la paraula als fidels. Després es retiren lentament.  
  
Al matí següent es reunixen novament en una missa comunitària i un esmorzar de germandat. Amb això acaba la celebració. Conclou el ritual iniciàtic, i la reincorporació a la comunitat s'ha complit. La tradició popular ha integrat perfectament este caràcter. A la tornada, només a la tornada, els pelegrins reben en el camí el nom genèric de sants. Antigament, la gent de les masies en netejava un tram, l'adornava amb plantes aromàtiques i s'hi agenollava al mig de les seues ovelles per a rebre la benedicció del sacerdot.  
2.2.6. Elements que formen part del bé  
2.2.6.1. Patrimoni immaterial: Càntics i precs dels pelegrins. Els cants, llevat dels gojos cantats a Sant Joan de Penyagolosa, que són en castellà, corresponen a textos llatins lligats a l'ofici diví, sobretot a les processons estacionals i de rogatives. Es dividixen en els grups següents:  
1r grup: cants generals de l'església, amb modes gregorians coneguts. Són: la missa De Angelis, que es canta a Sant Joan de Penyagolosa; l'himne Deus tuorum militum, que es canta durant la processó al voltant de l'ermita, i les completes de l'ofici diví del dia.  
2n grup: cants amb modes gregorians transformats, poden ser del poble o procedents d'altres antics i distints. Són: l'absolució Ne recorderis, el Requiescat in pace, amen, l'antífona Regina coeli, letare, únic cant alegre del pelegrinatge.  
3r grup: cants de les lletanies i del camí, este grup inclou: l'Exsurge, Domine i les lletanies, que es canten només fins al Sancta Maria, i l'O Vere Deus del poble, que es cantava i es canta en les processons penitencials i en les romeries, i té moltes variacions.  
Els repics de campanes que se succeïxen al llarg del recorregut.  
El menjar d'abstinència rigorosa, encara que dietèticament complet. Els menús són els següents:  
Divendres: Després de la missa i abans d'eixir de les Useres, alguna porció de xocolate o unes figues, tot acompanyat d'una copa d'aiguardent.  
Esmorzar al Corral Blanc: un pa i dos ous bullits o crus, vi i aigua.  
  
Dinar a Sant Miquel de les Torrosselles: ensalada d'encisam adobada amb oli i vinagre, un ou bullit o cru, arròs amb abadejo, abadejo amb salsa de canella, olives, pa, vi i aigua.  
Berenar a la Font dels Possos: un pa, una truita, un ou dur o cru, olives, vi i aigua.  
Sopar a Sant Joan: ensalada d'encisam amb oli i vinagre, un ou dur o cru, sopa de pa, fesols a la vinagreta, olives, pa, vi i aigua.  
  
Dissabte:  
Dinar: el mateix que el dia anterior a Sant Miquel de les Torrosselles.  
Berenar: el mateix que el dia anterior a la Font dels Possos.  
Sopar: un pa i dos ous bullits o crus.  
Diumenge: L'esmorzar a casa del clavari major encara és d'abstinència: abadejo, pa, olives, vi i aigua. Després se servix xocolate calent amb pastes i licors. En els últims temps es fan tres col·lectes anuals per a arreplegar el que és necessari: a la primavera, la tardor i el diumenge següent a la celebració.  
2.2.6.2. Consueta dels pelegrins: És la relació més o menys detallada de tot allò que fan al llarg del pelegrinatge. Equival a un document en què s'explica el ritual amb detall; a més d'anotacions sobre preparatius, sobre les persones que hi participen, els oficis, etcètera, tot allò que es relaciona amb la celebració.  
2.2.6.3. Elements mobles: La indumentària que s'utilitza en el pelegrinatge, descrita anteriorment, amb els bastons. Les creus processionals i els candelers. El guió de Sant Joan. La bandera roja o pendó amb la peanya. El reliquiari. Els bordons. Els aparells dels animals i les mantes morellanes. Els fanals. Botiges de fang. La imatge xicoteta de sant Miquel.  
2.2.6.4. Elements immobles: Les esglésies parroquials de les Useres i Xodos. Les ermites de Santa Waldesca, Loreto i Sant Antoni a les Useres. L'ermita de Sant Miquel de les Torrosselles i el seu casalot. Font dels Possos. Font de l'Arxivello. Font del Mas de la Vall. Font del Mas d'Aicart. Font dels Xops. Creu de terme de Sant Joan. Santuari de Sant Joan de Penyagolosa i la cova.  
2.2.7. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
2.2.7.1. Àmbit espacial: Des de les Useres fins a Sant Joan de Penyagolosa i viceversa i els carrers de la població per on transcorre la processó. Pel Decret 40/2007, de 13 d'abril, del Consell, es declara el camí dels Pelegrins de les Useres Monument Natural. És el recorregut tradicional que estos pelegrins fan, al llarg de 35 quilòmetres aproximadament i amb un desnivell acumulat de més de 1.000 metres. En la fonamentació de la seua protecció es destaca el significat religiós i místic, paisatgístic i de comunicació tradicional a la comarca que recorre, i es manifesta la necessitat de conservar-lo. Travessa els termes municipals de les Useres, Lucena del Cid, Xodos i Vistabella del Maestrat.  
  
2.2.7.2. Àmbit temporal: L'últim divendres d'abril i el dissabte immediat, amb l'horari següent:  
  
Divendres Hora solar Hora oficial  
Missa de les càrregues 4.00 6.00  
Missa dels pelegrins 5.00 7.00  
Eixida del pelegrinatge de les Useres 6.00 8.00  
Corral Roig - Filador 6.30 8.30  
A la savina per a esmorzar 7.30 9.30  
Eixida de la savina 8.00 10.00  
Font del Mas de la Vall 9.00 11.00  
Eixida de la font 9.15 11:15  
Arribada a Sant Miquel 10.00 12.00  
Eixida de Sant Miquel 13.15 15.15  
Font del Mas d'Aicart 14.15 16.15  
Carrasca Tallada - Vista de Xodos 15.00 17.00  
A la font dels Possos - Berenar 16.30 18.30  
Eixida de la font 17.15 19.15  
Al punt més alt del Marinet 18.00 20.00  
Eixida del Marinet 18.15 20.15  
Arribada a Sant Joan de Penyagolosa 19.00 21.00  
  
   
Dissabte Hora solar Hora oficial  
Missa de les càrregues 6:00 8:00  
Missa dels pelegrins 7:00 9:00  
Eixida del pelegrinatge de Sant Joan 11:00 13:00  
Al pi on es calcen 11:15 13:15  
Font de l'Arxivello 12:30 14:30  
Arribada a Xodos 13:00 15:00  
Arribada a la carrasca tallada 14:00 16:00  
Font del Mas d'Aicart 15:00 17:00  
Arribada a la carrasca - Berenar 16:00 18:00  
Eixida de la carrasca 17:30 19:30  
Arribada al Corral Blanc 18:40 20:40  
Eixida del Corral Blanc 18:45 20:45  
Arribada a les Useres 19:30 21:30  
Entrada de la processó a les Useres 20:00 20:00  
  
  
  
2.3. El pelegrinatge de Culla: nambé coneguda com a processó de Culla a Sant Joan de Penyagolosa o processó de Culla a Sant Joan de la Font Coberta.  
2.3.1. Localitat: Culla.  
2.3.2. Data de realització: Se celebra divendres i dissabte passada la festa de la Santíssima Trinitat.  
2.3.3. Actors principals: Membres de la Confraria de Sant Joan Baptista de la parròquia del Salvador de Culla i tots els veïns de Culla o forans que participen en el pelegrinatge.  
2.3.4. Descripció del bé: El pelegrinatge de Culla té l'origen al final de l'edat mitjana. Es conserven en els arxius municipal i parroquial col·leccions documentals que il·lustren les manifestacions descrites de la rogativa. El fet que conste en els llibres de la comptabilitat municipal i el fet que és l'Ajuntament l'encarregat d'organitzar materialment la processó, ens fan pensar en un vot de tot el poble en què les autoritats se'n fan garants; hi consten els gastos de la rogativa des de l'any 1400.  
  
  
Organització del pelegrinatge segons la tradició:  
En les entrades o les eixides de les esglésies o les ermites i sempre que és possible, es marxa en dos files.  
1r. El pendó de sant Joan, amb el relleu de tres pendoners. És un estendard d'aproximadament tres metres d'alçària, de color roig en commemoració del martiri del sant. El pendó té una simbologia festiva en una processó, hi participa per això mateix, per ser festa. En les arribades a les ermites i en les eixides la tela es porta desplegada, però durant el trajecte la tela s'arreplega, enrotllant-se al pal, perquè és més fàcil portar-la i per a evitar que s'enganxe amb branques o matolls. Sempre es porta en posició vertical, llevat de quan es resa el sant rosari al pla de Vistabella, i en els responsos de difunts, en què, com a senyal de respecte i no festiu, el pendó es deixa en horitzontal.  
2n. Creu i fanals.  
3r. Primer grup de participants en la processó, els hòmens.  
4t. Sacerdot i, al seu costat, els dos bordoners, que són els cantors. El sacerdot usa una capa de color roig, en evocació de sant Joan Baptista com a màrtir, tal com consta en la consueta més antiga. El sacerdot, durant tota la processó, porta, penjada al coll, la relíquia de sant Joan. L'any 2004 es va concedir des de Roma una relíquia de Sancte Joannes Baptista per a la parròquia del Salvador de Culla i des de llavors es porta eixa nova peça d'orfebreria, que és fruit d'un donatiu, amb la relíquia en l'interior. En anys anteriors es portava una creu d'altar del segle xv, encara que l'antiga consueta parla també de relíquia.  
5t. Autoritats. L'alcalde, com a màxima autoritat, que pot ser el mateix alcalde de Culla o un regidor delegat per a l'esdeveniment; i el jurat, que s'encarrega de donar la capa al sacerdot en els llocs on ha de posar-se-la. Usen una capa color negre amb un brodat en el pectoral esquerre. L'alcalde porta durant tota la processó la vara de comandament i el jurat, una vara a manera de bordó.  
6t. Segon grup de participants en la processó, les dones, que l'any 1577 inicien la seua participació, després de l'autorització donada pel bisbe de Tortosa, diòcesi a què pertanyia llavors la parròquia de Culla.  
  
7m. Arriers, amb les seues cavalleries, que porten les càrregues i les persones que no poden fer tot el trajecte a peu.  
Els empleats (els pendoners, els encarregats de la creu i dels fanals i els bordoners) porten com a vestimenta el roquet.  
En l'actualitat, les càrregues de la roba i del subministrament són portades a l'ermita de Sant Bertomeu, a les distintes parades i després a Sant Joan de Penyagolosa per vehicles o algun furgó que l'Ajuntament ha convingut prèviament.  
El recorregut travessa el riu Montlleó, de gran bellesa paisatgística, així com diferents masies amb gran valor etnològic. Alguns dels punts més importants que es troben durant la travessia són: l'ermita de Sant Bertomeu (segle xiv), el pla de Vistabella, la font de l'Alforí, la font i el pinar de l'Espino i l'ermitori de Sant Joan de Penyagolosa. El trajecte de tornada és en sentit contrari pel mateix camí, en total 57 quilòmetres.  
  
El municipi de Culla, a la comarca de l'Alt Maestrat, custodia el secular costum de recórrer a peu el camí que el separa de Sant Joan de Penyagolosa, els orígens del qual es remunten a l'edat mitjana. Com cada divendres de la setmana del Corpus Christi, els veïns de la població fan este pelegrinatge de dos jornades, en una rogativa que ha conservat de manera quasi intacta els seus rituals, els seus elements patrimonials i la seua estructura interna des dels inicis.  
Els documents més antics que se'n conserven daten del segle xv, per la qual cosa és una de les més immemorials de la província de Castelló. L'objectiu d'este tipus de processons era sempre el de formular pregàries suplicant, sobretot, pluges que proporcionaren bones collites, així com la gràcia de Déu, salut i pau, tal com es menciona en el cant tradicional de l'O vere Deus.  
També el Suscipe es canta en molts llocs de l'itinerari invocant distints sants, en les arribades i les eixides d'esglésies i ermites, i a més es fan responsos dedicats a difunts: Ne recorderis, Qui Lazarum i Peccantem. Durant el camí d'anada i de tornada, en uns quants llocs, es fan fins a onze responsos. El Ne recorderis s'hi mantenia, però els altres dos cants de respons es van recuperar l'any 2002. L'any 2007, per iniciativa de la Confraria de Sant Joan Baptista de la parròquia del Salvador de Culla, es van elaborar unes creus de ferro que es van col·locar sobre mollons de pedra als llocs del rés dels responsos. En 2014 es va descobrir al pla de Vistabella una antiga base de peiró que tenia esta mateixa comesa, i que es coneix com la creu de l'Americano.  
  
Altres oracions i càntics diferents es pronuncien en la benedicció de la font, amb el cant de l'Ave Maris Stella. Al peiró dels Saulons, lloc de despedida de la processó a peu, igual que al peiró de Sant Bertomeu i al de Sant Joan, es resa la commemoració de la Santa Creu. També es pronuncia, després de la recuperació l'any 2005, l'oració d'Itinerarium Clericorum, la qual es resava antigament i que demana assistència en el camí que s'ha de fer. Després d'això, el sacerdot es lleva la capa, els bordoners entonen el Suscipe i s'inicia la marxa cap a l'ermitori de Penyagolosa.  
Els cullans i les cullanes complixen amb el ritu que, any rere any, els porta fins a l'ermita en temps passats coneguda com a Sant Joan de la Font Coberta, situada al terme municipal de Vistabella del Maestrat. El trajecte és d'uns 29 quilòmetres d'anada i els mateixos de tornada, ja que es fa pel mateix camí.  
Amb l'eixida del sol, la romeria abandona l'església parroquial del Salvador per la via marcada cap al santuari. Durant el trajecte es duen a terme les habituals parades a Sant Bertomeu i a la font de l'Alforí, entre d'altres, totes acompanyades per ritus símbol de la religiositat popular i els costums més genuïns de l'antiga capital de la Setena. Encara es manté el costum d'esmorzar a base de sopes amb aigua clara bullint, pa sec, un ou cru, que s'escalda, i un poc d'oli i sal després de celebrar la missa a l'ermita de Sant Bertomeu,. Allí, en temps passat, l'ermità tenia el costum de preparar aigua bullint, que els de Culla aprofitaven per a fer les sopes. Els pelegrins deien que menjaven sopa de cap perquè quan aguaitaven a l'olla veien reflectit el seu cap en l'aigua.  
Des que es té notícia de la processó de Culla a Sant Joan és tradicional al pla de Vistabella el rés del sant rosari. Durant el rés el pendó és tombat i dut a coll. També en el primer misteri els participants es descobrixen el cap. Es resen quinze misteris (gojosos, dolorosos i gloriosos), amb el parenostre, deu avemaries i el glòria en cada un, a més de les lletanies. Només l'any 2003, quan el papa Joan Pau II els va instaurar, es van resar també els misteris lluminosos (un total de vint misteris). Posteriorment s'ha seguit amb la tradició dels quinze primitius.  
  
  
Sobre les cinc i mitja de la vesprada s'arriba a l'anhelada destinació. Ja a l'interior del temple, es fa l'ofrena del ciri de les ànimes o ciri de sant Joan, un gran ciri que oferix la població de Culla i que es manté encés davant de la imatge del sant durant tot l'any. Es tracta d'un homenatge que el poble ret als seus difunts. Ha sigut transportat durant tota l'anada, amb el pendó, les creus i la relíquia. Esta és una tradició que es feia des d'antic, es va deixar de fer i es va recuperar l'any 1984. És un ritu que es du a terme perquè la flama del poble de Culla estiga present durant tot l'any davant de la imatge de sant Joan Baptista, demostrant la gran devoció que li tenen. Antigament per a pagar el ciri es venia carbó de llenya que feien els carboners; hui en dia el sufraga l'Ajuntament. Les seues mesures són: 55 centímetres de llarg i 9 centímetre de diàmetre, i cada any li fan damunt la inscripció i algun dibuix al·legòric de sant Joan o la parròquia de Culla.  
  
Els pelegrins descansen i emprenen la tornada dissabte al matí, no sense abans beneir la font situada davant de la porta de l'ermitori. De totes les rogatives que acudixen a Sant Joan de Penyagolosa, la de Culla és l'única que fa la benedicció de la font. Conta la tradició que, en un any de molta sequera i fetes totes les processons d'altres localitats, en arribar la de Culla, que sempre es fa en últim lloc, va començar a ploure i va cessar la sequera, i que per això se li va atorgar eixe privilegi, ja que va ser l'única que va aconseguir l'anhelada aigua per als cultius en un any de moltíssima sequera. Fins a l'any 1999 es feia en arribar la processó a Sant Joan; ara es complix amb eixe privilegi el matí de dissabte, després que arriben les persones que s'hi han desplaçat en vehicles i abans de la santa missa. En eixe acte, a més de les oracions de benedicció, es canta l'Ave Maris Stella.  
A la tornada de Sant Joan cap a la posta del sol, la població de Culla ix a l'espera de la comitiva a la zona coneguda com a Baix lo Mur per donar-li la benvinguda. Allí comença una emotiva processó pels carrers medievals del municipi, on són transportats amb grans dificultats els pendons, estendards molt pesats i que superen en doble l'alçària del de sant Joan, i que es trauen en les celebracions de cada sant en particular i constituïxen un verdader espectacle. També era tradicional, i en estos últims anys s'ha tornat a recuperar, que els xiquets reberen el pelegrinatge amb branques d'arbres adornades amb tires tallades de paper de seda de colors, que són denominades banderes. Les branques són normalment d'un arbust de mare-selva, ací conegut com a santjoanera.  
  
Durant moltíssims anys les cavalleries van ser el mitjà de transport utilitzat en la processó de Culla a Sant Joan. En temps passat la participació era molt nombrosa, i una manera de fer el recompte era pels animals de càrrega; al lloc conegut com la portera de Culla, a mitjan segle xx, es van arribar a comptar més de cent animals de càrrega (principalment muls), que cada família portava per a transportar el seu equipatge i les provisions, la qual cosa ens fa suposar una participació superior a les 200 persones. Però també hi hagué èpoques de baixa participació, tant que inclús en les ordenances municipals es va arribar a regular l'assistència, com a mínim, d'una persona per família, o, en cas contrari, es rebria una sanció, ja que la processó era molt poc concorreguda i així se'n defenia la continuïtat.  
Actualment hi continuen participant cavalleries. La sària és l'element per a col·locar els queviures i l'equipatge, allí es porten la beguda, els cócs amb sardina, les capes del sacerdot i de les autoritats i algun element d'equipatge. Eixes cavalleries pertanyen a persones que participen en la processó.  
Els participants s'integren plenament en la processó. Es manté l'esperit d'emoció i devoció tradicionalment sentit per Culla, i igualment es viu, en les dos jornades, un ambient d'harmonia, fraternitat i pelegrinatge.  
2.3.5. Elements que formen part del bé:  
2.3.5.1. Patrimoni immaterial: càntics i precs dels pelegrins.  
2.3.5.2. Consueta dels pelegrins: consueta de la processó de Culla a Sant Joan de Penyagolosa (Ajuntament de Culla). És la relació més o menys detallada de tot allò que fan al llarg del pelegrinatge. Equival a un document en què s'explica el ritual amb detall; a més d'anotacions sobre preparatius, sobre les persones que hi participen, els oficis, etcètera, tot allò que s'ha relacionat amb la celebració.  
  
2.3.5.3. Elements mobles: La indumentària que s'utilitza en el pelegrinatge. Les creus processionals i els candelers. El pendó de sant Joan i la resta de pendons. El reliquiari.  
2.3.5.4. Elements immobles: L'església parroquial de Culla. Les ermites de Sant Roc i de Sant Bertomeu del Boi. Creu de terme de Sant Joan. Santuari de Sant Joan de Penyagolosa.  
2.3.6. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
2.3.6.1. Àmbit espacial: Des de Culla fins a Sant Joan de Penyagolosa i viceversa, i els carrers de la població per on passa la processó.  
  
2.3.6.2. Àmbit temporal: Es fa cada any divendres i dissabte, passada la festa de la Santíssima Trinitat, o siga, les vespres del Corpus Christi. D'esta manera, els pelegrins fan el trajecte de Culla a Sant Joan divendres i el de tornada, dissabte.  
La rogativa a peu es va mantindre fins a l'any 1967, i es va deixar de fer d'esta manera a causa de la molt escassa participació, ja que moltes persones, abandonant l'esperit tradicional, s'hi traslladaven en vehicles. Encara que en alguna època es van fer diverses processons en un any, la cosa normal era fer-ne una única dilluns i dimarts passada la festa de la Santíssima Trinitat. L'any 1968 es va deixar de fer la romeria a peu i es feia únicament el desplaçament en vehicles i en només un dia. Va ser una època en què el món popular i tradicional va deixar de ser estimat.  
Fins a l'any 1988 es feia el dimarts passada la festa de la Santíssima Trinitat. Modificada la celebració de la festa del Corpus Christi a diumenge, des de l'any 1989 fins al 1999 la romeria se celebrà el dissabte de la mateixa setmana, o siga, la vespra d'esta última festa mencionada. L'any 2000 es va recuperar novament la tradició de la processó a peu.  
  
L'horari aproximat del pelegrinatge és el següent:  
  
Divendres Hora  
Eixida de la sagristia de l'església parroquial 06.00  
Peiró dels Saulons 06.12  
Passat el riu, descansen i mengen cócs amb sardina 07.50  
Descans al prat de davall del mas d'en Campos 09.00  
Pas pel mas de Capote 10.10  
Descans breu, missa, esmorzar 11.50  
Sant Bertomeu. Càntics d'eixida 12.45  
Mas de les Lloses o del Collado 13.00  
Arribada a la font de l'Alforí. Descans i menjar 14.15  
Eixida de la font de l'Alforí 15.30  
Arribada a Font de l'Espino 16.40  
Sant Joan. Arribada al peiró 17.30  
  
  
Dissabte Hora  
Benedicció de la font 10.15  
Missa, càntics i processó d'eixida. Despedida en el peiró 11.15  
Arribada. Font de l'Espino 11.55  
Arribada. Font de l'Alforí. Descans i menjar 13.05  
Eixida. Font de l'Alforí 14.15  
Arribada al mas de les Lloses o del Collado 15.30  
Eixida del mas de les Lloses o de Collado 15.40  
Ermita Sant Bertomeu. Arribada al peiró. Càntics en l'ermita 16.30  
Sant Bertomeu, càntics d'eixida 17.15  
Riu Montlleó (descans) 18.50  
Eixida del riu Montlleó 19.15  
Mas de l'Alar (descans) 19.45  
Eixida del mas de l'Alar 19.50  
Font de Santa Maria (descans i refrigeri a base d'abadejo, tomaques i pa) 20.30  
Eixida de la font de Santa Maria 20.50  
Mas de Vilella 21.15  
Respons i processó a la posta del sol   
Respons cementeri   
Ermita de Sant Roc (càntics)   
Respons a la font Nova, recepció del poble, càntics en l'església 22.15



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 7513, del 27-04-2015 (2015/3738)

RESOLUCIÓN de 20 de abril de 2015, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial a favor de las peregrinaciones por Camins del Penyagolosa: Les Useres i Culla.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   7513

Fecha DOGV
:   27-04-2015

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2015/3738

CVE


Fecha del documento
:   20-04-2015

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 20 de abril de 2015, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial a favor de las peregrinaciones por Camins del Penyagolosa: Les Useres i Culla. [2015/3738]  
El artículo 12 del Estatuto de Autonomía de la Comunitat Valenciana señala que corresponde a la Generalitat velar por la protección y defensa de la identidad y los valores e intereses del pueblo valenciano y el respeto a la diversidad cultural de la Comunitat Valenciana y su patrimonio histórico.  
Por su parte, la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, establece en su artículo 45 que serán declarados bienes inmateriales de interés cultural aquellas actividades, creaciones, conocimientos, prácticas, usos y técnicas que constituyen las manifestaciones más representativas y valiosas de la cultura y los de modos de vida tradicionales de los valencianos, así como las tradiciones en sus manifestaciones musicales, artísticas, gastronómicas o de ocio, y en especial aquellas que han sido objeto de transmisión oral, y las que mantienen y potencian el uso del valenciano.  
Visto el informe técnico favorable a la incoación del expediente de declaración de Bien de Interés Cultural Inmaterial, a favor de las peregrinaciones por Camins del Penyagolosa: Les Useres i Culla, ya que constituyen entre todas las peregrinaciones y romerías valencianas, casos singulares por los elementos conservados sin alterar a lo largo de los siglos manteniendo intactos motivos y formas de la peregrinación medieval.  
Considerando lo que dispone el artículo 27 de la Ley de la Generalitat Valenciana 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, ha resuelto:  
  
Primero  
Incoar el expediente de declaración como Bien de Interés Cultural Inmaterial a favor de las peregrinaciones por Camins del Penyagolosa: Les Useres i Culla.  
  
Segundo  
De conformidad con los artículos 28 y 45 de la Ley de la Generalitat Valenciana 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir los detalles que permitan su precisa identificación, definir el ámbito espacial y temporal, en el anexo que se adjunta a la resolución, y fijar las normas de protección del bien, estableciéndose como medida de protección que la Generalitat velará por el normal desarrollo y la pervivencia de esta manifestación cultural, y tutelará la conservación de sus valores tradicionales. Cualquier cambio que exceda el normal desarrollo de los elementos que forman esta manifestación cultural deberá comunicarse a la dirección general competente en materia de patrimonio cultural, para, en su caso, su autorización administrativa y consiguiente modificación de la presente declaración.  
La gestión de las peregrinaciones la ostentarán la Junta dels Pelegrins de les Useres y la Confraria de Sant Joan Baptista de la Parròquia del Salvador de Culla, encargadas de organizar la totalidad de los actos. Éstas, en conjunción con los demás actores, serán quienes decidan sobre aspectos materiales e inmateriales, así como el desarrollo de los actos de las peregrinaciones anuales.  
Del mismo modo las administraciones públicas fomentarán la difusión de este bien, garantizarán su estudio y documentación con criterios científicos, e incorporaran los testimonios disponibles a soportes materiales que garanticen su pervivencia.  
  
Tercero  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, notificar la presente resolución a los interesados, así como comunicarla al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva.  
  
Cuarto  
Publicar la presente resolución con su anexo en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
Valencia, 20 de abril de 2015.- La consellera de Educación, Cultura y Deporte: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANEXO  
  
1. Exposición de motivos  
El calendario festivo valenciano presenta numerosas rogativas y peregrinaciones, resto de antiguas celebraciones penitenciales, en las que nuestros ancestros pedían a la divinidad y a sus intermediarios, la Virgen y los santos, la protección sobrenatural para alcanzar salud, paz y lluvia del cielo suficiente, para que las cosechas llegaran a buen término. Las hay originadas en la Baja Edad Media, sus rituales así parecen testimoniarlo y se fundamentan en la indigencia humana ante las catástrofes colectivas. Otras son posteriores y presentan un carácter de penitencia individual más acendrado, es decir, piden perdón por los pecados cometidos, más en consonancia con la mentalidad contrarreformista de Trento y el barroco, pero todas son expresión de la religiosidad de nuestro pueblo y constituyen un rico apartado de nuestro patrimonio espiritual. Entre ellas destacan las peregrinaciones que se realizan al santuario de Sant Joan de Penyagolosa por su alto valor etnológico, histórico y cultural. Este santuario ha sido un importante destino de romerías desde época medieval, permaneciendo hoy en día, las que se realizan desde los municipios castellonenses de Useras, Chodos, Vistabella del Maestrat y Culla, y desde pueblos turolenses, como Puertomingalvo.  
De entre estas, las peregrinaciones de Useras y Culla son las más significativas por su valor patrimonial. La de Useras es una de las más antiguas y que mejor conserva sus peculiaridades y simbolismos en sus diversos aspectos: voto de un pueblo desde la Edad Media, camino y ritual, participantes (pelegrins y càrregues), cantos y rezos, comida y vestido, aspectos socio-religiosos e identitarios, etcétera.  
Son muestras de seculares costumbres conservadas gracias al fervor popular. Tradiciones muy arraigadas en la comarca y que siguen un meticuloso y calculado procedimiento, que pervive posiblemente sin cambios desde el siglo xiv, y que tiene establecidos de forma secuencial, precisa y ordenada cada una de sus celebraciones, descansos, comidas y actos.  
  
2. Datos sobre los bienes objeto de la declaración  
2.1. Denominación: las peregrinaciones de Useras y Culla al santuario de Sant Joan de Penyagolosa.  
2.2. La peregrinación de Useras.  
2.2.1. Localidad: Useras.  
2.2.2. Fecha de realización: se celebra el último viernes de abril y el sábado inmediato.  
2.2.3. Actores principales: el grupo de los pelegrins, que son 21: 12 peregrinos; el guía; los cantors, que son 3; los clavaris, que también son 3; el capellà, y el representante del ayuntamiento. Representan al pueblo delante de la divinidad, cumpliendo una promesa hecha por sus padres, manteniéndola hasta ahora de una manera firme y fiel, en ellos y por ellos se justifica el peregrinaje. En el sentir popular simbolizan a Jesucristo y los doce apóstoles.  
Los peregrinos: visten con una vesta de un color azul oscuro, con esclavina y cinturón de cuero negro, sombrero negro de alas caídas, y gruesos rosarios alrededor del cuello y con la cruz en el pecho, o colgados en la parte anterior izquierda del cinturón. Incluye también un bordón de madera redondeado y con una escarpia en la parte superior para poder colgar el sombrero. El calzado es libre siempre que sea discreto.  
El guía se distingue porque lleva rosarios en los dos lados y un bordón acabado en forma troncocónica agujereado de un lado a otro, va siempre delante, ocupando la posición más importante, como autoridad máxima. Él es quién decide que se hace en cada momento, es la autoridad.  
Los cantores: el mayor o primero lleva la cruz y ocupa siempre la posición central. El segundo y el tercero llevan faroles. Van vestidos con roquete blanco sin mangas y sombrero negro de fieltro, también llevan en el camino un bastón. Los cantores se eligen entre los adolescentes en el momento en el que empiezan a cambiar la voz. Además, corresponde a los cantores vigilar que nadie moleste a los peregrinos, comen con los peregrinos y cantan la absolución cuando las càrregues acaban de comer. El cantor major dirige los cantos, hace de maestro de ceremonias.  
Los clavarios: su función principal es aportar todo lo necesario al peregrinaje. Se ocupan de las captaciones durante todo el año y, si no llegan, las aportan ellos mismos. Es un cargo anual y voluntario. En las procesiones de entrada y salida, los clavarios van con vesta y sombrero, como los peregrinos, con un cirio en la mano. En el camino, uno solo de ellos acompaña a los peregrinos, se turnan cada dos estaciones. Ellos, junto con el depositario, son los encargados de distribuir el pan bendecido, en Chodos y en Useras, antes de la llegada de los peregrinos.  
El capellán: va vestido con roquete, estola y capa pluvial morada en las procesiones de entrada y salida. Lleva un saco o funda morada de terciopelo colgado al cuello para poner el relicario durante el camino, y un sombrero como el de los peregrinos. Camina entre los cantores, delante de ellos, y los clavarios. Sus obligaciones son: administrar el sacramento de la penitencia, hacer misa, recitar todas las oraciones después de los cantos, presidir las completas y dirigir el rosario comunitario a continuación. También preside las comidas de los peregrinos y come con ellos. Cabe remarcar que el capellán no tiene ninguna autoridad en este peregrinaje.  
El representante del ayuntamiento puede ser el alcalde, cualquiera de los regidores o una persona delegada. Tiene que llevar copias de los oficios enviados a los ayuntamientos de los otros términos por donde pasa el cortejo y, a parte de esta función representativa, se encarga de solucionar cualquier conflicto. Va con los peregrinos, besa donde besa el guía, y lleva un cirio encendido durante las procesiones de salida y entrada. Lleva capa y sombrero, camina a continuación de los clavarios y lleva una montura propia por si la tiene que necesitar.  
2.2.4. Actores secundarios: el grupo de las càrregues, que son 25. Son quienes aseguran la autosuficiencia del peregrinaje. Transportan los víveres de personas y animales, además de los utensilios y otras cosas necesarias, sobre todo, para cocinar y comer, y dirigen las caballerías de la peregrinación. Son el depositario, 3 cocineros, 1 ayudante de los cocineros, 1 ayudante de los cantores y 19 portadores de caballerías.  
El depositario cumple una función imprescindible en el peregrinaje. Como administrador se encarga de custodiar y mantener en buen estado todos los pertrechos del peregrinaje, y de guardar de un año para otro el dinero sobrante. El cargo es prácticamente vitalicio, y solo finaliza por renuncia. No ocupa un lugar fijo en el peregrinaje. Junto al cantor major, su cargo es uno de los dos más importantes. Se ocupa de revisar todos los preparativos, de distribuir la carga entre las acémilas, de tener a punto las velas para las procesiones y los altares, y de recoger todo aquello que sobre, de pagar a los sacerdotes y de hacer frente al resto de gastos necesarios. Acompaña a los clavarios en el reparto de los trozos de pan bendecido y desfila en la procesión de entrada con capa, sombrero y un cirio encendido detrás del representante del ayuntamiento.  
En los cocineros, su promoción es similar a la de los cantores. El cuiner major es el encargado de rezar el rosario por el camino, de las estaciones al Santísimo y de los padrenuestros de después de las misas de las càrregues.  
Hoy en día solo restan 19 caballerías, ya que la carga va en vehículos y las caballerías solo sirven como monturas. Éstas se distribuyen de la siguiente forma: una montura para el depositario, otra para el capellà, otra para el representante del ayuntamiento, para los clavarios, los cocineros y los ayudantes de cantores y de cocineros; y las acémilas, de las cuales una acarrea los cantaros de agua, que todos rellenan en las fuentes, los pozos y los aljibes del camino; y las otras llevan el vino, pan, las lechugas de ensalada, sartenes, cazuelas llenas de tortillas y huevos cocidos, el arroz, las judías cocinadas y el bacalao desmenuzado y frito, la paja y forraje para los animales, las capas, las mantas y los paraguas o impermeables.  
Las promeses: son 6 hombres que cumplen algún voto particular. No pertenecen a ninguno de los dos grupos, y van en el camino situados delante del guía. Tienen que hacer un donativo, y en el camino llevan bastón y sombrero; en la procesión de entrada llevan capa, sombrero negro y un cirio encendido como las càrregues.  
2.2.5. Descripción del bien: se trata de una peregrinación de origen medieval de la población de Useras hasta el santuario de Sant Joan de Penyagolosa. Es un conjunto ritual iniciático, con tres etapas bien diferenciadas: la separación, la transformación y la reincorporación a la comunidad.  
2.2.5.1. La separación iniciática. El camino hasta Sant Joan: la separación comienza el cuarto domingo antes de la celebración, cuando depositario, clavarios y cantores recorren las calles desde la casa en la que acabó el turno anterior, e inscriben a los peregrinos puerta a puerta hasta completar el número de trece y alguno más, por si se producen bajas. Desde ese momento los inscritos dejan de afeitarse y cortarse el pelo. De alguna manera, esto les marca y separa de los otros vecinos, sobre todo en épocas en que no era habitual llevar barba. Antiguamente, para ser peregrino se tenía que ser el cabeza de familia y mayor de edad. En los años sesenta, por una fuerte crisis en el peregrinaje, se amplió este criterio. Ahora pueden ir incluso los casados con mujeres nacidas en Useras o descendientes de Useras, siempre que haya una casa desde la cual mantenerse vinculados al turno de las calles. Las obligaciones principales de los peregrinos son: hacer penitencia, sobre todo en silencio, caminar descalzos cuando se requiera, velar prácticamente toda la noche a Sant Joan de Penyagolosa, y recitar las oraciones oficiales del peregrinaje tanto en el camino como en las iglesias y ermitas. También han de participar en la ceremonia del perdón, en la cual han de humillarse delante de los otros, sobretodo del guía, y vivir en general todo el peregrinaje con espíritu de humildad y de recogimiento interior, y con la consciencia de estar cumpliendo una promesa hecha a la divinidad en una situación límite por sus antepasados.  
Tres días antes del último viernes de abril se celebra en la parroquia el triduo de preparación para los peregrinos. El tercer día hay confesiones y ensayo de las ceremonias, y los peregrinos recogen la túnica, el sombrero y el bordón, y se retiran a sus casas. Antes de amanecer, se vestirán y el guía los recogerá de uno en uno, en silencio, para acudir a la iglesia.  
El horario del peregrino se rige por el sol y es anterior en dos horas al oficial, que se usa en la descripción. A las 06.00 de la mañana ya están en la iglesia para asistir a la misa de las càrregues, es decir, la destinada a estos. Cuando acaba, se marchan para aprestar las monturas y sus cargas. Los peregrinos se retiran a la sacristía y esperan en silencio la misa propia. A las 07.00, precedidos por guía y cantores, siguiendo el orden preestablecido, salen uno detrás de otro al templo, se sitúan en el centro del presbiterio ante el altar, hacen una genuflexión simple y, sin volver la espalda, se retiran hasta situarse en el lugar que les corresponde, formando una media luna. Seguirán la celebración adoptando la postura ritual propia en cada instante. Al final, desfilan uno a uno genuflectando de nuevo en el centro del presbiterio y se retiran a la sacristía, depositando el bordón a la entrada. A las 08.00, habiéndose descalzado, sale la procesión de rogativa.  
Los cantores cantan el Exsurge, Domine y la letanía de los santos hasta la invocación Sancta Maria. Los fieles contestan. Después se hace el silencio y se entona el solemne O vere Deus. Comienza la peregrinación. Las calles están llenas de espectadores. Delante la cruz parroquial encabeza la procesión del pueblo que les despedirá a la salida y, algo retrasado, el guión de san Juan entre dos filas de hombres y niños, los cantores, el sacerdote, las niñas y las mujeres. Después el guía, que besará el umbral del templo a la salida, abre la comitiva de los peregrinos. Siguen los cantores con la cruz y los faroles, el sacerdote de la peregrinación, los clavarios, el representante del ayuntamiento y los doce peregrinos, que repiten lo que hace el guía y caminan distantes entre sí unos quince pasos. Ambas comitivas se turnan en el canto del O vere Deus, como en un juego ritual de réplica. El trayecto va por la calle Major, la bajada de Sant Roc, el Camí Reial y la plaza de Loreto, y simula una alfombra de hiedra extendida por la mañana, que se recogerá y guardará para la entrada del sábado. Las campanas de la iglesia parroquial, de las ermitas de Santa Waldesca y Loreto suenan en toques pausados. La primera procesión (la del pueblo) se detiene ante la ermita de Loreto en la parte de la calle de L'Alcora; el guía y los cantores, ante la puerta, y detrás, el resto, sin moverse del lugar que ocupa cada uno. La puerta está adornada con plantas y el dintel, con una alfombrilla de pétalos de rosa y otras flores.  
Se entona el Omnes sancti et sanctae Dei, que indica una interrupción de los cantos, y a continuación el magnífico Regina coeli letare, que contesta el pueblo en cada versículo con el alegre alleluia. Besan la cruz del dintel y siguen a la procesión de despedida, que se ha detenido al medio de la calle de L'Alcora. Aquí se cumple el rito de despedida con las reverencias y ósculos rituales al suelo y el relicario, mientras que estos y las cruces se entrechocan de frente con la jaculatoria Misericordia. Por una pequeña cuesta suben los peregrinos hasta la carretera, la atraviesan y siguen el camino de subida hasta el Filador, donde se calzan. Emprenden la ruta de 35 kilómetros aproximadamente que va desde Useras hasta Sant Joan y comienza la primera estación.  
Suben por la montaña entre La Vilavella y Les Pedrisses y se internan por su falda buscando La Talaia. Antes de dejarla, los peregrinos se detienen un momento de espaldas al monte. Se canta un responso por un peregrino que murió allí hace muchos años, según la leyenda. Siguen el camino y recorren la parte alta de Artesa subiendo hasta El Corral Blanc, donde se detendrán para el primer descanso y el almuerzo, después de entonar el Omnes Sancti y rezar el Pater noster. Son las 09.30. Media hora después emprenden la ruta. Comienza la segunda estación. Se internan en el término municipal de Lucena del Cid. Al llegar a la Fuente del Mas de la Vall descansan un cuarto de hora. Remontan la montaña y en el cambio de vertiente contemplan el amplio panorama de Sant Miquel de les Torrosselles con su castillejo, la plaza amurallada y el ermitorio. Poco antes de las 12.00 cruzarán el barranco de La Font de la Pallissera y emprenderán el repecho hasta la fortificación. Entran con ritual de poblado, descalzos y precedidos de la vieja cruz, único testigo de la antigua procesión de acogida. Después se aprestan a oír la misa del sacerdote y, terminado el oficio, descansan hasta la hora de la comida. Cruzan el gran patio lleno de espectadores y entran en la casa del ermitaño. Después de comer, besan la mano del sacerdote y, mientras comen las càrregues, se retiran a una especie de campo en la otra parte de la ermita, siempre en silencio. A las 15.00 los cantores avisan que es hora de partir. El ritual de salida es también semejante al de la mañana. Comienza la tercera estación.  
A las 16.15 descansarán en la fuente del Mas d'Aicart y a las 17.00 están a punto de remontar la loma de Bernat después del descanso en la encina cortada. Comienza la cuarta estación. La subida retarda el ritmo de la marcha, que culmina con la vista de Xodos. La senda ahora amable, desciende hasta rebasar la población por el río de Llucena y alcanzar la fuente de Els Possos, donde se descansa para la merienda con que reponer fuerzas y emprender la fuerte subida de El Marinet. Son las 18.30.  
Nuevo descanso y a las 19.15 comienza la quinta estación. En el repecho más alto, cerca de la cumbre del monte, se descansa en la fuente de L'Arxivello. Son las 20.00 horas. A las 20.15 comienza la sexta estación y descienden poco a poco a través del pinar hasta llegar a Sant Joan. Quizá tengan que detenerse un poco antes de entrar, para que sean las 21.00 horas. La entrada es solemne, como la salida de la mañana, con procesión de acogida presidida por la cruz del santuario. Después, cumplidos los ritos de entrada, se hará una procesión alrededor de los edificios, seguido del canto de completas y rosario. Al final se trasladan a la cueva de los peregrinos, un recinto circular de falsa cúpula, donde arde un fuego de leña verde de pino en el centro, que la llena de humo, donde descansarán algún tiempo.  
2.2.5.2. La transformación: la noche en Sant Joan y la ceremonia del perdón: cenan y de nuevo se retiran a la cueva para pasar la noche en un descanso relativo, pues no menos de tres veces tendrán que salir a la iglesia para sus rezos. Siguen en silencio. La conciencia de sí mismo decae y el peregrino revive escenas, relaciones y situaciones que le preocupan. La noche es propicia a la confesión y demanda de consejo.  
Llega el sábado. A las 08.00 oirán la missa de les càrregues. Después esperan en la cueva a que suenen los toques de la campana para la misa solemne de los peregrinos. Comienza a las 10.00 y se canta la misa De Angelis, comulgan y, al acabar, entran en la sacristía y se encierran los trece solos. Un cantor guarda la puerta para que nadie entre, y otro vigila las ventanas desde el exterior, para que no se pueda ver ni oír lo que allí ocurre. Es la ceremonia del perdón que constituye el momento central de la transformación iniciática, al margen de la liturgia y de la rogativa.  
2.2.5.3. Regreso a la comunidad: los Sants. Llegada a Useras: la salida desde Sant Joan es como el día anterior. Es la una del mediodía y caminan descalzos hasta el pino de los tres troncos. Se calzan y emprenden la primera estación, que dura hasta la fuente de L'Arxivello, donde descansan un corto tiempo hasta cerca de las 14.30 horas. Ahora se canta la cuarta estación que les llevará hasta Chodos, donde llegan a las 15.00 horas. Entran según el ritual de costumbre hasta la iglesia. Los cantores se trasladan al cementerio inmediato, para cantar un responso por los difuntos del pueblo. Debe tenerse en cuenta que la parroquia de Useras fue sufragánea de Chodos.  
A las 15.15 parten de Chodos según el ritual hasta salir por el pasadizo de El Callís. Siguen hasta la loma de Bernat. Son las 16.00 horas y descansan 15 minutos. Comienza la segunda estación hasta el Mas d'Aicart, llegan a las 17.00 horas y descansan 10 minutos. Sigue la tercera estación, pasan por Sant Miquel, se paran, se arrodillan, rezan unos padrenuestros y siguen. A las 18.00 horas llegan a la fuente de Els Xops, descansan y meriendan hasta las 19.30. Las càrregues no se detienen, seguirán hasta dejar los animales en la cuadra, recoger la capa para la entrada y acudir a la ermita del Crist de l'Agonia a esperar la llegada de los peregrinos. El depositario y dos clavarios con las acémilas cargadas de pan van con ellos y ahora, ante el edificio que fue cuartel de la Guardia Civil, lo trocean para repartirlo al numeroso gentío que les espera, mientras los niños gritan el dístico que les enseñaron sus madres: «Ja pugen, ja baixen, les carreguetes de Sant Joan». Comerse el trozo de pan es un símbolo de la participación del pueblo en la celebración.  
  
A las 19.30 los peregrinos emprenden el camino con la quinta estación hasta El Corral Blanc, donde llegan a las 20.30 y descansan un poco. Ya anochece y comienza la sexta estación. Paran de nuevo en La Vilavella a cantar el responso por los antepasados como el día anterior. En El Filador ya es noche cerrada y se detienen a descalzarse.  
A las 21.30 hacen su entrada en Useras, después de haber recogido un farol cada uno. Caminan sobre la alfombra de hiedra entre la gente que llena las calles. Las casas se adornan con luces que recuerdan los antiguos candiles y teas que marcaban el recorrido. Sigue la sexta estación hasta la ermita del Crist de l'Agonia, donde esperarán la procesión de acogida, idéntica a la de despedida del día anterior. Ésta se forma en la iglesia con la cruz parroquial a la cabeza y procede hasta la plaza de Sant Antoni, donde presenciará el desfile final de las dos comitivas. Primero, las càrregues, de rigurosa capa castellana, sombrero de ala dura y un cirio encendido en la mano. Después, los peregrinos, con el farol, algo distanciados entre sí, en el mismo orden y ritual que a la salida, aunque ahora su paso es más lento y cansino. Al entrar en el templo, besan el suelo, después ante los altares de Sant Joan, del Roser y el Major, y retroceden sin dar la espalda hasta el lugar que tienen asignado en dos filas de siete y seis respectivamente a los lados del pasillo central, donde se ponen de rodillas y depositan el farol en el suelo. Los cantores y el cura suben al presbiterio y permanecen de pie, de cara al pueblo.  
Entra la procesión de acogida y se entona el alegre Regina coeli letare, y el alleluia que corea el pueblo. Después los cantores cantan el Ne recorderis a duo y el solemnísimo Requiescant in pace por los difuntos, mientras rinden sus faroles ante el altar en medio de un silencio estremecedor. El guía reza la estación al Santísimo Sacramento seguida de los padrenuestros por las intenciones acostumbradas. Todos se sientan y el cura de los peregrinos dirige la palabra a los fieles. Después se retiran lentamente.  
A la mañana siguiente se reúnen de nuevo en misa comunitaria y almuerzo de hermandad. Con ello acaba la celebración. Concluye el ritual iniciático y su reincorporación a la comunidad se ha cumplido. La tradición popular ha recogido perfectamente este carácter. Al regreso, solo al regreso, los peregrinos reciben en el camino el nombre genérico de sants. Antiguamente, las gentes de las masías limpiaban un trecho, lo adornaban con plantas aromáticas y se arrodillaban en medio de sus ovejas, recibiendo la bendición del sacerdote.  
2.2.6. Elementos que forman parte del bien  
2.2.6.1. Patrimonio inmaterial: cánticos y ruegos de los peregrinos. Los cantos, quitando los gozos cantados en Sant Joan de Penyagolosa, que son en castellano, corresponde a textos latinos ligados al oficio divino, sobre todo a las procesiones estacionales y de rogativas. Se dividen en los siguientes grupos:  
1.r Grupo: cantos generales de la iglesia, con modos gregorianos conocidos. Son: la misa De Angelis, que se canta en Sant Joan de Penyagolosa; el himno Deus tuorum militum, que se canta durante la procesión alrededor de la ermita, y las completas del oficio divino del día.  
2.º Grupo: cantos con modos gregorianos transformados, puede ser por el pueblo o procedentes de otros antiguos y distintos. Son: la absolución Ne recorderis; el Requiescat in pace, amen; la antífona Regina coeli, Laetare, único canto alegre de la peregrinación.  
3.r Grupo: cantos de las letanías y del camino, este grupo incluye: el Exsurge, Domine y las letanías, que se cantan nada más hasta el Sancta Maria, i el O Vere Deus del poble, que se cantaba y se canta, en las procesiones penitenciales y en las romerías, y tiene muchas variaciones.  
Los repiques de campanas que se suceden a lo largo del recorrido.  
La comida de abstinencia rigurosa, aunque dietéticamente completa. Los menús son los siguientes:  
Viernes: después de la misa y antes de salir de Useras, alguna porción de chocolate o unos higos, todo acompañado de una copa de aguardiente.  
Almuerzo en El Corral Blanc: un pan y dos huevos hervidos o crudos, vino y agua.  
Comida en Sant Miquel de les Torrosselles: ensalada de lechuga aderezada con aceite y vinagre, un huevo hervido o crudo, arroz con bacalao, bacalao en salsa de canela, aceitunas, pan, vino y agua.  
Merienda en la fuente de Els Possos: un pan, una tortilla, un huevo duro o crudo, aceitunas, vino y agua.  
Cena en Sant Joan: ensalada de lechuga con aceite y vinagre, un huevo duro o crudo, sopa de pan, judías a la vinagreta, aceitunas, pan, vino y agua.  
Sábado:  
Comida: lo mismo que el día anterior en Sant Miquel de les Torrosselles.  
Merienda: lo mismo que el día anterior en la fuente de Els Possos.  
Cena: un pan y dos huevos hervidos o crudos.  
Domingo: el almuerzo en casa del clavario mayor aún es de abstinencia: bacalao, pan, aceitunas, vino y agua. Después se sirve chocolate caliente con pastas y licores. En los últimos tiempos se hacen tres colectas anuales para recoger lo necesario: en primavera, otoño y el domingo siguiente a la celebración.  
2.2.6.2. Consueta de los peregrinos: es la relación más o menos detallada de todo aquello que hacen a lo largo de la peregrinación. Equivale a un documento en el cual se explica el ritual con detalle, además de anotaciones sobre preparativos, sobre las personas que participan, los oficios, etcétera, todo lo relacionado con la celebración.  
2.2.6.3. Elementos muebles: la indumentaria que se utiliza en la peregrinación, descrita anteriormente, con los bastones. Las cruces procesionales y los candeleros. El guión de Sant Joan. La bandera roja o pendón con la peana. El relicario. Los bordones. Los aparejos de los animales y las mantas morellanas. Los faroles. Botijos de barro. La pequeña imagen de san Miguel.  
2.2.6.4. Elementos inmuebles: las iglesias parroquiales de Useras y Chodos. Las ermitas de Santa Waldesca, Loreto y Sant Antoni en les Useres. Ermita de Sant Miquel de les Torrosselles y su casona. Fuente de Els Possos. Fuente de L'Arxivello. Fuente del Mas de la Vall. Fuente del Mas d'Aicart. Fuente de Els Xops. Cruz de término de Sant Joan. Santuario de Sant Joan de Penyagolosa y la cueva.  
2.2.7. Definición del ámbito espacial y temporal.  
2.2.7.1. Ámbito espacial: desde Useras hasta Sant Joan de Penyagolosa y viceversa y calles de la población por donde transcurre la procesión. Por el Decreto 40/2007, de 13 de abril, del Consell, es declara el Camí de los Pelegrins de les Useres como Monumento Natural. Es el recorrido tradicional que estos peregrinos realizan, a lo largo de 35 quilómetros. aproximadamente, y con un desnivel acumulado de más de 1.000 metros, destacando en la fundamentación de su protección, el significado religioso-místico, paisajístico y de comunicación tradicional en la comarca que recorre, manifestando la necesidad de su conservación. Atraviesan los términos municipales de Useras, Lucena del Cid, Chodos y Vistabella del Maestrat.  
2.2.7.2. Ámbito temporal: el último viernes de abril y el sábado inmediato, con el siguiente horario:  
  
Viernes Hora solar Hora oficial  
Misa de las càrregues 4.00 6.00  
Misa de los peregrinos 5.00 7.00  
Salida peregrinación de Useras 6.00 8.00  
Corral Roig - Filador 6.30 8.30  
A la sabina para almorzar 7,30 9.30  
Salida de la sabina 8.00 10.00  
Fuente de Mas de la Vall 9.00 11.00  
Salida de la fuente 9.15 11.15  
Llegada a Sant Miquel 10.00 12.00  
Salida de Sant Miquel 13.15 15.15  
Fuente de Mas d'Aicart 14.15 16.15  
Encina cortada - Vista de Chodos 15.00 17.00  
A la fuente de Els Possos - merienda 16.30 18.30  
Salida de la fuente 17.15 19.15  
A lo más alto de El Marinet 18.00 20.00  
Salida de El Marinet 18.15 20.15  
Llegada a Sant Joan de Penyagolosa 19.00 21.00  
  
   
Sábado Hora solar Hora oficial  
Misa de las càrregues 6.00 8.00  
Misa de los peregrinos 7.00 9.00  
Salida de la peregrinación de Sant Joan 11.00 13.00  
Al pino donde se calzan 11.15 13.15  
Fuente de L'Arxivello 12.30 14.30  
Llegada a Chodos 13.00 15.00  
Llegada a la encina cortada 14.00 16.00  
Fuente del Mas d'Aicart 15.00 17.00  
Llegada a la encina - merienda 16.00 18.00  
Salida de la encina 17.30 19.30  
Llegada a El Corral Blanc 18.40 20.40  
Salida de El Corral Blanc 18.45 20.45  
Llegada a Useras 19.30 21.30  
Entrada de la procesión a Useras 20.00 22.00  
  
  
  
2.3. La peregrinación de Culla: también conocida como Processó de Culla a Sant Joan de Penyagolosa o Processó de Culla a Sant Joan de la Font Coberta.  
2.3.1. Localidad: Culla.  
2.3.2. Fecha de realización: se celebra el viernes y sábado pasada la fiesta de la Santísima Trinidad.  
2.3.3. Actores principales: miembros de la Confraria de Sant Joan Baptista de la Parròquia del Salvador de Culla y todos los vecinos de Culla o foráneos que participan en la peregrinación.  
2.3.4. Descripción del bien: la peregrinación de Culla tiene su origen a finales de la Edad Media. Se conservan en los archivos municipal y parroquial, colecciones documentales, que ilustran las manifestaciones descritas de la rogativa. El hecho de que conste en los libros de la contabilidad municipal y el hecho de que es el ayuntamiento el encargado de organizar materialmente la procesión, nos hace pensar en un voto de todo el pueblo en el que las autoridades se hacen garantes, constando los gastos de la rogativa desde el año 1400.  
  
Organización de la peregrinación según la tradición:  
En las entradas o salidas de las iglesias o ermitas y siempre que es posible, se marcha en dos filas.  
1.º El pendón de san Juan, turnándose tres pendoneros. Es un estandarte de aproximadamente tres metros de altura, de color rojo en conmemoración al martirio del santo. El pendón tiene una simbología festiva en una procesión, participa en ella por eso mismo, por ser fiesta. En las llegadas a las ermitas y salidas, la tela se lleva desplegada, pero durante el trayecto su tela va recogida, enrollándose al mástil, para ser más fácil llevarlo y para evitar que se enrede con ramas o matorrales. Siempre se lleva en posición vertical, a excepción del tiempo del rezo del santo rosario, en el Pla de Vistabella, y en los responsos de difuntos, que, como señal de respeto y no festiva, el pendón es tumbado en horizontal.  
2.º Cruz y faroles.  
3.º Primer grupo de participantes en la procesión, los hombres.  
4.º Sacerdote y a su lado los dos bordoneros, que son los cantores. El sacerdote usa capa de color rojo, en evocación de san Juan Bautista como mártir, tal como consta en la consueta más antigua. El sacerdote, durante toda la procesión, lleva, colgada al cuello, la reliquia de sant Joan. En el año 2004 se concedió desde Roma una reliquia de Sancte Joannes Baptista para la parroquia del Salvador de Culla y desde entonces se lleva esa nueva pieza de orfebrería, que es fruto de un donativo, con la reliquia en su interior. En años anteriores se portaba una cruz de altar del siglo xv, aunque la antigua consueta habla también de reliquia.  
5.º Autoridades. El alcalde, como máxima autoridad, que puede ser el mismo alcalde de Culla o un concejal delegado para el evento; y el jurat, que se encarga de aportar la capa al sacerdote en los lugares en que debe ponérsela. Usan una capa color negro con un bordado en el pectoral izquierdo. El alcalde usa en toda la procesión la vara de mando y el jurat, una vara a modo de bordón.  
6.º Segundo grupo de participantes en la procesión, las mujeres, que en el año 1577 inician su participación, después de dar autorización el obispo de Tortosa, diócesis a la que pertenecía entonces la parroquia de Culla.  
7º. Arrieros, con sus caballerías, que llevan las cargas y personas que no puedan hacer todo el trayecto a pie.  
Los empleados (pendoneros, encargados de la cruz y faroles y los bordoneros llevan como vestimenta el roquete).  
En la actualidad, las cargas de las ropas y suministro, son llevadas a la ermita de Sant Bertomeu, a las distintas paradas y luego a Sant Joan de Penyagolosa por vehículos o algún furgón que el ayuntamiento ha convenido previamente.  
El recorrido atraviesa el río Montlleó, de gran belleza paisajística, así como diferentes masías con gran valor etnológico. Algunos de los puntos más importantes que se encuentran durante la travesía son: ermita de Sant Bertomeu (siglo xiv), Pla de Vistabella, fuente de L'Alforí, fuente y pinar de L'Espino y el ermitorio de Sant Joan de Penyagolosa. El trayecto de vuelta es en sentido contrario por el mismo camino, en total 57 kilómetros.  
El municipio de Culla, en la comarca de L'Alt Maestrat, custodia la secular costumbre de recorrer a pie el camino que le separa de Sant Joan de Penyagolosa, cuyos orígenes se remontan a la Edad Media. Como cada viernes de la semana del Corpus Christi, los vecinos de la población realizan esta peregrinación de dos jornadas, en una rogativa que ha conservado de manera casi intacta sus rituales, elementos patrimoniales y su estructura interna desde los inicios.  
Los documentos más antiguos que se conservan sobre ella datan del siglo XV, por lo que es una de las más inmemoriales de la provincia de Castellón. El objetivo de este tipo de procesiones era siempre el de formular plegarias suplicando, sobretodo, lluvias que proporcionasen buenas cosechas; así como la gracia de Dios, salud y paz, tal como se menciona en el canto tradicional del O vere Deus.  
También el Suscipe se canta en muchos lugares del itinerario invocando a distintos santos, en las llegadas y salidas de iglesias y ermitas, y además se realizan responsos dedicados a difuntos: Ne recorderis, qui Lazarum y Peccantem. Durante el camino de ida y de regreso, en varios lugares, se realizan hasta once responsos. El Ne recorderis se mantenía, pero los otros dos cantos de responso se recuperaron en el año 2002. En el año 2007, por iniciativa de la Confraria de Sant Joan Baptista de la Parròquia del Salvador de Culla, se elaboraron unas cruces de hierro que se colocaron sobre mojones de piedra en los lugares del rezo de los responsos. En 2014 se descubrió en el Pla de Vistabella una antigua base de peirón que tenía este cometido, conociéndose como la cruz del Americano.  
Otras oraciones y cánticos diferentes se pronuncian en la bendición de la fuente, con el canto del Ave Maris Stella. En la cruz de Els Saulons, lugar de despedida de la procesión a pie, al igual que en la cruz de Sant Bartomeu y en la de Sant Joan, se reza la conmemoración de la Santa Cruz. También se pronuncia, tras su recuperación en el año 2005, la oración de Itinerarium clericorum, la cual se oraba antiguamente y que pide asistencia en el camino que se va a recorrer. Tras ello, el sacerdote se quita la capa, los bordoneros entonan el Suscipe y se inicia la marcha hacia el ermitorio en el Penyagolosa.  
Los cullanos y cullanas cumplen con el rito que, año tras año, les lleva hasta la ermita, en tiempos pasados conocida como Sant Joan de la Font Coberta, situada en el término municipal de Vistabella del Maestrat. El trayecto consta de unos 29 kilómetros de ida y otros tantos de regreso, ya que se realiza por el mismo camino.  
Con la salida del sol, la romería abandona la iglesia parroquial del Salvador por la vía marcada hacia el santuario. Durante el trayecto se llevan a cabo las habituales paradas en Sant Bertomeu y en la fuente de L'Alforí, entre otras. Todas ellas acompañadas por ritos, símbolo de la religiosidad popular y las costumbres más genuinas de la antigua capital de La Setena. Todavía se mantiene la costumbre de después de celebrar la misa en la ermita de Sant Bartomeu, almorzar a base de sopas, con agua clara hirviendo, pan seco, un huevo crudo, que se escalda y un poco de aceite y sal. Allí, en tiempo pasado, el ermitaño tenía la costumbre de preparar agua hirviendo, que los de Culla aprovechaban para hacer las sopas. Los peregrinos decían que comían sopa de cap porque al asomarse a la olla veían reflejada su cabeza en el agua.  
Desde que se tiene noticia de la Processó de Culla a Sant Joan, es tradicional en el Pla de Vistabella el rezo del santo rosario. En el tiempo que dura su rezo el pendón es tumbado en horizontal y llevado a hombros. También en el primer misterio los participantes se descubren su cabeza. Se rezan quice misterios (gozosos, dolorosos y gloriosos), con el padrenuestro, diez avemarías y el gloria en cada uno. Además de las letanías. Sólo en el año 2003, cuando el papa Juan Pablo II los instauró, se rezaron también los misterios luminosos (un total de veinte misterios). Posteriormente se ha seguido con lo tradicional de los quinze primitivos.  
Sobre las cinco y media de la tarde se alcanza el ansiado destino. Ya en el interior del templo, se hace ofrenda del ciri de les ànimes o ciri de Sant Joan, un gran cirio que ofrece la población de Culla y que se mantiene encendido frente a la imagen del santo durante todo el año. Se trata de un homenaje que el pueblo rinde a sus difuntos. Ha sido transportado durante toda la ida, junto al pendón, cruces y reliquia. Esta es una tradición que se seguía desde antiguo, se dejó de hacer y se recuperó la costumbre en el año 1984. Es un rito que se lleva a cabo para que la llama del pueblo de Culla esté presente durante todo el año ante la imagen de san Juan Bautista, demostrando la gran devoción hacia él. Antiguamente, para pagar el cirio se vendía carbón de leña que hacían los carboneros; hoy en día lo sufraga el Ayuntamiento. Sus medidas son de 55 centímetros de largo y 9 centímetro de diámetro y cada año se realiza sobre él la inscripción y algún dibujo alegórico a san Juan o a la parroquia de Culla.  
Los peregrinos descansan y emprenden la vuelta el sábado por la mañana, no sin antes bendecir la fuente situada frente la puerta del ermitorio. De todas las rogativas que acuden a Sant Joan de Penyagolosa, la de Culla es la única que realiza la bendición de la fuente. Cuenta la tradición que, en un año de mucha sequía y realizadas todas las procesiones de otras localidades, al llegar la de Culla, que siempre acude en último lugar, empezó a llover y cesó la sequía, y que por ello se le otorgó ese privilegio, ya que fue la única que logró la ansiada agua para los cultivos en un año de muchísima sequía. Hasta el año 1999 se realizaba al llegar la procesión a Sant Joan; ahora se cumple con ese privilegio en la mañana del sábado, después de llegar las personas que se han desplazado en vehículos y antes de la santa misa. En ese acto, además de las oraciones de bendición, se canta el Ave Maris Stella.  
Al regreso de Sant Joan hacia la caída del sol, la población de Culla sale a la espera de la comitiva en la zona conocida como Baix lo Mur, para darles la bienvenida. Allí comienza una emotiva procesión por las calles medievales del municipio, donde son transportados con grandes dificultades los pendones, estandartes muy pesados y que superan en doble de la altura del de San Juan, y que se sacan en las celebraciones de cada santo, en particular, y que conforman un verdadero espectáculo. También era tradicional, y en estos últimos años se ha vuelto a recuperar, que los niños recibieran a la peregrinación con ramas de árboles adornadas con tiras cortadas de papel de seda de colores, a las que se les denominan banderas. Las ramas son normalmente de un arbusto de madreselva, aquí conocido como santjoanera.  
Durante muchísimos años las caballerías eran el medio de transporte utilizado en la procesión de Culla a Sant Joan. En tiempo pasado la participación era muy numerosa, una forma de realizar el recuento era por los animales de carga; en el lugar conocido como la portera de Culla, a mediados del siglo xx, se llegaron a contar más de 100 animales de carga (principalmente mulos) que cada familia llevaba para el transporte de su equipaje y provisiones, lo que nos da a suponer una participación superior a las 200 personas. Pero también hubo épocas de baja participación, tanto fue así que incluso en las ordenanzas municipales se llegó a regular la participación, como mínimo, de una persona por familia, o en caso contrario se recibiría sanción, ya que la procesión era muy poco concurrida y así se defendía su continuidad.  
Actualmente siguen participando caballerías. La sarria es el elemento de alojamiento de los víveres y equipaje, allí se lleva bebida, los cócs con sardina, las capas del sacerdote y de las autoridades y algún elemento de equipaje. Esas caballerías pertenecen a personas que participan en la procesión.  
Los participantes se integran plenamente en la procesión. Se mantiene el espíritu de emoción y devoción tradicionalmente sentido por Culla, e igualmente se vive, en las dos jornadas, un ambiente de armonía, fraternidad y peregrinaje.  
2.3.5. Elementos que forman parte del bien:  
2.3.5.1. Patrimonio inmaterial: cánticos y ruegos de los peregrinos.  
2.3.5.2. Consueta de los peregrinos: consueta de la procesión de Culla a Sant Joan de Penyagolosa (Ayuntamiento de Culla). Es la relación más o menos detallada de todo aquello que hacen a lo largo del peregrinaje. Equivale a un documento en el cual se explica el ritual con detalle, además de anotaciones sobre preparativos, sobre las personas que participan, los oficios, etcétera, todo lo relacionado con la celebración.  
2.3.5.3. Elementos muebles: la indumentaria que se utiliza en la peregrinación. Las cruces procesionales y los candeleros. El pendón de San Juan y el resto de pendones. El relicario.  
2.3.5.4. Elementos inmuebles: la iglesia parroquial de Culla. Las ermitas de Sant Roc y de Sant Bertomeu del Boi. Cruz de término de Sant Joan. Santuario de Sant Joan de Penyagolosa.  
2.3.6. Definición del ámbito espacial y temporal.  
2.3.6.1. Ámbito espacial: desde Culla hasta Sant Joan de Penyagolosa y viceversa, y calles de la población por donde transcurre la procesión.  
2.3.6.2. Ámbito temporal: se realiza cada año en el viernes y sábado, pasada la fiesta de la Santísima Trinidad, o sea, vísperas del Corpus Christi. De esta forma los peregrinos realizan el trayecto de Culla a Sant Joan el viernes y el de regreso, el sábado.  
La rogativa a pie se mantuvo hasta el año 1967, y se dejó de hacer de ese modo debido a la muy escasa participación, ya que muchas personas se trasladaban en vehículos, abandonando el espíritu tradicional. Aunque en alguna época se hicieron varias procesiones en un año, lo normal era hacer una única en el lunes y martes pasada la fiesta de la Santísima Trinidad. En el año 1968 se dejó de hacer la romería a pie y se realizaba solo desplazamiento en vehículos y en solo un día. Fue una época en que lo popular y tradicional dejó de tener aprecio.  
  
Hasta el año 1988 se hacía en el martes pasada la fiesta de la Santísima Trinidad. Modificada la celebración de la fiesta del Corpus Christi a domingo, desde el año 1989 hasta 1999, la romería se celebraba en el sábado de la misma semana, o sea, la víspera de esta última fiesta mencionada. En el año 2000 se recuperó de nuevo la tradición de la procesión a pie.  
El horario aproximado de la peregrinación es el siguiente:  
  
Viernes Hora  
Salida de la sacristía de la iglesia parroquial 0600  
Cruz de Els Saulons 0612  
Pasado el río, descansan y comen cócs amb sardina 0750  
Descanso en prado bajo el Mas d'en Campos 0900  
Paso por el Mas de Capote 1010  
Pequeño descanso, misa, almuerzo 1150  
Sant Bertomeu. Cánticos de salida 1245  
Mas de les Lloses o del Collado 1300  
Llegada a la fuente de L'Alforí. Descanso y comida 1415  
Salida de la fuente de L'Alforí 1530  
Llegada a la fuente de L'Espino 1640  
Sant Joan. Llegada a la cruz 1730  
  
  
Sábado Hora  
Bendición de la fuente 10.15  
Misa, cánticos y procesión de salida. Despedida en la cruz 11.15  
Llegada. Fuente de L'Espino. 11.55  
Llegada. Fuente de L'Alforí. Descanso y comida 13.05  
Salida. Fuente de L'Alforí 14.15  
Llegada al mas de les Lloses o del Collado 15.30  
Salida del mas de les Lloses o del Collado 15.40  
Ermita de Sant Bertomeu. Llegada a la cruz. Cánticos en la ermita 16.30  
Sant Bertomeu, cánticos de salida 17.15  
Río Montlleó (descanso) 18.50  
Salida río Montlleó 19.15  
Mas de L'Alar (descanso) 19.45  
Salida del Mas de L'Alar 19.50  
Fuente de Santa Maria (descanso refrigerio a base de bacalao, tomates y pan) 20.30  
Salida de la fuente de Santa Maria 20.50  
Mas de Vilella 21.15  
Responso y procesión, con la puesta del sol   
Responso cementerio   
Ermita de Sant Roc (cánticos)   
Responso en la Font Nova, recibimiento del pueblo, cánticos en la iglesia 22.15



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML