Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 9330, del 03-05-2022 (2022/3487)

RESOLUCIÓ de 13 d'abril de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa de nou expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9330

Data del DOGV
:   03-05-2022

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2022/3487

CVE


Data del document
:   13-04-2022

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 13 d'abril de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa de nou expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel. [2022/3487]  
Per Resolució de 3 de juny de 2020 (DOGV 8838, 18.06.2020) de la Conselleria d'Educació, Cultura, i Esport, es va incoar expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel, sotmetent-se l'expedient incoat a tràmit d'informació pública.  
  
Tenint en compte del transcurs del termini legal de vint mesos des que degué ser resolt el procediment de conformitat amb el que es disposa en l'article 27.7 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es va produir la caducitat d'aquest, dictada per resolució de data 11 de març de 2022.  
De conformitat amb l'article citat, per a reprendre la incoació del procediment, una vegada produïda la caducitat d'aquest, així com l'article 28 de l'esmentada llei, i vista la nova sol·licitud de l'Ajuntament de Mutxamel, com a propietari de l'assut de Sant Joan i com a usufructuari que compta amb el consentiment de la comunitat de regants propietària de l'assut de Mutxamel, per a la declaració dels assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel com a bé d'interés cultural, esta conselleria resol:  
  
Primer  
Incoar de nou expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan, del terme municipal de Mutxamel, incorporant a esta els actes i tràmits de l'anterior procediment el contingut dels quals hauria romàs igual en cas de no haver-se produït la caducitat, encomanant la seua tramitació a la Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria.  
  
Segon  
De conformitat amb el que es disposa en l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, determinar els valors dels béns que justifiquen la seua declaració com a bé d'interés cultural amb la categoria de monument, descriure estos i les seues parts integrants per a la seua més perfecta identificació, així com delimitar els entorns afectats i fixar les normes de protecció dels béns i d'aquests àmbits en els annexos que s'adjunten a la present resolució.  
  
Tercer  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, cal notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de Mutxamel i fer-los saber que de conformitat amb el que estableixen els articles 35 i 36 en relació amb el 27.4 d'aquesta llei, la realització de qualsevol intervenció en el monument, haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura i Patrimoni amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal si és el cas, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús que l'immoble al qual es contrau la present incoació.  
  
Quart  
D'acord amb el que s'estableix en l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i altres actes d'edificació i ús del sòl que afecten el monument i al seu entorn de protecció, així com d'aquestes actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades. Els efectes d'aquesta suspensió, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es resoldran després de la declaració.  
No obstant això, la Direcció General de Cultura i Patrimoni podrà autoritzar les actuacions esmentades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació.  
  
  
Cinqué  
Conforme al que es preveu en l'article 83 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, i en l'article 27.6 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, sotmetre l'expedient incoat a tràmit d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interés puguen examinar-lo durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a la disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura i Patrimoni, situada en l'av. de la Constitució núm. 284, de València.  
  
Sisé  
Que, en compliment del que preceptua l'art. 27.3 de la Llei 4/1998, cal notificar la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural, dependent de l'Administració General de l'Estat per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat en què figure inscrit el bé immoble amb la mateixa finalitat.  
  
Seté  
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 13 d'abril de 2022.- El conseller d'Educació, Cultura i Esport: Vicent Marzà i Ibáñez.  
  
  
  
ANNEX I  
Descripció dels béns objecte de la declaració i determinació   
dels seus valors. Entorns de protecció.  
  
1. Denominació  
Assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel.  
  
2. Localització  
- Comunitat autònoma: Comunitat Valenciana  
- Província: Alacant  
- Municipi: Mutxamel  
  
3. Descripció i dades historicoartístiques  
3.1. Introducció  
L'horta d'Alacant és un dels secans regats més interessants del llevant peninsular, sent un dels pilars històrics on ha descansat la societat alacantina. La base del funcionament d'aquesta horta ha sigut el sistema de séquies i el repartiment de les seues aigües, que funcionen des d'època musulmana, del qual el municipi de Mutxamel conserva en el llit del riu Montnegre o Sec les capçaleres d'aquesta xarxa de regs, que són l'assut Vell o de Mutxamel, el Nou, de Sant Joan o del Gualeró i el del Campello, vertaderes joies de l'arquitectura hidràulica.  
  
El secular dèficit hídric donà lloc a un sistema de reg basat en un estricte còmput horari i a la construcció de preses que retingueren i desviaren l'aigua generada per les precipitacions extraordinàries tardorenques. El modèlic pantà de Tibi és un excel·lent exemple de la necessitat apressant d'emmagatzemar aigua per a poder regar els camps en períodes clau del cicle agrícola però, també, del desig d'evitar que els cabals, tan extraordinaris com necessaris, producte de les precipitacions torrencials es perderen en la mar. Este embassament i els assuts localitzats aigües avall van compondre un singular sistema hidràulic sotmés als vaivens de la meteorologia. Les pertinaces sequeres patides, juntament amb els excessos hidrometeorològics, contribuïren a crear una peculiar cultura de l'aigua en la qual tècnica, control institucional i religiositat popular es donaren la mà i contribuïren a compondre un paisatge de regadiu deficitari d'enorme interés que ha estat vigent fins a les darreres dècades del segle passat.  
Els assuts reuneixen una sèrie de valors fonamentals. Són fruit, sens dubte, de la resposta d'una societat hàbil que de l'escassetat d'aigua va fer virtut i va resoldre esta problemàtica amb unes construccions que optimitzen el seu ús, i que han deixat una empremta no sols física, sinó també cultural i social.  
Si la presa de Tibi té una importància cabdal com a peça d'arquitectura hidràulica, pel que va suposar en la tècnica constructiva durant segles, els tres assuts o preses menors no li van a la saga. El seu interés tipològic és menys destacable, si bé forma part d'un ambiciós projecte d'evitar el desaprofitament de l'aigua, captant les aigües que es produeixen més avall del pantà de Tibi i sent origen de séquies primàries en el sistema de reg de l'horta d'Alacant.  
El riu Montnegre naix en la Foia de Castalla i desemboca en el municipi del Campello. Durant el seu recorregut rep diversos noms: en el seu naixement, pròxim a Castalla i fins al pantà de Tibi, se'l denomina riu Verd; aigües avall de la presa, creuant el terme de Xixona, va encaixonat per terres fosques que li donen nom com a riu Montnegre; rep les aigües del barranc de Xixona i ja en terme de Mutxamel, passats els assuts, es denomina, riu Sec, fent al·lusió a un llit sense aigua durant molts mesos a l'any i que quasi sempre només en porta en època de pluges torrencials.  
L'assut o presa de derivació resulta fonamental, com a tècnica de reg, en el sistema valencià. La seua funció primordial consisteix a detindre l'aigua i, amb posterioritat, dividir-la i canalitzar-la. En els rius xicotets, com és el cas del Montnegre, l'aigua eventual producte dels forts xàfecs equinoccials té un gran valor, d'ací l'existència d'aquests assuts que regulaven i dirigien els cabals del riu cap a les diferents séquies que solcaven la vella horta alacantina.  
Perquè els assuts estigueren nets i en condicions crearen l'ofici d'assuter, amb les funcions de cuidar l'assut, distribuir l'aigua a les diferents séquies i avisar quan venia l'aiguaüt, és a dir l'aigua d'avinguda del riu. Els assuters eren empleats del Sindicat de Reg, pujaven tots els mesos al pantà de Tibi, prenien mesures del nivell de l'aigua i anaven fins a l'oficina d'Alacant a informar.ne. Este ofici d'assuter es transmetia per herència de pares a fills. Els últims assuters que hi ha hagut són: Pepe «l'Assut» al pantà de Tibi, Carlos «Sant Peret» a l'assut de Mutxamel, José Planelles «Pinotxo» a l'assut de Sant Joan, i el Tio Saoro «la Canaleta» a l'assut del Campello.  
  
Quan baixava l'avinguda del riu, és a dir, l'aiguaüt, des del pantà de Tibi es disparaven uns tirs d'escopeta i es tocava la campana de l'ermita, i el ressò del riu transportava el senyal. Un home que vivia al Riuet de Montnegre quan sentia els tirs pujava a l'ermita del Xapitell i tocava la campana. De seguida l'assuter de Mutxamel amb l'escopeta disparava més tirs i desviava part de l'aigua al Pantanet. El que estava de guàrdia al Pantanet tocava una botzina i quan la sentien tocaven la campana de l'ermita de Montserrat. Llavors l'assuter de Sant Joan avisava i es preparava per a l'avinguda de l'aigua. En aquell moment tots els regants eixien als partidors principals i el guardià de l'aigua des de les casetes de reg partia l'aigua a les corresponents séquies.  
  
3.2. Descripció detallada dels béns objecte de la declaració  
  
a) Assut de Mutxamel, Vell o de les Fontetes i construccions annexes a la séquia Major o del Consell. És una obra fonamental dins de la història de l'horta d'Alacant, ja que desviava les aigües amb una boquera cap a la séquia Major, principal artèria del sistema de regs. La vida de l'assut és fruit d'una successió d'arranjaments, de reconstruccions i de projectes, uns superposats a uns altres.  
Es tracta d'un mur rectilini la longitud del qual és de 46 metres; té una amplària constant en secció corba en forma de monticle, des del coronament a l'extrem situat aigües avall arriba als 9,5 metres amb una alçada de 3,40 metres. La part situada aigües amunt es troba omplida de tarquim. Probablement el nucli de la presa siga de pedra en forma de maçoneria, revestida exteriorment per carreus disposats en filades paral·leles al sentit longitudinal. La longitud mitjana de cada carreu és de 0,85 metres. Presenta un ressalt en el coronament amb pilars encastats cada dos metres, compostos per un sol carreu de 40 per 40 centímetres i un metre d'alçada, amb ranures per a encaixar taules de fusta o comportes.  
Este assut, situat en la partida de l'Almaina, és la presa menor més antiga de les tres. Molts investigadors pensen que va ser construïda en el segle XIII, encara que anteriorment pogué haver-hi una presa d'arc de mig punt d'origen romà. Realment, les primeres dades documentals que es conserven sobre la seua existència daten de finals del segle XV però, a partir del segle XVI, se'n troben referències més concretes en els textos de Pascual Madoz i Antoni Josep Cavanilles, sense oblidar el detallat estudi de les fonts escrites realitzat per Armand Alberola a la fi del segle XX.  
Com a documents a assenyalar, trobem com en 1578 la ciutat d'Alacant pensava alçar un nou assut, encara que es va decidir que urgia més retocar l'existent, alçant la paret i reforçant-lo pels extrems. A la tardor de 1590, una gran avinguda va arruïnar en gran manera esta presa menor i va afectar la séquia del Consell. Les obres de reparació van concloure un any més tard.  
A principis de segle XVIII, el capítol alacantí va voler novament executar obres de millora en este assut i van encarregar la redacció dels capítols per a l'arrendament de les obres, adjudicades en 1712. Serà A. J. Cavanilles qui ens descriga esta obra hidràulica com «un largo murallón que en arco atraviesa el río, consta de sillares hasta el grueso capaz de resistir las furiosas avenidas».  
Encara que la presa degué quedar perfectament reformada, no va poder suportar les diverses riuades esdevingudes a la fi del segle XVIII com l'avinguda d'agost de 1789 que va trencar els assuts de Mutxamel i de Sant Joan i va inutilitzar la séquia Major omplint-la amb els arrossegaments, o l'avinguda de setembre de 1793 que va arrancar l'assut i la seua casamata i arrasà camps i camins. Una nova avinguda en 1794 va destruir el Molí Nou. Després d'anys de discussió sobre qui havia de fer-se càrrec de les despeses de les reparacions, una ordre reial de 1797 establia un repartiment per tèrcies ?una tercera part corresponia a la Reial Hisenda i les dues restants als interessats en el reg?. L'execució del nou assut i la reparació de la séquia Major es realitzarien segons els plànols de l'arquitecte Vicent Gascó. Així i tot, el 13 de març de 1802 el rei Carles IV aprovava uns nous plànols elaborats per Josep Cascant, i el 14 d'agost el capítol de la ciutat d'Alacant es donava per assabentat que els preparatius per a començar estaven ultimats.  
L'assut que s'alça en l'actualitat és una reconstrucció realitzada a principis del segle XIX. La seua funció primigènia era recollir les aigües de les avingudes que depassaven el pantà per a, una vegada assimilades a l'aigua vella, ser distribuïdes per al reg a Mutxamel, Tàngel i el Palamó, però el cabal actual és tan modest que es fa necessari acumular l'aigua en el denominat Pantanet. Este és un depòsit construït en 1842 i engrandit en 1847 que actualment fa les funcions de partidor distribuint els cabals a les séquies.  
Fins als anys trenta del segle XX, este assut ha sigut mantingut i atés, normalment, pels assuters procedents del pantà de Tibi. Esta professió ha desaparegut amb la jubilació de Carlos «Sant Peret», el qual dues o tres vegades per setmana recorria el llit del riu vigilant i distribuint l'aigua.  
- Casamata de govern, casa de comportes de l'assut de Mutxamel: és contigua a l'extrem sud del mur de l'assut, que aprofita i assimila en la seua fàbrica la de l'estrep de l'assut. La construcció té dos nivells, l'inferior està al nivell de l'assut i allí es troben les dues preses d'aigua. Es tracta de sengles canalitzacions de sòl i parets planes fetes de carreus, cobertes per volta de mig canó seguit de carreus en aquelles parts que coincideixen amb mur de càrrega o camí en la part superior.  
  
Pel que respecta al pis superior, és el que dona pas als mecanismes per a accionar les comportes de tancament. Consta de dues naus longitudinals superposades a les canalitzacions inferiors. L'entrada és única i hi ha una obertura amb arc rebaixat per a la comunicació lateral entre totes dues naus. Estan rematades per volta de canó seguit, realitzada en maçoneria arrebossada amb morter d'algeps. El sòl situat sobre els canals és de taules de planta semicircular i remat superior horitzontal amb carregaments laterals corbats. Es desconeix la seua finalitat funcional. En la part del fons de cadascuna d'elles hi ha sengles emblemes: un reprodueix la imatge de la Santa Faç, el segon, situat cap a l'interior de la nau, recull els atributs de la crucifixió. Sobre la paret del costat oposat, enfrontant amb els anteriors, n'hi ha un altre de similars característiques, igualment amb tema religiós, representant en esta ocasió una imatge de la Mare de Déu.  
El sistema de recollida d'aigües es completa amb un camí contigu a la façana principal que facilita el pas cap a esta caseta de comportes, així com als sobreeixidors. Este camí té una tàpia que evita el perill de caiguda a l'estany contigu, i compta amb dos desaigües realitzats en pedra calcària.  
En el costat de llevant hi ha un estany d'uns cent metres quadrats de planta. D'aquest arranca la séquia que, excavada en la roca, dona origen a la séquia Major de l'horta.  
Hi ha un sobreeixidor per a l'eliminació de l'aigua excedent, dotat d'un mecanisme de comportes de fusta que permet tornar l'aigua sobrant al llit del riu una vegada passada la presa. La caseta és de carreus coberta interiorment mitjançant volta de canó i exteriorment mitjançant coberta inclinada a dues aigües.  
Una segona séquia exterior a l'esmentada abans recorre en paral·lel l'estany, construïda en alt sobre pilars d'obra, arrebossada tota la fàbrica amb morter de ciment. L'aigua entra just per la cantonada de confluència entre la presa i les boques de presa d'aigua primitiva. Tota esta construcció realitzada en els últims anys, juntament amb el tub de canalització de l'aigua, es consideren elements impropis al monument i al seu entorn.  
Passades les dues comportes de sobreeixidors, travessa la séquia Major fins a entrar en una conducció en mina que arriba fins al Pantanet, uns cinc-cents metres aigües avall.  
- Casa del pantaner de l'assut de Mutxamel: és contigua pel costat sud a la casa de protecció de les comportes. Planta rectangular, presenta a vora del costat sud un pati o corral realitzat amb posterioritat. La coberta està inclinada a dues aigües, façana de pedra vista. El seu estat de conservació és bo, rehabilitada.  
b) Assut de Sant Joan, Nou, del Pas de Busot o del Gualeró i construccions annexes a la séquia del Gualeró.  
És la presa menor situada en l'origen de la séquia del Gualeró. Tipològicament pertany a la disposició d'arc-volta, realitzada externament en carreus amb nucli de maçoneria. Destaca esta obra per la perfecció del seu disseny i de la seua execució, sent un dels exemples més notables de presa corba del nostre territori.  
Esta presa menor presenta una planta corba de 48 metres de corda i els seus paraments de carreus, verticals, tenen 7,35 metres d'alt per 3,60 metres de grossària, reforçat en els extrems per estreps. Està recrescut amb pilars de conglomerat d'1,20 metres d'alçada entre els quals s'encastaven les fustes en unes ranures practicades en les cares laterals.  
  
La presa té un total de 15 filades horitzontals amb una potència mitjana que oscil·la entre 0,40 i 0,50 metres. El vas de la presa està ple de tarquim, fet que va obligar a recréixer-la a base de taulons recolzats en pilars de pedra. En el llit, en la part baixa del parament sec s'aprecien algunes foradades provocades per l'abocament de les aigües d'avinguda, que poden arribar a descalçar la roca sobre la qual s'assenta l'assut. Sobre el coronament queden alguns pilars del cavalló de conglomerat d'argamassa i cudols. En la part de l'esquerra estan units amb un muret del mateix material i en la resta, en canvi, es presenten exempts. Alguns estan reforçats amb escaires i en els laterals es distingeixen les ranures en les quals s'albergaven les comportes.  
El cabal d'aigua retingut era desviat per una boquera anomenada el Gualeró cap a la séquia homònima, eix de la nova xarxa de regs. Disposat a continuació de l'assut, el tram inicial del Gualeró consisteix en un mur corb de maçoneria compactada amb argamassa en el qual es van obrir quatre obertures regulades per comportes de fusta per a desguassar l'excedent en cas d'avingudes i impedir que l'horta s'inundara.  
  
La presa presenta diversos elements constructius de notable interés. Un d'aquests és la solució del remat de la presa on una sèrie de diversos carreus són de majors dimensions que els altres, exactament comprén dues filades per la qual cosa actua a manera de clau. Una altra solució es troba en l'estrep del costat nord, on els carreus estan units entre si per mitjà de cues d'oroneta realitzades en pedra, solució que s'aprecia també en les restes de l'antiga presa de Mutxamel.  
  
La presa presenta un bon estat de conservació. La casa que protegeix els mecanismes de les comportes estava en estat ruïnós, i hui està rehabilitada.  
Igualment els canals de pas d'aigua, els murs dels quals estan realitzats amb carreus, es troben en bon estat de conservació. Les obres de construcció d'un pont a menys de cinquanta metres de la presa ha sigut la causa de l'aterrament parcial d'aquestes boqueres.  
Este assut se situa en les proximitats del pont existent en la carretera que uneix Sant Joan d'Alacant i Busot, d'ací que també siga conegut com a assut Nou o del Pas de Busot. La construcció és anterior a la fàbrica que hui coneixem. La seua construcció degué obeir al context d'ampliació de l'espai agrícola amb nous cultius en la baixa edat mitjana.  
Després de les investigacions d'Armand Alberola, trobem algun document datat el 21 de juny de 1377 on esta obra és aprovada pel rei Pere IV i posteriorment, cap a 1578, el Consell alacantí va determinar un nou assut en «lo riu de Alacant en lo pas de Busot perque [?] nos ha constat ser cosa necesaria e utilosa» per a recollir les aigües pluvials i d'avingudes que no pogueren contindre's en l'assut de Mutxamel i reconduir-les a l'horta, reforçant el reg de la seua part baixa: Sant Joan d'Alacant, Benimagrell i la Condomina. Encara que per les pressions dels regants, este no va ser construït fins a 1631 i reparat en 1640 a causa dels danys provocats per les diverses avingudes de 1635 que van arruïnar la paret i deixaren l'assut inutilitzat. Les despeses de l'obra es van liquidar en 1656, any de construcció comunament acceptat.  
  
Igual que l'assut de Mutxamel, este va patir els efectes destructius de la riuada de setembre de 1793, i va ser reconstruït en 1800 per l'arquitecte Josep Cascant, segons plànols de l'arquitecte Vicent Gascó.  
Fins als anys trenta del segle XX, este assut ha sigut mantingut i atés, encara que actualment presenta un estat d'abandó. El seu últim assuter va ser Josep Planelles Martínez, «Pinotxo», que va heretar el càrrec de son pare i del seu avi. Resulta especialment interessant el testimoniatge de la seua filla, Carme Planelles, perquè recorda que les terres que envoltaven sa casa tenien tot allò que va fer famosa l'horta d'Alacant: ametlers, garroferes, vinyes, figueres, oliveres, etc. Hui esta zona ha quedat desértica. En 1997 es va procedir a la rehabilitació de la caseta de l'assuter i de les casetes de descàrrega de la séquia del Gualeró.  
Alhora que es va construir l'assut de Sant Joan, els regants haurien condicionat l'antiga séquia del Gualeró per a utilitzar-la com a boca del nou assut. Els investigadors creuen que este topònim prové de goleró, terme valencià derivat de gola, definit com un lloc profund on l'aigua és engolida; encara que també podria derivar de gual, lloc d'un riu de poca profunditat per on es pot travessar. En definitiva, el Gualeró va ser una séquia que havia de ser travessada per diverses sendes; de fet, esta era sortejada per una canaleta de pedra hui desapareguda i substituïda per un sifó i una canonada. Actualment esta séquia es troba tapada.  
  
La missió principal del Gualeró és portar les aigües des de la part alta de Sant Joan d'Alacant, on enllaça amb la séquia Major, fins a la part baixa de l'horta, on torna a enllaçar amb la ja esmentada séquia Major. Antigament tenia uns quatre o cinc metres d'ample en el sòl i aconseguia diferents altures durant el seu recorregut, arribant als set o huit metres en les parts més profundes. Els investigadors pensen que una vegada fet el Gualeró, es realitza una remodelació o readaptació dels regs d'aquesta zona, canviant el nom d'algunes séquies i donant reg a altres zones.  
Este assut conté les inscripcions següents: en el recreixement de formigó se'n lligen diverses, en una d'aquestes diverses lletres que corresponen als obrers que van fer el treball. En una altra, únicament: «1935». En una tercera: «El dia 10 de noviembre 1934 llevo el agua estos pilares que eran de piedra». I finalment la més moderna diu: «El día 20 de agosto de 1950 se terminaron las obras. Por los guardas del sindicato, Carlos Pedraza, Luis T., Tomas B.L.».  
3.3. Parts integrants  
a) Assut de Mutxamel, construccions annexes a la séquia Major, casamata de govern, casa de comportes de l'assut de Mutxamel i casa del pantaner de l'assut.  
b) Assut de Sant Joan i construccions annexes a la séquia del Gualeró.  
  
4. Delimitació dels entorns  
4.1. Entorn de protecció del monument Assut de Mutxamel:  
a) Justificació  
S'inclou en l'entorn de protecció la unitat paisatgística formada per la conca del riu Montnegre, delimitada també pels camins més pròxims des d'on és possible la contemplació del bé d'interés cultural. Per a la concreció de l'àmbit del bé d'interés cultural en les franges establides per distàncies a l'eix del riu caldrà ajustar-se a la seua constatació amb la realitat física d'aquest. Es considera inclòs en l'àmbit proposat un dels edificis de major rellevància vinculat amb l'aprofitament hidràulic de les aigües del riu Montnegre en el terme de Mutxamel, el Molí Nou; el mateix riu Montnegre en este tram i els terrenys directament vinculats als edificis anteriorment citats i les riberes del riu.  
  
b) Definició literal de la delimitació:  
Origen: punt A, cantonada nord-oest de la parcel·la 03090A006000680000GA (parcel·la 68, polígon 6), coordenades UTM (X 721581,73 Y 4257628,58)  
Sentit: horari  
Línia delimitadora: des de l'origen punt A de la delimitació, la línia segueix en sentit horari en direcció sud-est per la línia delimitadora de la parcel·la 67 del polígon 6 de Mutxamel. Continua el límit pel perímetre d'aquesta parcel·la en direcció nord i després en direcció sud-est fins al punt (X 721581,73 Y 4257628,58). Des d'allí, la línia contínua fins al sud pel límit de la mateixa parcel·la i travessa el llit del riu fins a arribar al punt (X 721581,73 Y 4257628,58) de la parcel·la 9012 del polígon 6. La línia segueix per la vora d'aquesta parcel·la fins al punt (X 721581,73 Y4257628,58). Des d'allí, el límit de l'entorn gira cap a l'oest seguint el límit de les parcel·les 61, 63 i 64 del polígon 6. En la cantonada oest de la parcel·la 64, la línia gira cap al nord fins a la cantonada nord de la mateixa parcel·la (X 721581,73, Y 4257628,58), moment en el qual la línia es dirigeix cap a l'oest seguint el llit del riu pel límit de les parcel·les 66 i 67 del polígon 6 fins a arribar a la intersecció de la parcel·la 67 amb el camí del Molí Nou, (X 721581,73, I 4257628,58). La línia després gira cap al punt A seguint el límit d'aquest camí i la vora de la parcel·la 68.  
c) Delimitació gràfica: S'adjunta plànol en l'annex al document.  
4.2. Entorn de protecció del Monument Assut de Sant Joan:  
a) Justificació  
S'inclou en l'entorn de protecció la unitat paisatgística formada per la conca del riu Montnegre, delimitada també pels camins més pròxims des d'on és possible la contemplació del bé d'interés cultural. Per a la concreció de l'àmbit del bé d'interés cultural en les franges establides per distàncies a l'eix del riu s'ajustarà a la seua constatació amb la realitat física d'aquest. Es considera inclòs en l'àmbit proposat, un dels edificis de major rellevància vinculat amb l'aprofitament hidràulic de les aigües del riu Montnegre en el terme de Mutxamel, l'assut del Campello; el mateix riu Montnegre en este tram i els terrenys directament vinculats als edificis anteriorment citats i les riberes del riu.  
  
b) Definició literal de la delimitació:  
Origen: punt d'intersecció de la parcel·la 03090A007000550000GT (parcel·la 55, polígon 7) amb el pont que creua el riu Montnegre de la carretera d'Alacant i el camí que constitueix la parcel·la 9062 del polígon 8, anomenat en el plànol punt A, coordenades UTM (X 723207,88 Y 4256740,47).  
Sentit: horari  
Línia delimitadora: des de l'origen punt A de la delimitació, la línia segueix en sentit horari cap a l'est seguint la vora del camí que constitueix la parcel·la 9062 del polígon 8 fins a arribar al punt (X 723207,88 Y4256740,47). Des d'allí, la línia gira cap al sud travessant el llit del riu fins al punt (X 723207,88, Y 4256740,47). La línia gira de nou cap a l'oest seguint el límit de les parcel·les 87, 88 i 400 del polígon 8. En el punt (X 723207,88, Y 4256740,47), la línia gira cap al sud-est per la vora de la parcel·la 91 fins a arribar a la seua cantonada est, gira cap al sud pel perímetre d'aquesta parcel·la fins al punt (X 723207,88, Y 4256740,47) i continua després per la vora de la carretera CV-800 que coincideix amb el límit de les parcel·les 91, 93, 94 i 5 del polígon 8 fins a arribar de nou al pont sobre el riu del qual partia l'entorn. La línia segueix en el punt (X 723207,88, Y 4256740,47) el contorn del pont per a acabar de nou en el punt A.  
c) Delimitació gràfica: S'adjunta plànol en l'annex al document.  
  
  
5. Relació i descripció dels immobles que es troben dins dels dos entorns de protecció amb categoria de bé de rellevància local  
Els immobles que formen part d'aquest sistema hidràulic, i que es troben dins dels entorns delimitats, el Molí Nou i l'assut del Campello, tindran la consideració de béns de rellevància local i s'inclouran en el catàleg de proteccions municipal, secció de patrimoni cultural.  
  
5.1. Dins de l'entorn de protecció de l'assut de Mutxamel  
- Molí Nou: molí fariner de dues moles del segle XVI en el marge esquerre del riu Montnegre, aigües amunt de l'assut de Mutxamel. Probablement és un dels més antics de la conca del Montnegre, ja marcat en els plans de l'horta d'Alacant de l'any 1585. El va descriure Jouvin en 1672, en el seu viatge cap a Xixona, ja que l'antic camí passava pel costat. En 1700 pertanyia a Gaspar Ferrandix, i en 1774 a Gaspar Fernández de Mera. Llavors es descrivia amb dues moles i pel que sembla va ser establit de nou en 1771, probablement després de la seua destrucció per alguna riuada. Entre els anys 1827 i 1830 el seu propietari, Joan Rovira, va pretendre canviar-lo de lloc per a aprofitar el cabal d'una mina situada en el marge oposat del riu. Segons Brotons va funcionar fins a la Guerra Civil. Relaten els majors del lloc que es deia així perquè era el nové, tant si es comptava des del pantà, com si es feia des de l'últim aigües avall. El molí té un cos principal de planta rectangular amb coberta de teula a dues aigües. Manté part de la maquinària tradicional, però el seu estat de conservació és molt deficient.  
  
El Molí Nou és un antic molí d'aigua posseïdor de la condició juridicopatrimonial de bé de rellevància local en aplicació de la disposició addicional cinquena de la Llei de patrimoni cultural valencià.  
5.2. Dins de l'entorn de protecció de l'assut de Sant Joan  
- Assut del Campello i inici de la séquia d'aquest nom: es considera respecte als altres dos assuts com a obra menor, encara que té el mateix interés i està ben projectat i construït. Actualment, quasi amagat per l'exuberant vegetació que cobreix el llit del riu en esta zona.  
  
És un conjunt de dos murs disposats en un congost del riu, que és el més pròxima a la mar. Un dels murs és transversal al llit del riu, amb un contrafort de fàbrica situat en les proximitats del marge esquerre. L'altre extrem té un contrafort que aprofita parcialment un conjunt de roques existents al mig del llit. A diferència de les preses situades més amunt, esta no ocupa en la seua longitud la totalitat del llit, sinó que és aproximadament la meitat. Un dels murs recolza en el marge esquerre, on hi ha un estrep d'obra de fàbrica, entre este i el talús del terreny està la comporta d'entrada a la séquia que condueix l'aigua cap a terres del Campello. Esta séquia compta amb un sistema de sobreeixidors que retornen al riu l'excés d'aigua sobrant en esta.  
  
Després dels estudis d'Armand Alberola, trobem dades de l'existència d'una xicoteta presa en el curs baix del riu Montnegre des de finals del segle XVIII que seria, potser, destruïda per diferents riuades. Des de principis d'agost de 1811, hi ha constància documental de la intenció de construir un assut, ja que l'arquitecte Joan Baptista Lacorte havia proposat la seua construcció a 50 vares ?al voltant de 800 metres- de la presa de Sant Joan d'Alacant. Però no seria fins a 1824 quan els llauradors del Campello ho sol·licitaren formalment a la ciutat d'Alacant.  
  
Després de diverses consultes i discussions, es va decidir que l'arquitecte Antoni Jover dissenyaria els plànols i elaboraria els plecs per a l'execució de les obres. Una reial ordre, expedida a Madrid el 13 de maig de 1828, instava a la construcció immediata d'aquest assut. No obstant això, en 1840 encara no s'havia col·locat cap pedra, encara que degué quedar acabada cap a 1843 perquè és citat per l'enginyer francés Maurice Aymard i, posteriorment, per Joaquim Roca de Togores en la seua Memoria sobre el estado de la agricultura en la provincia de Alicante. Amb posterioritat, en els anys 1868 i 1874, la presa va ser objecte de millores, i s'hi efectuaren importants reparacions en 1888.  
Per tant, esta presa menor només va funcionar des de mitjan segle XIX fins a principis del segle XX, encara que açò era encara menys previsible, ja que només resultava actiu quan als altres dos assuts els sobrava aigua o les crescudes eren de gran volum. Fins als anys 30 del segle XX, este assut ha sigut mantingut i atés. El seu últim assuter va ser Saoro «la Canaleta».  
Esta construcció hidràulica derivava les aigües pel marge esquerre, mitjançant una boquera anomenada séquia de Cerdà, que beneficiava una superfície de 320 hectàrees situades en la partida Casa Marco, prop del Campello i les Coves. Estes terres disposaven únicament d'aquest sistema de reg; per tant, els seus cultius es reduïen a ametlers, garroferes i oliveres.  
  
6. Normativa de protecció dels monuments i els seus entorns  
Article 1. S'ajustarà al que es disposa en la secció segona, Règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, aplicable a la categoria de monument  
Article 2. Els usos permesos seran tots aquells compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i que contribuïsquen a la consecució d'aquests fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que es disposa en l'article 18 de la citada llei  
Article 3. De conformitat amb el que es disposa en l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de patrimoni cultural valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en els monuments i el seu entorn de protecció, requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en allò que no preveja, mitjançant l'aplicació directa dels criteris inclosos en l'article 39 de la citada llei.  
  
Totes les intervencions requeriran, per a la seua autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.  
Article 4. Sense perjudici del que es disposa en l'article anterior, mitjançant un informe tècnic municipal motivat, es podrà derivar la no necessitat d'autorització prèvia en els edificis situats en l'entorn de protecció dels monuments, en les actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació general, així com equipament i decoració interior  
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta administració en el termini de 10 dies la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que s'esmenta en el paràgraf anterior, un plànol d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial del pretés.  
  
Article 5. Totes les intervencions sobre els espais, immobles i equipaments històrics dels monuments i els seus entorns han de preveure les cauteles arqueològiques previstes en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, per a aconseguir una protecció arqueològica efectiva i expressa en benefici de la salvaguarda del patrimoni cultural hidràulic existent al llit del riu Montnegre, tant del visible com del subterrani. En qualsevol cas les actuacions arqueològiques hauran de ser autoritzades per la conselleria competent en matèria de cultura, d'acord amb l'art. 60 d'aquesta llei  
  
Article 6. A fi de preservar el paisatge històric del llit, no s'autoritzarà cap edificació per a qualsevol ús, i queden expressament prohibits els abocaments de residus i moviments de terres, excepte els requerits per al seu estudi i conservació. En les edificacions existents en l'entorn de protecció es podran realitzar només obres de consolidació i manteniment sense augmentar el seu volum edificat. S'eliminaran els elements impropis dels edificis i espais públics, com instal·lacions aèries, xapats i materials i tècniques constructives no tradicionals  
  
Es conservarà i reposarà la vegetació i arbratge autòctons de ribera tractats de manera que es faça compatible l'existència del medi natural i paisatgístic propi del lloc amb el seu gaudi ciutadà.  
Article 7. Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior (excepte cartells informatius dels noms i activitats dels edificis) en qualsevol de les seues accepcions, que irrompa en esta escena urbana o no urbana de l'àmbit protegit, excepte les relacionades amb activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·liciten i obtinguen autorització expressa de la conselleria competent en matèria de cultura  
Article 8. Els camps i camins dels àmbits protegits hauran de mantindre els seus talussos naturals o murets de tancament de maçoneria. Els tancaments hauran d'adaptar-se a les condicions de màxima permeabilitat visual i no alteració dels components orogràfics del terreny  
  
Article 9. Les noves infraestructures, com proveïment d'aigua, subministrament elèctric, telefonia, etc., hauran de ser enterrades, sense afectar el paisatge ni les façanes dels immobles dels monuments i els seus entorns de protecció  
Article 10. Béns de rellevància local  
El règim d'intervencions en els béns de rellevància local relacionats en l'apartat 5, serà, fins que no s'incloguen en el Catàleg de proteccions amb esta expressa tipificació protectora, i este no reba la pertinent validació patrimonial, el que s'estableix amb caràcter transitori en l'article 10 del Decret 62/2011 del Consell pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local, i les mesures protectores d'aquest decret.  
Article 11. La contravenció del que es preveu en els articles anteriors, determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 9330, del 03-05-2022 (2022/3487)

RESOLUCIÓN de 13 de abril de 2022, de la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa de nuevo expediente para declarar bien de interés cultural, con la categoría de monumento, los azudes de Mutxamel y de Sant Joan, del término municipal de Mutxamel.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   9330

Fecha DOGV
:   03-05-2022

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2022/3487

CVE


Fecha del documento
:   13-04-2022

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 13 de abril de 2022, de la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa de nuevo expediente para declarar bien de interés cultural, con la categoría de monumento, los azudes de Mutxamel y de Sant Joan, del término municipal de Mutxamel.  
 [2022/3487]  
Por Resolución de 3 de junio de 2020 (DOGV núm. 8838, de 18.06.2020) de la Conselleria de Educación, Cultura, y Deporte, se incoó expediente para declarar bien de interés cultural, con la categoría de monumento, los azudes de Mutxamel y de Sant Joan del término municipal de Mutxamel, sometiéndose el expediente incoado a trámite de información pública.  
Habida cuenta del transcurso del plazo legal de veinte meses desde que debió ser resuelto el procedimiento de conformidad con lo dispuesto en el artículo 27.7 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, se produjo la caducidad del mismo, dictada por resolución de fecha 11 de marzo de 2022.  
De conformidad con el artículo citado, para retomar la incoación del procedimiento, una vez producida la caducidad del mismo, así como el artículo 28 de la mencionada ley, y vista la nueva solicitud del Ayuntamiento de Mutxamel, como propietario del azud de Sant Joan y como usufructuario que cuenta con el consentimiento de la comunidad de regantes propietaria del azud de Mutxamel, para la declaración de los azudes de Mutxamel y de Sant Joan del término municipal de Mutxamel como bien de interés cultural, esta conselleria resuelve:  
  
Primero  
Incoar de nuevo expediente para declarar bien de interés cultural, con categoría de monumento, los azudes de Mutxamel y de Sant Joan, del término municipal de Mutxamel, incorporando a la misma los actos y trámites del anterior procedimiento cuyo contenido hubiera permanecido igual de no haberse producido la caducidad, encomendando su tramitación a la Dirección General de Cultura y Patrimonio de esta conselleria.  
  
Segundo  
De acuerdo con lo dispuesto en el artículo 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, determinar los valores de los bienes que justifican su declaración como bien de interés cultural, con la categoría de monumento, describir los mismos y sus partes integrantes para su más perfecta identificación, así como delimitar los entornos afectados y fijar las normas de protección de los bienes y de dichos ámbitos en los anexos que se adjuntan a la presente resolución.  
  
Tercero  
En cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1998, ya citada, procederá notificar esta resolución a los interesados y al Ayuntamiento de Mutxamel, así como hacerles saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36, en relación con el 27.4, de la misma ley, la realización de cualquier intervención en el monumento deberá ser autorizada preceptivamente por la Dirección General de Cultura y Patrimonio, con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando esta resulte preceptiva, así como cualquier cambio de uso en el inmueble al que se contrae la presente incoación.  
  
Cuarto  
De acuerdo con lo establecido en el artículo 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, se determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al monumento y a su entorno de protección, así mismo cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas. Los efectos de dicha suspensión, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del mismo artículo, se resolverán tras la declaración de bien de interés cultural.  
  
No obstante, la Dirección General de Cultura y Patrimonio podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que, en aplicación de las normas de protección determinadas por la presente resolución, manifiestamente no perjudiquen a los valores del bien que motiva la incoación.  
  
Quinto  
Conforme a lo previsto en el artículo 83 de la Ley 39/2015, de 1 de octubre, del procedimiento administrativo común de las administraciones públicas, y en el artículo 27.6 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, procede someter el expediente incoado a trámite de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinarlo durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Cultura y Patrimonio, situada en la avenida de la Constitución, 284, de València.  
  
Sexto  
Que, en cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1998, procede notifícar la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural, dependiente de la Administración General del Estado, para su anotación preventiva, así como al Registro de la Propiedad donde figure inscrito el bien inmueble, con el mismo fin.  
  
Séptimo  
Que la presente resolución, junto con sus anexos, se publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 13 de abril de 2022.- El conseller de Educación, Cultura y Deporte: Vicent Marzà i Ibáñez.  
  
  
  
ANEXO I  
Descripción de los bienes objeto de la declaración y determinación   
de sus valores. Entornos de protección.  
  
1. Denominación  
Azudes de Mutxamel y de Sant Joan del término municipal de Mutxamel.  
  
2. Localización  
- Comunidad autónoma: Comunitat Valenciana  
- Provincia: Alicante  
- Municipio: Mutxamel  
  
3. Descripción y datos histórico-artísticos  
3.1. Introducción  
La huerta de Alicante es uno de los secanos regados más interesantes del levante peninsular, siendo uno de los pilares históricos donde ha descansado la sociedad alicantina. La base del funcionamiento de esta huerta ha sido el sistema de acequias y el reparto de sus aguas, que funcionan desde época musulmana, del cual el municipio de Mutxamel conserva en el cauce del río Montnegre o Seco las cabeceras de esta red de riegos, que son el azud Vell o de Mutxamel, el Nou, de Sant Joan o de El Gualeró y el de El Campello, verdaderas joyas de la arquitectura hidráulica.  
El secular déficit hídrico dio lugar a un sistema de riego basado en un estricto cómputo horario y a la construcción de presas que retuvieran y desviaran el agua generada por las precipitaciones extraordinarias otoñales. El modélico pantano de Tibi es un excelente ejemplo de la necesidad acuciante de almacenar agua para poder regar los campos en períodos clave del ciclo agrícola pero, también, del deseo de evitar que los caudales, tan extraordinarios como necesarios, producto de las precipitaciones torrenciales se perdieran en el mar. Este embalse y los azudes localizados aguas abajo compusieron un singular sistema hidráulico sometido a los vaivenes de la meteorología. Las pertinaces sequías padecidas, junto con los excesos hidrometeorológicos, contribuyeron a crear una peculiar cultura del agua en la que técnica, control institucional y religiosidad popular se dieron la mano y contribuyeron a componer un paisaje de regadío deficitario de enorme interés que ha estado vigente hasta las décadas postreras del siglo pasado.  
Los azudes reúnen una serie de valores fundamentales. Son fruto, sin duda, de la respuesta de una sociedad hábil que de la escasez de agua hizo virtud y resolvió esta problemática con unas construcciones que optimizan su uso, y que han dejado una huella no solo física, sino también cultural y social.  
Si la presa de Tibi tiene importancia capital como pieza de arquitectura hidráulica, por lo que supuso en la técnica constructiva durante siglos, los tres azudes o presas menores no van a la zaga. Su interés tipológico es menos destacable, si bien forma parte de un ambicioso proyecto de evitar el desperdicio del agua, captando las aguas que se producen más abajo del pantano de Tibi y siendo origen de acequias primarias en el sistema de riego de la huerta de Alicante.  
El río Montnegre nace en la Hoya de Castalla y desemboca en el municipio de El Campello. Durante su recorrido recibe diversos nombres: en su nacimiento, próximo a Castalla y hasta el pantano de Tibi, se le denomina río Verde; aguas abajo de la presa, cruzando el término de Xixona, va encajonado por tierras oscuras que le dan nombre como río Montnegre; recibe las aguas del barranco de Xixona y ya en término de Mutxamel, pasados los azudes, se denomina río Seco, haciendo alusión a un cauce sin agua durante muchos meses al año y que casi siempre solo la lleva en época de lluvias torrenciales.  
El azud o presa de derivación resulta fundamental, como técnica de riego, en el sistema valenciano. Su función primordial consiste en detener el agua para, con posterioridad, dividirla y encauzarla. En los ríos pequeños, como es el caso del Montnegre, el agua eventual producto de los fuertes aguaceros equinocciales tiene un gran valor, de ahí la existencia de esos azudes que regulaban y dirigían los caudales del río hacia las diferentes acequias que surcaban la vieja huerta alicantina.  
Para que los azudes estuvieran limpios y en condiciones se creó el oficio de azudero, con las funciones de cuidar del azud, distribuir el agua a las distintas acequias y avisar cuando venía el aiguaüt, es decir el agua de avenida del río. Los azuderos eran empleados del Sindicato de Riego, subían todos los meses al pantano de Tibi, tomaban medidas del nivel del agua e iban hasta la oficina de Alicante a dar parte. Este oficio de azudero se transmitía por herencia de padres a hijos. Los últimos azuderos que ha habido son: Pepe «l'Assut» en el pantano de Tibi, Carlos «Sant Peret» en el azud de Mutxamel, José Planelles «Pinotxo» en el azud de Sant Joan, y el Tío Saoro «la Canaleta» en el azud de El Campello.  
Cuando bajaba la avenida del río, es decir, el aiguaüt, desde el pantano de Tibi se disparaban unos tiros de escopeta y se tocaba la campana de la ermita, y el eco del río transportaba la señal. Un hombre que vivía en el Riuet de Montnegre cuando escuchaba los tiros subía a la ermita de El Xapitell y tocaba la campana. Enseguida el azudero de Mutxamel con la escopeta disparaba más tiros y desviaba parte del agua al Pantanet. El que estaba de guardia en el Pantanet tocaba una bocina y cuando la oían tocaban la campana de la ermita de Montserrat. Entonces el azudero de Sant Joan avisaba y se preparaba para la avenida del agua. En ese momento todos los regantes salían a los partidores principales y el guardián del agua desde las casetas de riego partía el agua a las correspondientes acequias.  
3.2. Descripción pormenorizada de los bienes objeto de la declaración  
a) Azud de Mutxamel, Vell o de Les Fontetes y construcciones anexas a la acequia Mayor o del Consell. Es una obra fundamental dentro de la historia de la huerta de Alicante, ya que desviaba las aguas con una boquera hacia la acequia Mayor, principal arteria del sistema de riegos. La vida del azud es fruto de una sucesión de arreglos, de reconstrucciones y de proyectos superpuestos unos a otros.  
Se trata de un muro rectilíneo cuya longitud es de 46 metros; tiene una anchura constante en sección curva en forma de montículo, desde la coronación al extremo situado aguas abajo alcanza los 9,5 metros con una altura de 3,40 metros. La parte situada aguas arriba se encuentra rellena de tarquines. Probablemente el núcleo de la presa sea de piedra en forma de mampostería, revestida exteriormente por sillería dispuesta en hiladas paralelas al sentido longitudinal. La longitud media de cada sillar es de 0,85 metros. Presenta un recrecimiento en la coronación con pilares empotrados cada dos metros, compuestos por un solo sillar de 40 por 40 centímetros y un metro de altura, con ranuras para encajar tablas de madera o tablachos.  
Este azud, situado en la partida de L'Almaina, es la presa menor más antigua de las tres. Muchos investigadores piensan que fue construida en el siglo XIII, aunque anteriormente pudo existir una presa de arco de medio punto de origen romano. Realmente, los primeros datos documentales que se conservan sobre su existencia datan de finales del siglo XV pero, a partir del siglo XVI, se encuentran referencias más concretas en los textos de Pascual Madoz y Antonio José Cavanilles, sin olvidar el detallado estudio de las fuentes escritas realizado por Armando Alberola a finales del siglo XX.  
Como documentos a señalar, encontramos como en 1578 la ciudad de Alicante pensaba levantar un nuevo azud, aunque se decidió que urgía más retocar el existente, alzando la pared y reforzándolo por los extremos. En otoño de 1590, una gran avenida arruinó en gran medida esta presa menor y afectó a la acequia del Consell. Las obras de reparación concluyeron un año más tarde.  
A principios de siglo XVIII, el cabildo alicantino quiso nuevamente realizar obras de mejora en este azud y encargaron la redacción de los capítulos para el arriendo de las obras, adjudicadas en 1712. Será A. J. Cavanilles quien nos describa esta obra hidráulica como «un largo murallón que en arco atraviesa el río, consta de sillares hasta el grueso capaz de resistir las furiosas avenidas».  
Aunque la presa debió quedar perfectamente reformada, no pudo soportar las diversas riadas acaecidas a finales del siglo XVIII como la avenida de agosto de 1789 que rompió los azudes de Mutxamel y de Sant Joan e inutilizó la acequia Mayor al rellenarla con los arrastres, o la avenida de septiembre de 1793 que arrancó el azud y su casamata y arrasó campos y caminos. Una nueva avenida en 1794 destruyó el Molí Nou. Tras años de discusión sobre quien debía correr con los gastos de las reparaciones, una orden real de 1797 establecía un reparto por tercias ?una tercera parte correspondía a la Real Hacienda y las dos restantes a los interesados en el riego?. La ejecución del nuevo azud y el arreglo de la acequia Mayor se realizarían según los planos del arquitecto Vicente Gascó. Aun así, el 13 de marzo de 1802 el rey Carlos IV aprobaba unos nuevos planos elaborados por José Cascant, y el 14 de agosto el cabildo de la ciudad de Alicante se daba por enterado de que los preparativos para comenzar estaban ultimados.  
El azud que se levanta en la actualidad es una reconstrucción realizada a principios del siglo XIX. Su función primigenia era recoger las aguas de las avenidas que rebasaban el pantano para, una vez asimiladas al agua vieja, ser distribuidas para el riego en Mutxamel, Tàngel y El Palamó, pero el caudal actual es tan modesto que se hace necesario acumular el agua en el denominado Pantanet. Este es un depósito construido en 1842 y agrandado en 1847 que actualmente hace las funciones de partidor y distribuye los caudales a las acequias.  
Hasta los años treinta del siglo XX, este azud ha sido mantenido y cuidado, normalmente, por los azuderos procedentes del pantano de Tibi. Esta profesión ha desaparecido con la jubilación de Carlos «Sant Peret», quien dos o tres veces por semana recorría el lecho del río vigilando y distribuyendo el agua.  
- Casamata de gobierno, casa de compuertas del azud de Mutxamel: es contigua al extremo sur del muro del azud, que aprovecha y asimila en su fábrica la del estribo del azud. La construcción tiene dos niveles, el inferior está a nivel del azud y allí se encuentran las dos tomas de agua. Se trata de sendas canalizaciones de suelo y paredes planas realizadas en sillería, cubiertas por bóveda de medio cañón seguido de sillería en aquellas partes que coinciden con muro de carga o camino en la parte superior.  
Por lo que respecta al piso superior, es el que da paso a los mecanismos para accionar las compuertas de cierre. Consta de dos naves longitudinales superpuestas a las canalizaciones inferiores. La entrada es única y existe un vano con arco rebajado para la comunicación lateral entre ambas naves. Están rematadas por bóveda de cañón seguido, realizado en mampostería revocada con mortero de yeso. El suelo situado sobre los canales es de tablas de planta semicircular y remate superior horizontal con entregas laterales curvadas. Se desconoce su finalidad funcional. En la parte del fondo de cada una de ellas hay sendos emblemas: uno reproduce la imagen de la Santa Faz, el segundo, situado hacia el interior de la nave, recoge los atributos de la crucifixión. Sobre la pared del lado opuesto, enfrentando con los anteriores, hay otro de similares características, igualmente con tema religioso, que representa en esta ocasión una imagen de la Virgen.  
El sistema de recogida de aguas se completa con un camino contiguo a la fachada principal que facilita el paso hacia dicha caseta de compuertas, así como a los aliviaderos. Este camino tiene una tapia que evita el peligro de caída al estanque contiguo, y cuenta con dos desagües realizados en piedra caliza.  
En el lado de levante hay un estanque de unos cien metros cuadrados de planta. De él arranca la acequia que, excavada en la roca, da origen a la acequia Mayor de la huerta.  
Existe un aliviadero para la eliminación del agua excedente, dotado de un mecanismo de compuertas de madera que permite devolver el agua sobrante al cauce del río una vez rebasada la presa. La caseta es de piedra de sillería cubierta interiormente mediante bóveda de cañón y exteriormente mediante cubierta inclinada a dos aguas.  
Una segunda acequia exterior a la antes mencionada recorre en paralelo el estanque, construida en lo alto sobre pilares de obra, revocada toda la fábrica por mortero de cemento. Entra el agua justo por la esquina de confluencia entre la presa y las bocas de toma de agua primitiva. Toda esta construcción realizada en los últimos años, junto con el tubo de canalización del agua, se consideran elementos impropios al monumento y a su entorno.  
Pasadas las dos compuertas de aliviaderos, cruza la acequia Mayor hasta entrar en una conducción en mina que llega hasta el Pantanet, unos quinientos metros aguas abajo.  
- Casa del pantanero del azud de Mutxamel: es contigua por el lado sur a la casa de protección de las compuertas. Planta rectangular, presenta junto al lado sur un patio o corral realizado con posterioridad. La cubierta está inclinada a dos aguas, fachada de sillarejo visto. Su estado de conservación es bueno, rehabilitada.  
b) Azud de Sant Joan, Nou, del Pas de Busot o de El Gualeró y construcciones anexas a la acequia de El Gualeró.  
Es la presa menor situada en el origen de la acequia de El Gualeró. Tipológicamente pertenece a la disposición de arco-bóveda, realizada externamente en sillería con núcleo de mampostería. Destaca esta obra por la perfección de su diseño y de su ejecución, siendo uno de los ejemplos más notables de presa curva de nuestro territorio.  
Esta presa menor presenta una planta curva de 48 metros de cuerda y sus paramentos de sillería, verticales, tienen 7,35 metros de alto por 3,60 metros de espesor, reforzados en los extremos por estribos. Está recrecido con pilares de conglomerado de 1,20 metros de altura entre los cuales se engastaban los maderos en unas ranuras practicadas en las caras laterales.  
La presa tiene un total de 15 hiladas horizontales con una potencia media que oscila entre 0,40 y 0,50 metros. El vaso de la presa está atarquinado, lo que obligó a un recrecido a base de tablones apoyados en machones de piedra. En el cauce, en la parte baja del paramento seco se aprecian algunos socavones provocados por el vertido de las aguas de avenida, que pueden llegar a descalzar la roca sobre la que se asienta el azud. Sobre la coronación quedan algunos pilares de la albardilla de conglomerado de argamasa y cantos. En la parte de la izquierda están unidos con un murete del mismo material y en el resto, en cambio, se presentan exentos. Algunos están reforzados con escuadras y en los laterales se distinguen las ranuras en las que se albergaban los tablachos.  
El caudal de agua retenido era desviado por una boquera llamada El Gualeró hacia la acequia homónima, eje de la nueva red de riegos. Dispuesto a continuación del azud, el tramo inicial de El Gualeró consiste en un murallón curvo de mampostería compactada con argamasa en el que se abrieron cuatro vanos regulados por compuertas de madera para desaguar el excedente en caso de avenidas e impedir que la huerta se inundara.  
La presa presenta diversos elementos constructivos de notable interés. Uno de ellos es la solución del remate de la presa donde una serie de varios sillares son de mayores dimensiones que los restantes, exactamente comprende dos hiladas por lo que actúa a modo de llave. Otra solución se encuentra en el estribo del lado norte, donde los sillares están unidos entre sí por medio de colas de milano realizadas en piedra, solución que se aprecia también en los restos de la antigua presa de Mutxamel.  
La presa presenta buen estado de conservación. La casa que protege los mecanismos de las compuertas estaba en estado ruinoso, y actualmente está rehabilitada.  
Igualmente los canales de paso de agua, cuyos muros están realizados en sillería, se encuentran en buen estado de conservación. Las obras de construcción de un puente a menos de cincuenta metros de la presa ha sido la causa del aterramiento parcial de estas boqueras.  
Este azud se sitúa en las proximidades del puente existente en la carretera que une Sant Joan d'Alacant y Busot, de ahí que también sea conocido como azud Nou o del Pas de Busot. La construcción es anterior a la fábrica que hoy conocemos. Su construcción debió obedecer al contexto de ampliación del espacio agrícola con nuevos cultivos en la baja edad media.  
Tras las investigaciones de Armando Alberola, encontramos algún documento datado el 21 de junio de 1377 donde esta obra es aprobada por el rey Pedro IV y posteriormente, hacia 1578, el Consell alicantino determinó un nuevo azud en «lo riu de Alacant en lo pas de Busot perque [?] nos ha constat ser cosa necesaria e utilosa» para recoger las aguas pluviales y de avenidas que no pudieran contenerse en el azud de Mutxamel y reconducirlas a la huerta, reforzando el riego de la parte baja de la misma: Sant Joan d'Alacant, Benimagrell y la Condomina. Aunque por las presiones de los regantes, este no fue construido hasta 1631 y reparado en 1640 debido a los daños provocados por las diversas avenidas de 1635 que arruinaron la pared y dejaron al azud inutilizado. Los gastos de la obra se liquidaron en 1656, año de construcción comúnmente aceptado.  
Al igual que el azud de Mutxamel, este sufrió los efectos destructivos de la riada de septiembre de 1793, siendo reconstruido en 1800 por el arquitecto José Cascant, según planos del arquitecto Vicente Gascó.  
Hasta los años treinta del siglo XX, este azud ha sido mantenido y cuidado, aunque actualmente presenta un estado de abandono. Su último azudero fue Josep Planelles Martínez, «Pinotxo»; el cargo lo heredó de su padre y de su abuelo. Resulta especialmente interesante el testimonio de su hija, Carmen Planelles, porque recuerda que las tierras que rodeaban su casa tenían todo aquello que hizo famosa a la huerta de Alicante: almendros, algarrobos, viñas, higueras, olivos, etc. Hoy esta zona ha quedado desértica. En 1997 se procedió a la rehabilitación de la caseta del azudero y de las casetas de descarga de la acequia de El Gualeró.  
  
A la vez que se construyó el azud de Sant Joan, los regantes habrían acondicionado la antigua acequia de El Gualeró para utilizarla como boca del nuevo azud. Los investigadores creen que este topónimo proviene de goleró, término valenciano derivado de gola, definido como un lugar profundo donde el agua es engullida; aunque también podría derivar de gual, lugar de un río de poca profundidad por donde es cruzado. En definitiva, El Gualeró fue una acequia que debía ser cruzada por diversas sendas; de hecho, esta era sorteada por una canaleta de piedra hoy desaparecida y sustituida por un sifón y una tubería. Actualmente esta acequia se encuentra tapada.  
La misión principal de El Gualeró es llevar las aguas desde la parte alta de Sant Joan d'Alacant, donde enlaza con la acequia Mayor, hasta la parte baja de la huerta, donde vuelve a enlazar con la ya mencionada acequia Mayor. Antiguamente tenía unos cuatro o cinco metros de ancho en el suelo y alcanzaba diferentes alturas durante su recorrido, llegando a los siete u ocho metros en las partes más profundas. Los investigadores piensan que una vez hecho El Gualeró, se realiza una remodelación o readaptación de los riegos de esta zona, cambiando el nombre de algunas acequias y dando riego a otras zonas.  
Este azud contiene las siguientes inscripciones: en la crecida de hormigón se leen varias, en una de ellas varias letras que corresponden a los obreros que hicieron el trabajo de recrecido. En otra, únicamente: «1935». En una tercera: «El dia 10 de noviembre 1934 llevo el agua estos pilares que eran de piedra». Y finalmente la más moderna dice: «El día 20 de agosto de 1950 se terminaron las obras. Por los guardas del sindicato, Carlos Pedraza, Luis T., Tomas B.L.».  
3.3. Partes integrantes  
a) Azud de Mutxamel, construcciones anexas a la acequia Mayor, casamata de gobierno, casa de compuertas del azud de Mutxamel y casa del pantanero del azud.  
b) Azud de Sant Joan y construcciones anexas a la acequia de El Gualeró.  
  
4. Delimitación de los entornos  
4.1. Entorno de protección del monumento Azud de Mutxamel:  
a) Justificación  
Se incluye en el entorno de protección la unidad paisajística formada por la cuenca del río Montnegre, acotada también por los caminos más próximos desde donde es posible la contemplación del bien de interés cultural. Para la concreción del ámbito del bien de interés cultural en las franjas establecidas por distancias al eje del río se estará a su constatación con la realidad física del mismo. Se considera incluido en el ámbito propuesto uno de los edificios de mayor relevancia vinculado con el aprovechamiento hidráulico de las aguas del río Montnegre en el término de Mutxamel, el Molí Nou; el mismo río Montnegre en este tramo y los terrenos directamente vinculados a los edificios anteriormente citados y las riberas del río.  
b) Definición literal de la delimitación:  
Origen: punto A, esquina noroeste de la parcela 03090A006000680000GA (parcela 68, polígono 6), coordenadas UTM (X 721581,73 Y 4257628,58)  
Sentido: horario  
Línea delimitadora: desde el origen punto A de la delimitación, la línea sigue en sentido horario en dirección sureste por la línea delimitadora de la parcela 67 del polígono 6 de Mutxamel. Continúa el límite por el perímetro de esta parcela en dirección norte y después en dirección sureste hasta el punto (X 721581,73 Y 4257628,58). Desde allí, la línea continua hasta el sur por el límite de la misma parcela y cruza el cauce del río hasta llegar al punto (X 721581,73 Y 4257628,58) de la parcela 9012 del polígono 6. La línea sigue por el borde de esta parcela hasta el punto (X 721581,73 Y4257628,58). Desde allí, el límite del entorno gira hacia el oeste siguiendo el límite de las parcelas 61, 63 y 64 del polígono 6. En la esquina oeste de la parcela 64, la línea gira hacia el norte hasta la esquina norte de la misma parcela (X 721581,73, Y 4257628,58), punto en el que la línea se dirige hacia el oeste siguiendo el cauce del río por el límite de las parcelas 66 y 67 del polígono 6 hasta llegar a la intersección de la parcela 67 con el camino del Molí Nou, (X 721581,73, Y 4257628,58). La línea después gira hacia el punto A siguiendo el límite de dicho camino y el borde de la parcela 68.  
c) Delimitación gráfica: Se adjunta plano en el anexo al documento.  
4.2. Entorno de protección del monumento Azud de Sant Joan:  
a) Justificación  
Se incluye en el entorno de protección la unidad paisajística formada por la cuenca del río Montnegre, acotada también por los caminos más próximos desde donde es posible la contemplación del bien de interés cultural. Para la concreción del ámbito del bien de interés cultural en las franjas establecidas por distancias al eje del río se estará a su constatación con la realidad física del mismo. Se considera incluido en el ámbito propuesto uno de los edificios de mayor relevancia vinculado con el aprovechamiento hidráulico de las aguas del río Montnegre en el término de Mutxamel, el azud de El Campello; el mismo río Montnegre en este tramo y los terrenos directamente vinculados a los edificios anteriormente citados y las riberas del río.  
b) Definición literal de la delimitación:  
Origen: punto de intersección de la parcela 03090A007000550000GT (parcela 55, polígono 7) con el puente que cruza el rio Montnegre de la carretera de Alicante y el camino que constituye la parcela 9062 del polígono 8, llamado en el plano punto A, coordenadas UTM (X 723207,88 Y 4256740,47).  
Sentido: horario  
Línea delimitadora: desde el origen punto A de la delimitación, la línea sigue en sentido horario hacia el este siguiendo el borde del camino que constituye la parcela 9062 del polígono 8 hasta llegar al punto (X 723207,88 Y4256740,47). Desde allí, la línea gira hacia el sur atravesando el cauce del río hasta el punto (X 723207,88, Y 4256740,47). La línea gira de nuevo hacia el oeste siguiendo el límite de las parcelas 87, 88 y 400 del polígono 8. En el punto (X 723207,88, Y 4256740,47) la línea gira hacia el sureste por el borde de la parcela 91 hasta llegar a su esquina este, gira hacia el sur por el perímetro de dicha parcela hasta el punto (X 723207,88, Y 4256740,47) y continúa después por el borde de la carretera CV-800, que coincide con el límite de las parcelas 91, 93, 94 y 5 del polígono 8 hasta llegar de nuevo al puente sobre el río del que partía el entorno. La línea sigue en el punto (X 723207,88, Y 4256740,47) el contorno del puente para acabar de nuevo en el punto A.  
c) Delimitación gráfica: Se adjunta plano en el anexo al documento.  
  
  
5. Relación y descripción de los inmuebles que se encuentran dentro de los dos entornos de protección con categoría de bien de relevancia local  
Los inmuebles que forman parte de este sistema hidráulico, y que se encuentran dentro de los entornos delimitados, el Molí Nou y el azud de El Campello, tendrán la consideración de bienes de relevancia local y se incluirán en el catálogo de protecciones municipal, sección de patrimonio cultural.  
5.1. Dentro del entorno de protección del azud de Mutxamel  
- Molí Nou: molino harinero de dos muelas del siglo XVI en la margen izquierda del río Montnegre, aguas arriba del azud de Mutxamel. Probablemente es uno de los más antiguos de la cuenca del Montnegre, ya marcado en los planos de la huerta de Alicante del año 1585. Lo describió Jouvin en 1672 en su viaje hacia Xixona, ya que el antiguo camino pasaba por su lado. En 1700 pertenecía a Gaspar Ferrandix, y en 1774 a Gaspar Fernández de Mera. Entonces se describía con dos muelas y, al parecer, fue establecido de nuevo en 1771, probablemente tras su destrucción por alguna riada. Entre los años 1827 y 1830 su dueño, Juan Rovira, pretendió cambiarlo de lugar para aprovechar el caudal de una mina situada en la margen opuesta del río. Según Brotons, funcionó hasta la Guerra Civil. Relatan los mayores del lugar que se llamaba así porque era el noveno, tanto si se contaba desde el pantano, como si se hacía desde el último aguas abajo. El molino tiene un cuerpo principal de planta rectangular con cubierta de teja a dos aguas. Mantiene parte de la maquinaria tradicional, pero su estado de conservación es muy deficiente.  
El Molí Nou es un antiguo molino de agua poseedor de la condición jurídico-patrimonial de bien de relevancia local en aplicación de la disposición adicional quinta de la Ley del patrimonio cultural valenciano.  
5.2. Dentro del entorno de protección del azud de Sant Joan  
- Azud de El Campello e inicio de la acequia de dicho nombre: se considera respecto a los otros dos azudes como obra menor, aunque tiene el mismo interés y está bien proyectado y construido. Actualmente, casi escondido por la exuberante vegetación que cubre el lecho del río en esta zona.  
Es un conjunto de dos muros dispuestos en una hoz del río, que es la más próxima al mar. Uno de los muros es transversal al cauce del río, con un contrafuerte de fábrica situado en las proximidades de la margen izquierda. El otro extremo tiene un contrafuerte que aprovecha parcialmente un conjunto de rocas existentes en mitad del cauce. A diferencia de las presas situadas más arriba, esta no ocupa en su longitud la totalidad del cauce, sino que es aproximadamente la mitad. Uno de los muros se apoya en la margen izquierda, donde existe un estribo de obra de fábrica, entre este y el talud del terreno está la compuerta de entrada a la acequia que conduce el agua hacia tierras de El Campello. Esta acequia cuenta con un sistema de aliviaderos que devuelven al río el exceso de agua sobrante en la misma.  
Tras los estudios de Armando Alberola, encontramos datos de la existencia de una pequeña presa en el curso bajo del río Montnegre desde finales del siglo XVIII que sería, quizás, destruida por diferentes riadas. Desde principios de agosto de 1811, hay constancia documental de la intención de construir un azud, ya que el arquitecto Juan Bautista Lacorte había propuesto su construcción a 50 varas ?alrededor de 800 metros- de la presa de Sant Joan d'Alacant. Pero no sería hasta 1824 cuando los labradores de El Campello lo solicitaron formalmente a la ciudad de Alicante.  
Tras diversas consultas y discusiones, se decidió que el arquitecto Antonio Jover diseñaría los planos y elaboraría los pliegos para la ejecución de las obras. Una real orden, expedida en Madrid el 13 de mayo de 1828, instaba a la construcción inmediata de este azud. Sin embargo, en 1840 aún no se había colocado ninguna piedra, aunque debió quedar terminada hacia 1843 porque es citado por el ingeniero francés Maurice Aymard y, posteriormente, por Joaquín Roca de Togores en su Memoria sobre el estado de la agricultura en la provincia de Alicante. Con posterioridad, en los años 1868 y 1874, la presa fue objeto de mejoras, y se efectuaron importantes reparaciones en 1888.  
Por lo tanto, esta presa menor solo funcionó desde mitad del siglo XIX hasta principios del siglo XX, aunque esto era todavía menos previsible, ya que solo resultaba activo cuando a los otros dos azudes les sobraba agua o las crecidas eran de gran volumen. Hasta los años treinta del siglo XX, este azud ha sido mantenido y cuidado. Su último azudero fue Saoro «la Canaleta».  
Esta construcción hidráulica derivaba las aguas por la margen izquierda, mediante una boquera llamada acequia de Cerdá, que beneficiaba una superficie de 320 hectáreas ubicadas en la partida Casa Marco, en las inmediaciones de El Campello y Les Coves. Estas tierras disponían únicamente de este sistema de riego; por tanto, sus cultivos se reducían a almendros, algarrobos y olivos.  
  
6. Normativa de protección de los monumentos y sus entornos  
Artículo 1. Se atendrá a lo dispuesto en la sección segunda, Régimen de los bienes inmuebles de interés cultural, del capítulo III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, aplicable a la categoría de monumento  
Artículo 2. Los usos permitidos serán todos aquellos compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y que contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto en el artículo 18 de la citada ley  
Artículo 3. De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de patrimonio cultural valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en los monumentos y su entorno de protección requerirá de la previa autorización de la conselleria competente en materia de cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa y, en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada ley.  
Todas las intervenciones requerirán, para su autorización, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.  
Artículo 4. Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante informe técnico municipal motivado, se podrá derivar la no necesidad de autorización previa en los edificios situados en el entorno de protección de los monumentos, en las actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación general, así como equipamiento y decoración interior  
En estos casos, el ayuntamiento comunicará a esta administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y la falta de trascendencia patrimonial de lo pretendido.  
Artículo 5. Todas las intervenciones sobre los espacios, inmuebles e equipamientos históricos de los monumentos y sus entornos deben contemplar las cautelas arqueológicas previstas en el artículo 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano, para conseguir una protección arqueológica efectiva y expresa en beneficio de la salvaguarda del patrimonio cultural hidráulico existente en el lecho del rio Montnegre, tanto del visible como del subterráneo. En cualquier caso, las actuaciones arqueológicas deberán ser autorizadas por la conselleria competente en materia de cultura, de acuerdo con el artículo 60 de la misma ley  
Artículo 6. A fin de preservar el paisaje histórico del cauce, no se autorizará edificación alguna para cualquier uso, quedando expresamente prohibidos los vertidos de residuos y movimientos de tierras, salvo los requeridos para su estudio y conservación. En las edificaciones existentes en el entorno de protección se podrán realizar únicamente obras de consolidación y mantenimiento sin aumentar su volumen edificado. Se eliminarán los elementos impropios de los edificios y espacios públicos, como instalaciones aéreas, chapados y materiales y técnicas constructivas no tradicionales  
Se conservará y repondrá la vegetación y arbolado autóctonos de ribera tratados de manera que se haga compatible la existencia del medio natural y paisajístico propio del lugar con su disfrute ciudadano.  
Artículo 7. Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior (excepto carteles informativos de los nombres y actividades de los edificios) en cualquiera de sus acepciones, que irrumpa en dicha escena urbana o no urbana del ámbito protegido, salvo las relacionadas con actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado soliciten y obtengan autorización expresa de la conselleria competente en materia de cultura  
Artículo 8. Los campos y caminos de los ámbitos protegidos deberán mantener sus taludes naturales o muretes de cerramiento de mampostería. Los cerramientos deberán adaptarse a las condiciones de máxima permeabilidad visual y no alteración de las componentes orográficas del terreno  
Artículo 9. Las nuevas infraestructuras, como aprovisionamiento de agua, suministro eléctrico, telefonía, etc., deberán ser enterradas, sin afectar al paisaje ni a las fachadas de los inmuebles de los monumentos y sus entornos de protección  
Artículo 10. Bienes de relevancia local  
El régimen de intervenciones en los bienes de relevancia local relacionados en el apartado 5, será, hasta tanto no se incluyan en el Catálogo de protecciones con esta expresa tipificación protectora, y este no reciba la pertinente validación patrimonial, lo establecido con carácter transitorio en el artículo 10 del Decreto 62/2011, del Consell, por el que se regula el procedimiento de declaración y el régimen de protección de los bienes de relevancia local, y las medidas protectoras de este decreto.  
Artículo 11. La contravención de lo previsto en los artículos anteriores determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del patrimonio cultural valenciano



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML