Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 8655, del 14-10-2019 (2019/9653)

DECRET 199/2019, de 27 de setembre, del Consell, de declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria d'immaterial, de la Mojiganga de Titaguas.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8655

Data del DOGV
:   14-10-2019

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2019/9653

CVE


Data del document
:   27-09-2019

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [patrimoni cultural](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))

DECRET 199/2019, de 27 de setembre, del Consell, de declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria d'immaterial, de la Mojiganga de Titaguas.   
 [2019/9653]  
L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana estableix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del patrimoni cultural valencià, disposa que la declaració d'un bé d'interés cultural s'ha de fer mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjudici de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del patrimoni històric espanyol reserva a l'Administració General de l'Estat.  
Així mateix, la Llei 4/1998, d'11 de juny, en l'article 45 disposa que han de ser declarats béns d'interés cultural les activitats, coneixements, els usos i les tècniques que constituïsquen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i el gènere de vida tradicionals del poble valencià. Igualment, poden ser declarats béns d'interés cultural els béns immaterials, que són expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Mitjançant la Resolució de 19 de febrer de 2019, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, es va acordar incoar l'expedient per a la declaració com a bé d'interés cultural immaterial a favor de la Mojiganga de Titaguas.  
En la tramitació de l'expedient s'ha concedit tràmit d'audiència a l'Ajuntament de Titaguas.  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, en l'expedient consten els informes favorables del Consell Valencià de Cultura, la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, de la Universitat Catòlica i de la Universitat de València.  
Per tot això, complits els tràmits previstos en l'article 43 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, de la Generalitat, del Consell, i els articles 26 i següents de la Llei 4/1998, a proposta del conseller d'Educació, Cultura i Esport, i amb la deliberació prèvia del Consell, a la reunió del 27 de setembre de 2019.  
  
  
DECRETE  
  
Article 1. Objecte  
Es declara bé d'interés cultural immaterial la Mojiganga de Titaguas.  
  
Article 2. Descripció del bé i valors  
La descripció del bé i els seus valors es fan constar en l'annex d'aquest decret.  
  
Article 3. Mesures de protecció i salvaguarda  
La protecció de la Mojiganga de Titaguas com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
S'hauran de potenciar les condicions perquè la festa es mantinga viva, d'acord amb el que establisca la col·lectivitat que la protagonitza i li dona sentit. La tasca de protecció i de salvaguarda es dirigirà fonamentalment cap a la divulgació i revaloració de tots els elements, les funcions i els significants que formen part d'aquesta, i dels seus valors patrimonials, perquè la comunitat s'identifique amb la festa i els seus valors, i, per tant, garantisca la seua continuïtat.  
  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural, perquè, si és el cas, emeta l'autorització administrativa i la modificació d'aquesta declaració.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial, els riscos de desvirtuació que podrien derivar-se del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
  
La gestió del bé la tindrà l'Ajuntament de Titaguas, que serà el que decidisca sobre aspectes materials i immaterials, així com sobre el desenvolupament de l'esmentada manifestació cultural.  
  
  
DISPOSICIONS ADDICIONALS  
  
Primera. Publicació i inscripció  
Aquest decret es publicarà en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado, i la declaració s'inscriurà en la Secció Primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià i es comunicarà, així mateix, al Registre General de Béns d'Interés Cultural del Ministeri de Cultura i Esport.  
  
Segona. Incidència pressupostària  
L'aplicació i desenvolupament d'aquest decret no podrà tindre cap incidència en la dotació dels capítols de despesa assignada a la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, i en tot cas haurà de ser atés amb els mitjans personals i materials de la conselleria competent per raó de la matèria.  
  
Tercera. Recursos  
Contra aquest acte, que esgota la via administrativa, les persones interessades podran interposar un recurs contenciós administratiu en el termini de dos mesos, a comptar des de l'endemà de ser publicada, davant de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, d'acord amb el que estableixen els articles 10.1.a i 46.1 de la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, o un recurs potestatiu de reposició davant d'aquest mateix òrgan, en el termini d'un mes, computat en els termes ja esmentats, de conformitat amb el que disposen els articles 123 i 124 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, sense perjudici que les persones interessades puguen interposar-ne qualsevol altre que estimen procedent.  
  
  
DISPOSICIÓ FINAL  
  
Única. Entrada en vigor  
Aquest decret tindrà eficàcia l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.  
  
València, 27 de setembre de 2019  
  
El president de la Generalitat,  
XIMO PUIG I FERRER  
  
El conseller d'Educació, Cultura i Esport,  
VICENT MARZÀ I IBÁÑEZ  
  
  
  
ANNEX I  
  
1. Identificació  
a) Identificació geogràfica. Titaguas (València).  
b) Àmbit: creences, rituals festius i altres pràctiques cerimonials.  
  
c) Tipologia: dansa tradicional de torres humanes que té els orígens en el tradicional Ball de Valencians i les antigues Muixerangues, de les quals deriva el seu nom, Mojiganga.  
d) Denominació principal i altres: aquesta dansa forma part de la família del Ball de Valencians; s'explica perquè aquests balls s'efectuaven en diferents pobles de l'antic Regne de València i en ser exportats pels segadors d'arròs de la ribera del Xúquer fa segles han donat lloc a manifestacions com la Mojiganga i les Muixerangues, que s'estenen per diferents poblacions de la Comunitat Valenciana.  
e) La denominació muixeranga o moixeranga no és més que una deformació de moixiganga; el nom moixiganga fa referència a les danses del Regne de València. A Titaguas el nom que adquireix és el de Mojiganga (Titaguas se situa en una zona de parla castellana, però el nom de la dansa etimològicament prové de manera clara de la Muixeranga). La denominació local de la dansa és la Mojiganga de Titaguas, i així és com es coneix fora de la localitat.  
f) Comunitats o persones relacionades amb l'element: la Mojiganga de Titaguas està relacionada amb altres danses o balls en què es representen figures amb torres humanes com en la Muixeranga o la Nova Muixeranga d'Algemesí, els Negrets de l'Alcúdia, el Ball dels Locos de l'Olleria, en els de Forcall, Peníscola, Todolella i les diferents muixerangues que es representen al llarg de la Comunitat Valenciana. També es relaciona amb la Contradanza de Cetina, el Dance de Tauste o el Castillete de Burgos.  
La dansa té una relació estreta amb persones molt rellevants en el món del folklore o la música tradicional:  
- Fermín Pardo, musicòleg i folklorista.  
- Joan Bofarull, estudiós de les muixerangues de la Comunitat Valenciana.  
- Eduard Navarro, integrant de Capella de Ministrers i músic d'instruments de doble canya actuals i antics.  
- Francesc Llop, pertanyent al Gremi de Campaners de la Comunitat.  
- Francisco Zanón, indumentarista i estudiós de la comarca dels Serrans.  
Finalment té una relació molt estreta amb les entitats culturals locals:  
- Rondalla de Titaguas, que li dona el suport musical.  
- L'Associació Cultural Amigos de la Música y el Folklore de Titaguas, que li dona suport legal i ajuda econòmica.  
- Ajuntament de Titaguas, que és l'encarregat de la seua conservació i difusió.  
g) Descripció breu: aquesta dansa es divideix en dues parts, una part religiosa i una altra de profana. En la primera s'interpreten sense interrupció cinc figures religioses: el altar mayor, el altar móvil, las andas, la eme i el pilón. En la segona part es representen les activitats agropecuàries de la zona.  
Els balls que s'interpreten en aquesta part són los oficios, el batán, la rueda de molino, el baile del garrote i las muecas.  
En els seus orígens, aquests balls anaven acompanyats amb la música del tabalet i la dolçaina, però per falta d'instrumentistes es van substituir per la caixa i el clarinet. El baile del garrote i las muecas van acompanyats amb la guitarra i la veu.  
La música de la Mojiganga es compon de diverses melodies:  
Melodia 1 o principal: s'interpreta durant els desplaçaments per la plaça i mentre es fan les figures religioses o es prepara la realització dels quadres profans.  
Melodia 2 o secundària: s'interpreta sempre que s'ha acabat de fer cada una de les figures religioses i també com a avís d'introducció i de finalització a la melodia i desenvolupament de cada un dels quadres profans.  
Melodies pròpies de cada un dels quadres profans que s'interpreten durant la seua representació, precedides sempre de la melodia 2.  
  
  
2. Marc espacial  
a) Localització: la dansa es representa a la plaça de l'Església del poble, on hi ha l'ajuntament i l'església; la Mojiganga té una part profana i una altra de religiosa, les dues parts es representen davant de l'església i davant de l'ajuntament.  
b) Recorregut: els balladors al compàs de la música tradicional de la rondalla que interpreta la Jota de quintos o El Popó; entren en fila i per parelles portant un garrot i el colpegen en terra al ritme de la música.  
  
Després de fer una volta a la font central de la plaça per la zona delimitada per a la representació de la dansa, entren a l'ajuntament. Des d'ací ixen els balladors per la part esquerra de la plaça i després de fer una volta a la font, un grup es troba davant de l'església i un altre davant de l'ajuntament, on es representaran les mateixes figures al mateix temps.  
Quan s'ha acabat l'última figura de la segona part (el baile del garrote) els dos grups fan una volta completa a la plaça com a comiat i conclusió de la dansa i es desplacen cap a l'ajuntament.  
  
3. Marc temporal  
a) Calendari: en les festes locals en honor a la Mare de Déu del Remei i Jesús el Natzaré que se celebren, actualment, del dimecres al diumenge més pròxims al 8 de setembre. La Mojiganga es representa el dia dedicat a la Mare de Déu, que sol ser el divendres a la vesprada.  
  
b) Periodicitat: en les denominades Fiestas Gordas, cada set anys.  
  
4. Descripció i caracterització  
a) Orígens documentats o atribuïts:  
Cal especificar i diferenciar tres conceptes: Ball de Valencians, Muixeranga i Mojiganga. La primera denominació és la més antiga, de la qual provenen les altres dues; com ja està documentat històricament, el Ball de Valencians l'estengueren els mateixos valencians amb la migració a diferents territoris des del Mediterrani fins a l'interior, amb l'arribada a les terres de l'Ebre i a les del Baix Aragó.  
A Catalunya aquest ball es va transmetre i va derivar en els castellers (s. XVII-XVIII). Els altres dos conceptes van més units al Ball de Valencians ja que tenen orígens documentats més antics (s. XV). La seua representació es diferencia en el fet que és una dansa pantomímica i teatral en la qual es representen quadres generalment religiosos (a diferència dels que es fan a Titaguas, que són religiosos i també profans, dues representacions).  
Pels documents històrics trobats en què s'esmenten torres humanes de forma piramidal, està clar que la Muixeranga, Moixiganga o Mojiganga va nàixer al Regne de València en el Segle d'Or Valencià. Posteriorment, quan es traslladà a través de la migració a altres territoris veïns com Tarragona, es va popularitzar amb el nom de Ball de Valencians, fet indiscutible que demostra l'origen i la procedència d'aquestes representacions. Els documents històrics parlen de dues zones on es ballava; la documentació més antiga data dels segles XV i XVI.  
  
La segona documentació està datada en 1724 a Algemesí; la documentació escrita que hi ha sobre els orígens de la importació del ball a altres terres i comarques del Regne de València és: Alcossebre, Peníscola i Titaguas, i, segons el descobriment més recent d'estudiosos locals, també a l'Olleria, que daten de l'any 1789 com consta a la vila d'Alcossebre. Posteriorment arribarà a Tarragona i al sud de Catalunya amb la migració valenciana de llauradors; la documentació escrita que s'ha trobat està datada en 1800.  
Respecte a les possibles teories del seu naixement, n'hi ha algunes documentades i d'altres que no ho estan; els historiadors fan referència al fet que aquest tipus de dansa o representació pantomímica que es balla en terres del Túria des de Llíria, els Serrans, Forcall, València fins a la ribera del Xúquer sembla que va nàixer com una forma d'exercicis gimnàstics i de força en la lluita grecoromana.  
La primera teoria apunta al fet que l'origen és àrab, atés que algunes fonts d'investigació defensen que deriva dels temps de dominació musulmana al Regne de València; aquesta hipòtesi sostindria encara més l'origen valencià. La hipòtesi anterior fa una referència etimològica de la paraula moixeranga, que podria vindre de la paraula àrab moachin, el significat de la qual seria emmascarat.  
  
La segona teoria emmarca el fet en l'època iberoromana a la València denominada en aquells dies Valentia-Edetanorum, i es basa en documents romans locals que es troben a la biblioteca de l'Escorial. En aquests manuscrits es poden observar alguns quadres dibuixats de piràmides humanes; així doncs, la Muixeranga seria entesa en aquells dies com un exercici de força per al combat o la lluita.  
Finalment, en l'Edat Mitjana l'evolució del temps i la vistositat de les torres humanes van derivar en una manifestació lúdica que va ser més aïna un acte d'entreteniment dut a terme pels joglars del Regne de València. És molt probable que tinga un origen pagà si es defensa la teoria de procedència de l'època iberoromana; s'introduiria en l'àmbit religiós segurament pel seu valor estètic, plàstic i representatiu i pel seu funcionament d'entreteniment lúdic per al poble.  
  
En conclusió, és comú en totes les teories que naix al Regne de València, s'esmenten zones històriques on es fan aquests tipus de representacions o danses (ribera del riu Túria, i d'ací s'estén cap a l'interior i cap al nord).  
Després d'exposar les dades històriques anteriors, des de Titaguas es defensa no només un valor identitari i històric particular del nostre territori sinó comú de tots els valencians, la seua identitat i el seu folklore. Ha sobreviscut en el temps i ha perdurat fins als nostres dies gràcies a la transmissió oral de totes les persones que van col·laborar, perquè es mantinguera viva fins al tercer quart del segle XX i totes les que, des d'aquell moment, van agafar el relleu per a mantindre-la fins a l'actualitat (mestres de dansa, ajudants, dansaires, músics i músiques, famílies, persones col·laboradores...).  
Diversos testimoniatges documentals acrediten la presència de danses que provenen de València i s'estenien per tota la geografia ibèrica. A aquestes colles de valencians autòctones era ben sabut que no els costava viatjar per diferents llocs i donar a conéixer els seus costums i usos. El Ball de Valencians es va ballar en 1674 a Sevilla i en 1762 a Lleida, amb motiu de la primera pedra que es va col·locar a la catedral, un grup de balladors de Sagunt. Altres dades són del segle XV, en què la Muixeranga era representada en els intermedis dels teatres de la Ribera, i cap a 1724 es va traslladar a la processó de la Mare de Déu de la Salut d'Algemesí. Les representacions més antigues daten dels segles XVII i XVIII; eren conegudes en aquesta època com Ball de Valencians, la qual cosa indica que és un ball històricament autonòmic i autòcton, que es va transmetre i es va donar a conéixer a través de les migracions d'agricultors.  
Els segles XVII i XVIII foren durs; l'historiador Antoni Atienza explica (Lletraferit, núm. 61, març de 2003) que va ser una època en què els valencians, necessitats d'ingressos, es llançaren a recórrer les Espanyes per a vendre i oferir coses. «Els de Crevillent venien catifes, els de Chiva, Cheste o Benissa es van fer traginers, la gent de Xixona venia torró i la de l'Horta, aigua d'ordi, orxata o taronges». També hi havia gent que recorria els pobles de Castella, Aragó o els comtats catalans ballant en les processons per a guanyar-se uns diners en les festes. Posteriorment al pas dels valencians, alguns d'aquests costums es van anar consolidant en els pobles aragonesos, castellans i catalans. És possible que així es difonguera per territoris amplis aquesta dansa ancestral ben coneguda pels valencians.  
Segons la tradició oral de la localitat, la Mojiganga de Titaguas ve de molt de temps arrere, però no es conserva cap documentació que ho testimonie. Sí que sabem per les persones més grans i que han viscut al llarg del segle XX i pels dos mestres de dansa (Cipriano Martín, el Abuelo Cipriano i Jerónimo Martín, el seu fill, el Tío Jérimo), que durant aquest segle es va ballar de manera molt irregular, sobretot en la postguerra, fins al 1978, quan es va recuperar totalment. Des d'aquell any no ha deixat de ballar-se en les Fiestas Gordas; també, se li ha donat el caràcter ritual i singular que té en l'actualitat.  
b) Evolució històrica/modificacions: La Mojiganga es representava tradicionalment en les festes de Carnestoltes, encara que actualment i com a conseqüència de la prohibitiva celebració del Carnestoltes, a principis dels anys vint, es trasllada la seua execució a les festes majors de la localitat, celebrades la tercera setmana de gener, i després de la Guerra Civil es passa als dies set i huit de setembre.  
En 1978 amb l'ajuda i la col·laboració dels clavaris de les festes, de José Alfredo i el Tío Jérimo (el mestre de dansa fins a aquell moment) i el seu ajudant Ángel Polo, el Tío Ángel el Vaquero, es recuperen totes les figures i se n'organitza la interpretació i el desenvolupament.  
En 1981 es torna a ballar, perquè eren Fiestas Gordas. En 1987 es ballen quadres solts en la Cavalcada del Regne de València. Aquell any va ser l'últim que la va dirigir el Tío Jérimo i el va ajudar l'actual mestre de dansa, Ildefonso García.  
En les Fiestas Gordas de 1995 es representa amb l'estructura i el desenvolupament anteriors; eren mestres de dansa Ildefonso García i el seu ajudant Alfonso Polo, que continuen sent-ho en l'actualitat. L'any 1999 es va representar a València, a la plaça de l'Arquebisbe, dins de les activitats de la «La Llum de les Imatges». Un pilón (dels dos que es realitzen) es va fer de quatre altures; va pujar un angélico damunt del ballador que el remata normalment. L'any 2001 es va representar en les festes de la Candela de Valls, en la Mostra de Danses Antecedents dels Castells. També es va fer un pilón (dels dos que es realitzen) de quatre altures, com a Valls.  
En les Fiestas Gordas de 2002, es va fer una xicoteta modificació en el seu desenvolupament: las muecas, que era l'última figura, es col·locà com a penúltima per a acabar amb el baile del garrote per a facilitar l'entrada i eixida a l'ajuntament i no fer tants talls en el desenvolupament de la segona part.  
En les Fiestas Gordas de 2009, s'introdueix el grup femení de manera que durant el desenvolupament de la dansa es representen les mateixes figures, simultàniament, pel grup d'homes i el de dones. Els mestres de dansa en els dos grups eren homes. També s'introdueix el tabal com a suport rítmic. Un pilón (dels dos que es realitzen) es va fer de quatre altures; va pujar un angélico damunt del ballador que el remata normalment. Al maig de 2014 es va fer un agermanament amb la Nova Muixeranga d'Algemesí; es representà la dansa completa, amb els dos grups, a la plaça de l'Ajuntament d'Algemesí a la qual es va donar una forma semblant a la de Titaguas.  
Finalment, en les Fiestas Gordas de 2016, el grup de xics és dirigit pels mateixos mestres de dansa que hi ha des de 1995 fins a aquest moment, però en el grup de xiques s'introdueix la figura del mestre de dansa amb una dona, M.ª Carmen Martín (neta i besneta del Tío Jérimo i del Abuelo Cipriano, respectivament) i la seua ajudant Irene Polo.  
  
c) Personatges: indumentàries, pràctiques i funcions:  
- Mestre de dansa: dirigeix la dansa, va vestit amb espardenyes, calces blanques, lligacames de color, calçons negres, faixa de seda o llana roja, camisa blanca, jupetí folrat de tapís de vellut, i mocador de seda. Es distingeix perquè porta capa, barret i garrot. S'encarrega de coordinar els assajos al llarg de l'any juntament amb l'ajudant.  
- Ajudant del mestre de dansa: amb la mateixa indumentària que el mestre però sense capa, ni barret, ni garrot.  
- Balladors: 16 homes i 16 dones, porten el vestit d'estiu dels antics llauradors valencians: saragüells, faixa de seda o llana roja, camisa blanca, jupetí folrat de tapís de vellut de color amb dibuixos florejats i el mocador nugat a l'esquerra, a la manera de la Serrania Alta. Les calces i les vetes de les espardenyes alternen el negre i blanc cada una d'un color, amb la calça negra en el peu dret, la blanca en l'esquerre i lligacames de formes i colors diversos.  
  
- Angélicos: tres xiquets i tres xiquetes, amb la mateixa indumentària que els balladors majors, que dansen durant tota la primera part encara que només intervenen en la formació de l'altar mayor i de l'altar movible.  
- La indumentària dels balladors de Titaguas és la pròpia dels llauradors de l'horta valenciana, la peça més característica són els saragüells, calçons de lli blancs que usaven els llauradors a l'estiu. Aquesta dada és probable que ens indique un fet significatiu de la data en què se solia representar aquesta dansa. De tot això s'extrau que aquesta indumentària s'aproxima molt a la que portaven els balladors del Ball de Valencians existents al Principat.  
- Rondalla: acompanya amb la seua música tot el grup de balladors que intervenen en la Mojiganga. La indumentària consta de pantalons llargs negres, faixa de seda o llana roja, camisa blanca, jupetí folrat de tapís de vellut. El mocador (opcional) nuat a l'esquerra, a la manera de la Serrania Alta.  
- Clarinets i percussió: s'encarreguen de tot l'acompanyament musical durant tota l'execució de la Mojiganga. Hi ha tres o quatre clarinets que s'alternen per a descansar i dos percussionistes amb la caixa i el tabal. La indumentària consta de pantaló llarg negre, faixa de seda o llana roja, camisa blanca, jupetí folrat de tapís de vellut de color amb dibuixos florejats i el mocador (opcional) nugat a l'esquerra, a la manera de la Serrania Alta.  
d) Elements/processos (activitats i oficis): En aquesta dansa es representen oficis i activitats agropecuàries de la comarca de la Serrania i de la localitat mateixa. Oficis com: calderers, que fabricaven articles metàl·lics, normalment llanda o coure, per a ús domèstic; melers, que extreien la mel dels bucs per a vendre-la, un ofici de gran tradició a la comarca; picadors d'espart, que amb les mans, els anomenats esparters, eren capaços de manipular l'espart, per a elaborar diferents utensilis per a les tasques agrícoles com cordes, sogues i utensilis per a l'agricultura i la llar. Ferrers, fusters, esquiladors, esmoladors i segadors. Caldria destacar el batà (per a batanejar la llana), representat en la Mojiganga com a ofici medieval i de gran arrelament. I la rueda de molino. que representa la molta dels cereals.  
Considerem que la Mojiganga té un valor cultural per una preservació eficient del patrimoni intangible, que ha passat generació a generació i s'ha representat en exclusivitat cada set anys.  
Els seus valors principals són: els objectes del camp que apareixen en aquesta dansa que ja tenen un valor etnogràfic a la comarca, la música representada únicament i exclusivament per a aquesta dansa, la indumentària i vestimenta i tot el folklore únic que acompanya aquesta festa. Tot aquest conjunt de valors culturals documenten visualment, cada vegada que són representats, la identitat cultural d'un poble en particular, Titaguas, i una autonomia en general, la Comunitat Valenciana. La preservació de la Mojiganga pot ser una eina etnogràfica de gran ajuda a la qual acudir per a estudis posteriors, juntament amb altres danses o tradicions similars.  
Els oficis que tradicionalment es figuraven en aquesta dansa pantomímica són:  
- Melers: van proveïts d'un baso o buc de suro i els seus corresponents desabelladors (dues vares primes de savina), amb els quals colpegen al compàs de la música sobre les parets del buc per a simular l'ofici. Això mateix feien els melers antics perquè les abelles abandonaren les bresques, amb la finalitat d'extraure la cera i la mel sense que aquestes moriren esclafades.  
- Agramadors: o picadors del cànem per a extraure les fibres d'aquest vegetal, que van proveïts d'una maça de fusta amb la qual colpegen un cavallet de fusta o un tros de fusta al so de la música.  
- Ferrers: amb els martells colpegen al compàs de la música una ferradura.  
- Fusters: amb un martell colpegen un tros de fusta.  
- Calderers: amb un martell colpegen una paella.  
- Esmoladors: amb un ganivet de ferro colpegen una pedra d'esmolar.  
- Segadors: amb una corbella (falç) colpegen una zoqueta.  
- Esquiladors: amb tisores de ferro, colpegen les dues parts de les tisores, una contra l'altra.  
En tots aquests oficis, cada una de les eines utilitzades per a simular les activitats pròpies de cada ofici serveix alhora com a instrument de percussió que acompanya la melodia. Una de les activitats medievals importants per a l'artesania tèxtil era batanejar la llana, activitat que es representa ací en la part que es denomina el batán dins de la dansa.  
  
e) Desenvolupament i seqüència temporal: es valoren les manifestacions que se celebren i es respecten les pautes i seqüències temporals de la tradició, que respecten el tempo i els ritmes tradicionals de desenvolupament, com un component inherent a la manifestació. Hi ha un ritme intern propi en el desenvolupament de qualsevol pràctica cultural, bàsic per a harmonitzar la celebració; aquest ritme existeix en la Mojiganga.  
La dansa segueix una seqüència ben definida que s'ha mantingut intacta; aquesta seqüència-ritme es pot observar en les pautes que marquen les melodies. Aquestes ja marquen una seqüència temporal concreta que dona pautes clares al mestre de cerimònia per a dirigir els balladors. Com ja s'ha explicat amb anterioritat, els balladors entren per un carrer lateral de la plaça, precedits per l'estendard del grup de Folklore Local de Titaguas, marcant un ritme amb un bastó de fusta tradicional juntament amb la rondalla que va darrere tocant la Jota de los quintos o Jota del Popó.  
Per a iniciar la representació i passar d'unes composicions a unes altres els setze balladors es col·loquen en dues fileres paral·leles seguits pels tres angélicos que van al final i es desplacen amb un pas propi i particular, al so d'una melodia bàsica que es repeteix al llarg del desenvolupament de la dansa, fins al moment d'iniciar la composició de les figures. Quan aquestes ja s'han fet (en la part religiosa) o estan preparades per a fer-se (part profana) i s'executa una melodia diferent a l'anterior. Cada una de les composicions profanes té, a més d'aquestes dues melodies, una altra de pròpia i particular que es toca mentre es desenvolupa la composició. Les deu composicions s'executen dues vegades, una davant de l'església i una altra davant de l'ajuntament. Primer es representen les figures religioses (Altar mayor, Altar movible, las Andas, la Eme i el Pilón) i posteriorment, les profanes (los oficios, el batán, la Rueda del Molino, las Muecas i el baile del Garrote) en eixe ordre. Els oficis són de gran valor documental ja que s'utilitzen les eines dels artesans i agricultors.  
A banda, el fet que es represente la mateixa figura en els dos costats de la plaça dona un dinamisme visual que aconsegueix que tota la plaça puga contemplar-ho. Actualment s'acaba amb el baile del garrote, en compte de las muecas, així es tanca el cicle de manera circular (acaba igual que va començar). Els balladors ixen per un carrer diferent d'aquell pel qual entren i la Mojiganga finalitza. El final és molt emotiu, la gent s'alça dels seients i aplaudeix amb fervor, saben que passaran set anys més fins que es torne a representar la seua Mojiganga.  
f) Organització, dedicació i finançament: l'èxit d'un esdeveniment depén del compliment dels objectius de l'organització. Entre aquests objectius sense cap dubte es troba aconseguir la màxima assistència possible del públic potencial. Per a aconseguir això, és necessari treballar durant l'etapa de planificació per a trobar una estratègia de difusió que arribe a l'audiència objectiu i els interesse assistir a aquest esdeveniment.  
Principals canals de difusió que es volen abordar per a aquest esdeveniment: llocs web o blog, correu electrònic, xarxes socials, correu directe, confecció de fullet informatiu o anuncis publicitaris.  
Promoció: abans de l'esdeveniment.  
Planificació i temporització de les accions promocionals (a mesura que s'acosta la data de l'esdeveniment serà més freqüent).  
Participació en esdeveniments previs que ens servisca per a fer difusió també del nostre esdeveniment.  
Actualització del lloc web o blog.  
Accions en les xarxes socials.  
g) Relació dels béns mobles i immobles o entorns d'interés vinculats:  
Es pot dir que la Mojiganga de Titaguas reuneix característiques com a valor històric, artístic (per la plasticitat dels seus quadres i figures representatives i teatrals), documental i etnològic.  
En relació amb els entorns d'interés vinculats a la Mojiganga, cal destacar que es representa en un nucli històric tradicional del municipi, com és la plaça de l'Església, concebut com a lloc simbòlic associat a aquesta manifestació, on es troben edificis de rellevància arquitectònica com és l'església parroquial del Salvador, obra del segle XVI. I cases d'arquitectura tradicional que envolten la plaça com, per exemple, la Casa del Tío Florencio (andanes).  
La banda de música municipal, La Lira, que interpreta i toca les melodies juntament amb la rondalla per a la representació de la Mojiganga, és de les més antigues de la Comunitat Valenciana i va ser fundada en 1840.  
Els elements mobles que formen part del bé cultural serien: la indumentària tradicional de balladors i mestres, instruments musicals de la banda i objectes propis dels oficis i el baile del garrote.  
Respecte als elements immobles, serien la plaça, emmarcada per l'ajuntament, l'església parroquial i la font central, el lloc on la Mojiganga té sentit ple.  
  
5. Interpretació i simbolisme  
La Mojiganga no és un ball; és més be una dansa pel seu caràcter ritual, simbolista i representatiu. La distinció entre els conceptes de ball i dansa és que el ball només persegueix com a fi el gaudi o la diversió de qui l'executa i no pretén representar ni significar res especialment amb els seus moviments; les danses, per contra, estan subjectes a una finalitat definida, religiosa o profana, tenen algun simbolisme i representen una cosa concreta amb les seues combinacions, s'executen en dates especials i hi intervenen un nombre fix de components que, a més, vestiran uns abillaments propis i particulars d'aquesta dansa (com es pot observar en les imatges incloses en la fitxa). A més, va acompanyada amb una música específica i té una data d'execució determinada (molt representativa per al poble). A banda, té una peculiaritat i és que consta de dues parts ben diferenciades, que ja ens expliquen una cosa ben curiosa. Eren del mateix valor i importància la part religiosa i la part profana per al poble, les feien conviure en harmonia i respecte i eren una clara mostra de la seua identitat. El caràcter ritual de la Mojiganga es pot observar en la part religiosa amb l'ascensió de la Mare de Déu, que ens mostra un fet religiós que reunia una població per a contemplar-lo. Els oficis tenen una simbologia de representació gremial; els artesans i agricultors solien encomanar-se als patrons per a la protecció de l'ofici i el cultiu.  
Principalment eren les dues cares d'una realitat humana, la creença religiosa, la fe del poble, el seu patró i la veneració a aquest i, d'altra banda, l'ofici i l'agricultura propis de la comarca.  
La justificació de per què la Mojiganga no és un ball, sinó més be una dansa pel seu caràcter ritual, ja que, segons Fermín Pardo, José Ángel Jesús-María en el seu llibre La música popular en la tradició valenciana, la Mojiganga compleix totes les característiques que s'assenyalen per a les danses rituals, que es troben en les cites següents:  
- «(...) són una sèrie de figures coreogràfiques o mímiques»  
- «Està lligada a un ritual determinat (?) en què els moviments i l'ordre d'execució són fixos»  
- «Una indumentària determinada i uniformada (?)»  
- «Sempre trobem el mestre encarregat de conservar i recordar els esquemes de les evolucions i dels moviments que són propis d'aquestes danses»  
- «Les dades de la seua execució també solen ser fixes»  
  
6. Percepció i implicació de la població i grau d'obertura als públics  
La festa de la Mojiganga té un valor sentimental i d'arrelament cultural en la identitat del poble de Titaguas. Es representa des de temps immemorials i així ho recorden els habitants del poble.  
Per a aquesta localitat la Mojiganga és su joyica més preuada i saben que només en poden gaudir cada set anys, amb la qual cosa s'hi afig un valor d'expectació tant a escala local, com a escala comarcal i autonòmica; acudeixen unes 2.000 persones a veure aquest esdeveniment. L'espai on es representa (la plaça de l'Església) s'ompli i aquest fet cada any ha anat a més; és un esdeveniment que ningú es vol perdre i que també atrau visitants que es desplacen fins al municipi. Durant l'any anterior a les Fiestas Gordas, els balladors, coordinats pel mestre de dansa, assagen les diferents composicions plàstiques els caps de setmana, Nadal, Pasqua i estiu.  
A més, el municipi d'Algemesí està agermanat amb Titaguas; els uneix el vincle de la seua Muixeranga i la Mojiganga de Titaguas; en les dues representacions la música té un gran valor. Des del municipi de Titaguas sempre es fa una invitació a la població d'Algemesí per a aquest intercanvi cultural. Així mateix, hi ha publicacions d'articles en premsa i difusió de l'esdeveniment, perquè tot aquell que vulga puga visitar la localitat i contemplar aquesta dansa.  
  
7. Salvaguarda  
a) Protecció administrativa: la Mojiganga actualment està reconeguda com un bé de rellevància local, figura que li fou concedida el 23 de gener de 2012, Ordre 3/2012. Es troba en la secció cinquena (béns immaterials) i es publicà en el DOGV núm. 6713.  
És patrimoni cultural perquè és transmés i recreat i hi ha consens col·lectiu per a escenificar-lo i experimentar-lo en el present i perquè tinga continuïtat en el futur. A més, en el patrimoni cultural immaterial pot romandre viva, al seu torn, una experiència estètica en la qual intervenen referències sensorials: auditives i visuals.  
En cada representació es vetla per la màxima difusió de l'esdeveniment, per a acostar-lo al màxim nombre de visitants possibles, per al gaudi de veure un fenomen únic que és representat amb l'exclusivitat de cada set anys i d'aquesta manera mantindre'l viu.  
b) Agents i metodologia de transmissió: els principals agents de transmissió són els documents i les bibliografies que fan referència a aquesta tradició, la seua pràctica en el temps i la divulgació de la metodologia de la Mojiganga a l'hora de ser representada: indumentària, quadres de ball, protocols i música.  
La pràctica i l'assaig dels balladors del poble que es presten a representar-la cada set anys són remarcables; cal destacar que és una dansa de gran esforç físic per a qui la representa i aquest fet limita l'edat per a representar-la.  
Un factor molt important és la transmissió intergeneracional al llarg del segle XX, des del mestre de dansa Cipriano Martín i el seu fill Jerónimo Martín, el Tío Jérimo, juntament amb Ángel Polo, el Tío Ángel el Vaquero, fins als mestres i els seus ajudants actuals (Ildefonso, Alfonso, M.ª Carmen i Irene). També són importants els clavaris de 1978, encapçalats per José Alfredo Polo, i la Rondalla de Titaguas i totes aquelles persones majors que van ajudar i van animar amb els seus records,  
La mateixa població de Titaguas que ho viu amb gran emoció sense saltar-se la cita de veure la Mojiganga i el traspàs de coneixements d'aquest ball generació rere generació, per a inculcar-la en els més joves.  
Un altre agent de transmissió molt important són les autoritats d'aquest municipi, que vetlen per mantindre el folklore i el patrimoni cultural del seu poble, per a la transmissió i el coneixement amb diferents canals de difusió i reconeixement autonòmic. I també són de gran importància tots aquells investigadors i investigadores que de manera desinteressada han contribuït a l'estudi d'aquesta dansa, com són: Salvador Seguí, Fermín Pardo, M.ª Teresa Oller i José Ángel Jesús-María, que van recopilar tota la informació de primera mà del mestre de dansa i el seu ajudant en aquell moment i de tots els membres de la rondalla que van fer en 1979 la publicació «Danzas de Titaguas» en el núm. 2 dels Cuadernos de música folklórica valenciana (segona època) de l'Institut d'Etnologia de València (Secció de Folklore Musical) i de la Institució Alfons el Magnànim de la Diputació de València.  
La preservació del patrimoni immaterial es caracteritza per un esforç organitzat i continuat per part de determinats col·lectius locals, a vegades amb l'empremta de persones concretes i destacades de l'àmbit local. En qualsevol comunitat hi ha organitzacions específiques, formals o informals, responsables de mantindre'l i perpetuar-lo. En el cas de Titaguas ha sigut l'Associació Cultural Amigos de la Música y el Folklore de Titaguas juntament amb la Rondalla i l'Ajuntament.  
c) Altres accions de salvaguarda: Les comunitats i els grups posseïdors del patrimoni cultural immaterial, atesa la naturalesa d'aquest tipus de patrimoni, estan directament involucrats en la seua salvaguarda i la recerca de possibilitats de continuïtat. Tenint en compte que la dansa de la Mojiganga és un bé immaterial que es representa i es transmet a través de la seua visualització amb un coneixement divulgatiu, les accions més correctes per a preservar-la serien la difusió màxima per al gaudi d'un nombre més gran de persones.  
Els intercanvis culturals i agermanaments, com el que ja té aquest ball amb la Nova Muixeranga d'Algemesí, serien molt propicis per a poder gaudir de la representació de la Mojiganga en més territoris de la Comunitat i aconseguir ser així un transmissor viu i ben documentat d'un valor etnogràfic. La Mojiganga és de Titaguas però també de tots els valencians i valencianes.  
Una altra acció de salvaguarda i protecció és agrupar tots els documents històrics i etnogràfics, bibliografies, audiovisuals, coneixements populars relacionats amb la Mojiganga de Titaguas per a la consulta i la documentació d'aquesta tradició, amb accés públic.  
L'agost de 2016 es va inaugurar una exposició permanent al municipi, al Museu Don Simón de Rojas Clemente y Rubio amb l'objectiu de divulgar aquest ball entre els turistes que van visitar el municipi aquells dies. L'exposició es compon d'un audiovisual en el qual es podia contemplar i escoltar tota la dansa, uns panells explicatius d'aquesta dansa, uns panells fotogràfics de tots els quadres que es representen en la Mojiganga i unes vitrines amb una mostra dels objectes tradicionals dels oficis representats en la dansa.  
d) Identificació de riscos i diagnòstic: Cada manifestació cultural es desvirtua i perd la seua vitalitat si no s'aconsegueix que la seua dimensió material romanga sempre relacionada amb les persones o amb els grups a través de les habilitats adquirides al llarg del temps, cosa que amb la Mojiganga de Titaguas no ha ocorregut, ja que es continua reproduint sempre igual, gràcies als mestres de dansa i als seus ajudants, que formen part de l'Associació Cultural Amigos de la Música y el Folklore de Titaguas i que amb la seua actuació vetlen perquè no desaparega.  
  
El tractament d'aquest patrimoni cultural singular exigeix, més que cap altre, a més del consens amb els portadors de la tradició, un treball consistent de col·laboració entre les administracions implicades, i destaca la importància dels ens locals i de les institucions religioses i civils (formals i informals). A Titaguas, tant l'associació cultural com els agents locals i les institucions, treballen units per a la preservació de la Mojiganga.  
Seria molt difícil que desapareguera ja que hi ha un grau molt alt d'implicació amb la festa des de diversos col·lectius del poble, tant l'associació cultural, com la banda de música, la rondalla, les autoritats i la població de Titaguas.  
La Mojiganga ha arribat fins als nostres dies gràcies a la transmissió intergeneracional, de dos personatges molt estimats al municipi, el Tío Jérimo i el Tío Ángel el Vaquero, i tots els majors que van decidir passar el relleu cultural a la població més jove.  
e) Objectius, estratègies i accions que es proposen per a la salvaguarda: L'objectiu principal és protegir i preservar la Mojiganga per a divulgar-la en tot el territori i que un nombre més gran de públics puguen gaudir-ne i conèixer el folklore i la tradició de Titaguas i de la Comunitat Valenciana.  
És part del patrimoni cultural d'aquest municipi i de tota la Comunitat Valenciana. Una de les estratègies de preservació d'aquest bé immaterial és l'exposició permanent que es va inaugurar l'agost de 2016 al Museu Municipal, perquè tot aquell que visite Titaguas en qualsevol època de l'any puga visitar-la i conèixer la Mojiganga.  
En l'exposició es poden trobar panells explicatius de la Mojiganga ben detallats, panells fotogràfics on es poden contemplar les diferents figures tant religioses com profanes (oficis) que fan els balladors, la indumentària tradicional, vitrines on es mostren els objectes que s'usen en la part dels oficis i un audiovisual de la dansa sencera. Es vol lluitar per aconseguir una difusió més àmplia de l'esdeveniment i millorar-ne l'organització. Per a fer-ho, es vol invertir en publicitat, llogar equips per a un millor gaudi de l'esdeveniment i difondre l'exposició amb fotografies, audiovisuals i vestimentes d'aquesta dansa.  
  
També hi ha el compromís dels mestres de dansa i del grup de balladors de la Mojiganga de representar sempre la dansa sencera, tant si és dins de la localitat com fora d'aquesta, en un entorn semblant a la plaça de Titaguas i, per descomptat, hi ha el compromís de l'Ajuntament de vetlar per la seua protecció administrativa.  
  
8. Valoració i justificació de la declaració  
Respecte a la valoració del bé immaterial, cal dir que és un bé patrimonial del municipi que es representa sense interrupció i de la mateixa manera sense variacions estructurals ni en els elements ni en els processos de representació. S'ha d'esmentar que es va modificar amb motiu de la integració de les dones en 2009 a aquesta representació.  
  
La Mojiganga és un bé intangible que s'ha transmés de forma intergeneracional de manera completa, a través de documentació històrica del mateix poble gràcies a l'Associació Cultural Amigos de la Música i el Folklore de Titaguas i del mateix Ajuntament amb tasques d'investigació.  
A banda de ser una dansa molt rica en elements històrics, etnològics, artístics i estètics, cal destacar els objectes tradicionals que hi apareixen, que sempre han sigut els mateixos; la indumentària i la música que s'hi interpreta mai han patit una modificació per demandes de públics forans per a tindre més repercussió. La representació de la Mojiganga ja per si mateixa té una bellesa estètica i cultural suficient; per aquest motiu no necessita res més que la magnifique.  
Es representa en un entorn sociocultural molt important per al poble, com és la plaça principal, on hi ha l'església i l'ajuntament, el nucli històric del municipi. Cal destacar el valor del municipi, de les seues gents i de les seues autoritats locals per mantindre viva aquesta representació documental d'un element molt valencià com és l'originari Ball de Valencians del qual deriva la Mojiganga de Titaguas. Aquest tipus de patrimoni es preserva gràcies a la tradició i el folklore del poble, però sense l'expectació de diferents públics no compleix, en definitiva, una de les seues funcions més importants, com és la de compartir la cultura, defensar-la i fomentar-la en tot el territori a què pertany.  
  
En la dansa de la Mojiganga trobem que el principi de respecte als drets humans es compleix amb la integració de les dones a la dansa en 2009. Cal destacar també que en aquesta dansa participen: dones, xiquets, xiquetes i homes en germanor, en igualtat de condicions i en tots els càrrecs, ja siga com a mestres de dansa o com a balladors.  
  
Pel que fa al principi de respecte mutu entre comunitats, cal dir que la Mojiganga té germandat amb altres muixerangues de la Comunitat Valenciana i intencionalitat d'intercanvi d'experiències amb altres comunitats on es practiquen danses similars. El grup s'ha desplaçat en diverses ocasions per a mostrar la dansa en trobades de folklore i tradició.  
Cal esmentar també les principals característiques del PCI (patrimoni cultural immaterial):  
- Rememorat i experimentat en temps present.  
- Transmés i recreat.  
- Experimentat amb emocions sensorials.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 8655, del 14-10-2019 (2019/9653)

DECRETO 199/2019, de 27 de septiembre, del Consell, de declaración de bien de interés cultural, con la categoría de inmaterial, de la Mojiganga de Titaguas.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   8655

Fecha DOGV
:   14-10-2019

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2019/9653

CVE


Fecha del documento
:   27-09-2019

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [patrimonio cultural](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))

DECRETO 199/2019, de 27 de septiembre, del Consell, de declaración de bien de interés cultural, con la categoría de inmaterial, de la Mojiganga de Titaguas. [2019/9653]  
El artículo 49.1.5.ª del Estatuto de Autonomía de la Comunitat Valenciana establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del patrimonio cultural valenciano, dispone que la declaración de un bien de interés cultural se hará mediante decreto del Consell, a propuesta de la conselleria competente en materia de cultura. Todo ello sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del patrimonio histórico español reserva a la Administración General del Estado.  
Asimismo, la Ley 4/1998, de 11 de junio, en su artículo 45 dispone que serán declarados bienes de interés cultural las actividades, conocimientos, usos y técnicas que constituyan las manifestaciones más representativas y valiosas de la cultura y los modos de vida tradicionales de los valencianos. Igualmente podrán ser declarados bienes de interés cultural los bienes inmateriales, que sean expresiones de las tradiciones del pueblo valenciano en sus manifestaciones musicales, artísticas, gastronómicas o de ocio, y en especial aquellas que han sido objeto de transmisión oral, y las que mantienen y potencian el uso del valenciano.  
Mediante Resolución de 19 de febrero de 2019, de la Conselleria de Educación, Investigación, Cultura y Deporte, se acordó tener por incoado expediente para la declaración como bien de interés cultural inmaterial a favor de la Mojiganga de Titaguas.  
En la tramitación del expediente se ha concedido trámite de audiencia al Ayuntamiento de Titaguas.  
En cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, constan en el expediente los informes favorables del Consell Valencià de Cultura, Real Academia de Bellas Artes de San Carlos, de la Universidad Católica y de la Universitat de València  
Por todo ello, cumplidos los trámites previstos en el artículo 43 de la ley 5/1983, de 30 de diciembre, de la Generalitat, del Consell, y en los artículos 26 y siguientes de la Ley 4/1998, a propuesta del conseller de Educación, Cultura y Deporte, y previa deliberación del Consell, en la reunión del 27 de septiembre de 2019.  
  
  
DECRETO  
  
Artículo 1. Objeto  
Se declara bien de interés cultural inmaterial la Mojiganga de Titaguas.  
  
Artículo 2. Descripción del bien y valores  
La descripción del bien y sus valores se hacen constar en el anexo de este decreto.  
  
Artículo 3. Medidas de protección y salvaguardia  
La protección de la Mojiganga de Titaguas como patrimonio cultural inmaterial se concretará en las siguientes medidas:  
a) Realizar labores de identificación, descripción, investigación, estudio y documentación con criterios científicos.  
b) Incorporar los testimonios disponibles a soportes materiales que garanticen su protección y preservación.  
c) Velar por el normal desarrollo y la pervivencia de esta manifestación cultural, así como tutelar la conservación de sus valores tradicionales y su transmisión a las generaciones futuras.  
Se deberán potenciar las condiciones para que la fiesta se mantenga viva, de acuerdo con lo que establezca la colectividad que la protagoniza y le da sentido. La tarea de protección y de salvaguardia se dirigirá fundamentalmente hacia la divulgación y revalorización de todos los elementos, las funciones y los significantes que forman parte de ella, y de sus valores patrimoniales, para que la comunidad se identifique con la fiesta y sus valores, y, por tanto, garantice su continuidad.  
  
Cualquier cambio que exceda el normal desarrollo de los elementos que forman esta manifestación cultural deberá comunicarse a la dirección general competente en materia de patrimonio cultural para, en su caso, su autorización administrativa y modificación de esta declaración.  
  
Las acciones de salvaguardia que se proyecten deberán tener en cuenta, de manera muy especial, los riesgos de desvirtuación que podrían derivarse del turismo masivo, así como la necesidad de valorar y proteger adecuadamente los oficios tradicionales asociados a esta manifestación.  
La gestión del bien la tendrá el Ayuntamiento de Titaguas, que será el que decida sobre aspectos materiales e inmateriales, así como sobre el desarrollo de la mencionada manifestación cultural.  
  
  
DISPOSICIONES ADICIONALES  
  
Primera. Publicación e inscripción  
Este decreto se publicará en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado, y la declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano comunicándose, asimismo, al Registro General de Bienes de Interés Cultural del Ministerio de Cultura y Deporte.  
  
Segunda. Incidencia presupuestaria  
La aplicación y desarrollo de este decreto no podrá tener incidencia alguna en la dotación de los capítulos de gasto asignada a la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte, y en todo caso deberá ser atendido con los medios personales y materiales de la conselleria competente por razón de la materia.  
  
Tercera. Recursos  
Contra este acto, que agota la vía administrativa, las personas interesadas podrán interponer recurso contencioso-administrativo en el plazo de dos meses, a contar desde el siguiente al de su publicación, ante la Sala de lo Contencioso-Administrativo del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, de acuerdo con lo establecido en los artículos 10.1.a y 46.1 de la Ley 29/1998, de 13 de julio, reguladora de la jurisdicción contencioso-administrativa, o, potestativamente, recurso de reposición ante este mismo órgano, en el plazo de un mes, computado en los términos ya referidos, de conformidad con lo dispuesto en los artículos 123 y 124 de la Ley 39/2015, de 1 de octubre, del procedimiento administrativo común de las administraciones públicas, sin perjuicio de que las personas interesadas puedan interponer cualquier otro que estimen procedente.  
  
  
DISPOSICIÓN FINAL  
  
Única. Entrada en vigor  
Este decreto tendrá eficacia el día siguiente a su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.  
  
València, 27 de septiembre de 2019,  
  
El president de la Generalitat,  
XIMO PUIG I FERRER  
  
El conseller de Educación, Cultura y Deporte,  
VICENT MARZÀ I IBÁÑEZ  
  
  
  
ANEXO  
  
1. Identificación  
a) Identificación geográfica: Titaguas (Valencia).  
b) Ámbito: creencias, rituales festivos y otras prácticas ceremoniales.  
c) Tipología: danza tradicional de torres humanas que tiene sus orígenes en el tradicional Ball de Valencians y las antiguas Muixerangues, de donde deriva su nombre, Mojiganga.  
d) Denominación principal y otras: esta danza forma parte de la familia del Ball de Valencians; se explica porque estos bailes se efectuaban en distintos pueblos del antiguo Reino de Valencia y al ser exportados por los segadores de arroz de la Ribera del Júcar hace siglos han dado lugar a manifestaciones como la Mojiganga y las Muixerangues que se extienden por distintas poblaciones de la Comunitat Valenciana.  
e) La denominación muixeranga o moixeranga no es más que una deformación de moixiganga, el nombre moixiganga se refiere a las danzas del Reino de Valencia. En Titaguas el nombre que contrae es el de Mojiganga (Titaguas se sitúa en una zona de habla castellana pero el nombre de la danza etimológicamente proviene claramente de la Muixeranga). La denominación local de la danza es la Mojiganga de Titaguas, y así es como se conoce fuera de la localidad.  
f) Comunidades o personas relacionadas con el elemento: la Mojiganga de Titaguas está relacionada con otras danzas o bailes en las que se representan figuras con torres humanas como en la Muixeranga o Nova Muixeranga de Algemesí, els Negrets de L'Alcúdia, els Balls dels Locos de L'Olleria, en las de Forcall, Peñíscola, Todolella y las distintas muixerangues que se representan a lo largo de la Comunitat Valenciana. También se relaciona con la Contradanza de Cetina, el Dance de Tauste o el Castillete de Burgos.  
La danza tiene una estrecha relación con personas muy relevantes en el mundo del folclore o la música tradicional:  
- Fermín Pardo, musicólogo y folclorista.  
- Joan Bofarull, estudioso de las muixerangues de la Comunitat Valenciana.  
- Eduard Navarro, integrante de la Capella de Ministrers y músico de instrumentos de doble caña actuales y antiguos.  
- Francesc Llop, perteneciente al Gremi de Campaners de la Comunitat.  
- Francisco Zanón, indumentarista y estudioso de la comarca de la Serranía.  
Por último tiene una relación muy estrecha con las entidades culturales locales:  
- Rondalla de Titaguas, que le da el soporte musical.  
- La Asociación Cultural Amigos de la Música y el Folklore de Titaguas, que le da soporte legal y ayuda económica.  
- Ayuntamiento de Titaguas, que es el encargado de su conservación y difusión.  
g) Descripción escueta: esta danza se divide en dos partes, una parte religiosa y otra profana. En la primera se interpretan sin interrupción cinco figuras religiosas: el Altar Mayor, el Altar Movible, las Andas, la Eme y el Pilón. En la segunda parte se representan las actividades agropecuarias de la zona.  
Los bailes que se interpretan en esta parte son los Oficios, el Batán, la Rueda de Molino, el Baile del Garrote y las Muecas.  
En sus orígenes estos bailes iban acompañados de la música del tamboril y la dulzaina pero por falta de instrumentistas se sustituyeron por la caja y el clarinete. El baile del garrote y las Muecas se acompañan con la guitarra y la voz.  
La música de la Mojiganga se compone de varias melodías:  
Melodía 1 o principal: se interpreta durante los desplazamientos por la plaza y mientras se realizan las figuras religiosas o se prepara la realización de los cuadros profanos.  
Melodía 2 o secundaria: se interpreta siempre que se ha terminado de realizar cada una de las figuras religiosas y también como aviso de introducción y de finalización a la melodía y desarrollo de cada uno de los cuadros profanos.  
Melodías propias de cada uno de los cuadros profanos que se interpreta durante la representación de estos, precedida siempre de la melodía 2.  
  
2. Marco espacial  
a) Localización: la danza se representa en la plaza de la Iglesia del pueblo, allí se encuentran el ayuntamiento y la iglesia, la Mojiganga tiene una parte profana y otra religiosa, las dos partes se representan frente a la iglesia y frente al ayuntamiento.  
b) Recorrido: los danzantes al compás de la música tradicional de la rondalla que interpreta la Jota de Quintos o el Popó, entran en fila y por parejas portando un garrote y golpeándolo en el suelo al ritmo de la música.  
Después de dar una vuelta alrededor de la fuente central de la plaza por la zona delimitada para la representación de la danza, entran en el ayuntamiento. Desde aquí salen los danzantes por la parte izquierda de la plaza y después de dar una vuelta alrededor de la fuente, un grupo queda delante de la iglesia y otro delante del ayuntamiento, donde se irán representando las mismas figuras al mismo tiempo.  
Una vez terminada la última figura de la segunda parte (el baile del garrote) los dos grupos dan una vuelta completa a la plaza como despedida y conclusión de la danza y se desplazan hacia el ayuntamiento.  
  
3. Marco temporal  
a) Calendario: en las fiestas locales en honor a la Virgen del Remedio y Jesús el Nazareno que vienen celebrándose, actualmente, del miércoles al domingo más cercanos al 8 de septiembre. La Mojiganga se representa el día dedicado a la Virgen, que suele ser el viernes por la tarde.  
b) Periodicidad: En las denominadas Fiestas Gordas cada siete años.  
  
4. Descripción y caracterización  
a) Orígenes documentados o atribuidos:  
Cabe especificar y diferenciar tres conceptos: Ball de Valencians, Muixeranga y Mojiganga. La primera denominación es la más antigua de donde provienen las otras dos, como ya está documentado históricamente el Ball de Valencians lo extendieron los propios valencianos con la migración a distintos territorios desde el mediterráneo hacia el interior llegando a tierras del Ebro y a las del bajo Aragón.  
En Cataluña este baile se transmitió y derivó en els Castellers (s. XVII-XVIII). Los otros dos conceptos van más unidos al Ball de Valencians ya que tienen documentados orígenes más antiguos (s. XV). Su representación esta diferenciada en que es una danza pantomímica y teatral en la cual se representan cuadros generalmente religiosos (a diferencia de Titaguas que son religiosos y también profanos, dos representaciones).  
Por los documentos históricos encontrados en los que se mencionan torres humanas de forma piramidal, queda claro que la Muixeranga, Moixiganga o Mojiganga nació en el Reino de Valencia en el Siglo de Oro Valenciano. Posteriormente cuando se traslado a través de la migración a otros territorios vecinos como Tarragona, se popularizó con el nombre de Ball de Valencians, hecho indiscutible que demuestra el origen y procedencia de estas representaciones. Los documentos históricos hablan de dos zonas donde se baila, la documentación más antigua data del siglo XV y XVI.  
La segunda documentación está fechada en 1724 en Algemesí, la documentación escrita que se encuentra sobre los orígenes de su importación a otras tierras y comarcas del Reino de Valencia es: Alcocéber, Peñíscola y Titaguas, y según el descubrimiento más reciente de estudiosos locales también en L'Olleria, que datan del año 1789 según consta en la villa de Alcocéber. Posteriormente llegará a Tarragona y el sur de Cataluña con la migración valenciana de labradores, la documentación escrita que se ha encontrado está fechada en 1800.  
Respecto a las posibles teorías de su nacimiento algunas están documentadas y otras no, los historiadores hacen referencia a que este tipo de danza o representación pantomímica que se baila en tierras del Túria desde las comarcas de Lliría, la Serranía, Forcall, València hasta la ribera del Júcar parece que nació como una forma de ejercicios gimnásticos y de fuerza en la lucha greco-romana.  
La primera teoría apunta a que el origen es árabe ya que hay algunas fuentes de investigación defienden que deriva de los tiempos de dominación musulmana en el Reino de Valencia, esta hipótesis sostendría todavía más el origen valenciano. La anterior hipótesis hace una referencia etimológica de la palabra moixaranga, la cual podría venir de la palabra árabe moachin que su significado seria «enmascarado» (enmaixquerat).  
La segunda teoría enmarca el hecho en la época íbero-romana en la València denominada por aquel entonces Valentia-Edetanorum, basándose en documentos romanos locales que se encuentran en la biblioteca del Escorial. En dichos manuscritos se contemplan algunos cuadros dibujados de pirámides humanas así pues, la Moixaranga seria entendida por aquel entonces como un ejercicio de fuerza para el combate o la lucha.  
Finalmente en la Edad Media la evolución del tiempo y la vistosidad de las torres humanas derivaron en una manifestación lúdica que fue más bien un acto de entretenimiento llevado a cabo por los Joglares del Reino de Valencia. Es muy probable que tenga un origen pagano si se defiende la teoría de procedencia de la época íbero-romana, acabaría introduciéndose en el ámbito religioso seguramente por su valor estético, plástico y representativo y por su funcionamiento de entretenimiento lúdico para el pueblo.  
En conclusión es común en todas las teorías que nace en el Reino de Valencia, se mencionan zonas históricas donde se realizan estos tipos de representaciones o danzas (ribera del rio Turia y de ahí se extiende hacia el interior y hacia el norte).  
Después de exponer los anteriores datos históricos desde Titaguas se defiende no solo un valor identitario e histórico particular de nuestro territorio sino común de todos los valencianos su identidad y su folclore. Ha sobrevivido en el tiempo y ha perdurado hasta nuestros días gracias a la transmisión oral de todas las personas que colaboraron, para que se mantuviera viva hasta el tercer cuarto del siglo XX y todas las que, desde ese momento, cogieron el relevo para mantenerla hasta la actualidad (maestros de danza, ayudantes, danzantes, músicos y músicas, familias, personas colaboradoras?).  
Diversos testimonios documentales acreditan la presencia de danzas que provienen de València extendiéndose por toda la geografía ibérica, estas cuadrillas de valencianos autóctonas era bien sabido que no les costaba viajar por distintos lugares dando a conocer sus costumbres y usos. El Ball de Valencians se bailó en 1674 en Sevilla y en 1762 en Lleida, con motivo de la primera piedra que se colocó en la catedral por un grupo de danzantes de Sagunto. Otros datos son del siglo XV donde la Muixeranga era representada en los intermedios de los teatros de la Ribera y hacia 1724 se trasladó a la procesión de la Mare de Deu de la Salut de Algemesí. Las representaciones más antiguas datan de los siglos XVII y XVIII eran conocidas en dicha época como Ball de Valencians lo cual indica que es un baile históricamente autonómico y autóctono, que se transmitió y se dio a conocer a través de las migraciones de agricultores.  
Los siglos XVII y XVIII fueron duros, el historiador Antoni Atienza explica (Lletraferit, n.º 61, marzo de 2003) que fue una época en que los valencianos, necesitados de ingresos, se lanzaron a recorrer las Españas para vender y ofrecer cosas. «Los de Crevillent vendían alfombras, los de Chiva, Chest o Benissa se hicieron arrieros, la gente de Xixona vendía turrón y la de L'Horta agua de cebada, horchata o naranjas». También había gente que recorría los pueblos de Castilla, Aragón o los condados catalanes bailando en las procesiones ganándose un dinero en las fiestas. Posteriormente al paso de los valencianos, algunas de estas costumbres se fueron consolidando en los pueblos aragoneses, castellanos y catalanes. Es posible que así se difundiera por amplios territorios esta danza ancestral bien conocida por los valencianos.  
Según la tradición oral de la localidad, la Mojiganga de Titaguas viene de mucho tiempo atrás, pero de lo que no existe ninguna documentación que lo atestigüe. Sí que sabemos por las personas más mayores y que han vivido a lo largo del siglo XX y por los dos maestros de danza (Cipriano Martín, el abuelo Cipriano, y Jerónimo Martín, su hijo, el tio Jérimo), que durante este siglo se bailó de manera muy irregular, sobre todo, en la posguerra hasta 1978 en que se recuperó totalmente. Desde ese año no ha dejado de bailarse en las fiestas gordas y, también, se le ha dado el carácter ritual y singular que tiene en la actualidad.  
b) Evolución histórica/modificaciones: La Mojiganga se representaba tradicionalmente en las fiestas de Carnaval aunque actualmente y como consecuencia de la prohibitiva celebración del carnaval, a principios de los años veinte, se traslada su ejecución a las fiestas mayores de la localidad celebrada en la tercera semana de enero, y después de la guerra civil se pasa a los días siete y ocho de septiembre.  
En 1978 con la ayuda y la colaboración de los clavarios de las fiestas, de José Alfredo y el tío Jérimo (el maestro de danza hasta ese momento) y su ayudante Ángel Polo, el tío Ángel el Vaquero, se recuperan todas las figuras y se organiza su interpretación y desarrollo.  
En 1981 se vuelve a bailar, porque fueron fiestas gordas. En 1987 se bailan cuadros sueltos en la Cabalgata del Reino de Valencia. Este año fue el último que la dirigió el tío Jérimo y le ayudó el actual maestro de danza, Ildefonso García.  
En las fiestas gordas de 1995 se representa con la estructura y desarrollo anteriores, siendo maestro de danza Ildefonso García y su ayudante Alfonso Polo y que continúan siéndolo en la actualidad. En el año 1999 se representó en València, en la plaza del arzobispo, dentro de las actividades de la «Luz de las Imágene»s. Un pilón (de los dos que se realizan) se hizo de cuatro alturas, subiendo un angélico encima del danzante que lo remata, normalmente. En el año 2001 se representó en las fiestas de la Candela de Valls, dentro de la Mostra de Dances Antecedents dels Castells. También se hizo un pilón (de los dos que se realizan) de cuatro alturas como en Valls.  
En las Fiestas Gordas de 2002, se hizo una pequeña modificación en su desarrollo: las «muecas» que eran la última figura se coloca como penúltima para terminar con el baile del garrote para facilitar la entrada y salida al ayuntamiento y no hacer tantos cortes en el desarrollo de la segunda parte.  
En las Fiestas Gordas de 2009 se introduce el grupo femenino de manera que durante el desarrollo de la danza, se representan las mismas figuras, de forma simultánea, por el grupo de hombres y el de mujeres. Los maestros danza en ambos grupos eran hombres. También se introduce el timbal como apoyo rítmico. Un pilón (de los dos que se realizan) se hizo de cuatro alturas, subiendo una niña encima del danzante que lo remata, normalmente. En mayo de 2014 se hizo un hermanamiento con la Nova Muixeranga d'Algemesí, representando la danza completa, con los dos grupos, en la plaza del Ayuntamiento a la que se dio una forma semejante a la de Titaguas.  
Por último, en las Fiestas Gordas de 2016, el grupo de chicos es dirigido por los mismos maestros de danza que hay desde 1995 hasta este momento, pero en el grupo de chicas se introduce la figura del maestro de danza a través de una mujer, M.ª Carmen Martín (nieta y bisnieta del tío Jérimo y del abuelo Cipriano, respectivamente) y su ayudante Irene Polo.  
c) Personajes: indumentarias, prácticas y funciones:  
- Maestro de danza: dirige la danza, va vestido con alpargatas, medias blancas, ligas de color, calzón negro, faja de seda o lana roja, camisa blanca, chaleco forrado de tapiz de terciopelo, y pañuelo de seda. Se distingue porque lleva capa, sombrero y garrote. Se encarga de coordinar los ensayos a lo largo del año junto al ayudante.  
- Ayudante del maestro de danza: con la misma indumentaria que el maestro pero sin capa, ni sombrero, ni garrote.  
- Danzantes: 16 hombres y 16 mujeres, visten el traje de verano de los antiguos labradores valencianos: «zaragüelles» o calzones blancos, faja de seda o lana roja, camisa blanca, chaleco forrado de tapiz de terciopelo de color con dibujos floreados y el pañuelo anudado a la izquierda, a la manera de la Serranía Alta. Las medias y las cintas de las alpargatas, alternan el negro y blanco cada una de un color, con la media negra en el pie derecho, la blanca en el izquierdo y atapiernas de formas y colores diversos.  
- Angélicos: tres niños y tres niñas, con la misma indumentaria que los danzantes mayores, que danzan durante toda la primera parte aunque solo intervienen en la formación del Altar Mayor y del Altar Movible.  
- La indumentaria de los danzantes: de Titaguas es la propia de los labradores de la huerta valenciana, la pieza más característica son los saragüells, calzones de lino blancos que usaban los labradores en verano. Lo cual es probable que nos indique un hecho significativo de en qué fecha se solía representar esta danza. De todo esto se extrae que esta indumentaria se aproxima mucho a la que llevaban los danzantes del Ball de Valencians existentes en el Principado.  
- Rondalla: acompaña con su música a todo el grupo de danzantes que intervienen en la Mojiganga. Su indumentaria consta de pantalón largo negro, faja de seda o lana roja, camisa blanca, chaleco forrado de tapiz de terciopelo. El pañuelo (opcional) anudado a la izquierda, a la manera de la Serranía Alta.  
- Clarinetes y percusión: se encargan de todo el acompañamiento musical a lo largo de toda la ejecución de la Mojiganga. Hay tres o cuatro clarinetes que se van turnando para descansar y dos percusionistas con la caja y el timbal. Su indumentaria consta de pantalón largo negro, faja de seda o lana roja, camisa blanca, chaleco forrado de tapiz de terciopelo y el pañuelo (opcional) anudado a la izquierda, a la manera de la Serranía Alta.  
d) Elementos/procesos (actividades y oficios): En esta danza se representan oficios y actividades agropecuarias de la comarca de los Serranos y de la propia localidad. Oficios como: caldereros, fabricaban artículos metálicos, normalmente hojalata o cobre, para uso doméstico. Colmenero, extraía la miel de las colmenas para su venta un oficio de gran tradición en la comarca. Machacadores de esparto, con las manos los llamados esparteros, eran capaces de manipular el esparto, elaborando distintos utensilios para las labores agrícolas como cuerdas, sogas y utensilios para la agricultura y el hogar. Herreros, carpinteros, esquiladores, afiladores y segadores. Habría que destacar el «Batán» (bataneo de la lana) representado en la Mojiganga como oficio medieval y de gran arraigo. Y la rueda de molino, que representa la molienda de los cereales.  
Consideramos que la Mojiganga tiene un valor cultural por una eficiente preservación del patrimonio intangible, que ha pasado generación tras generación siendo representada en exclusividad cada siete años.  
Sus principales valores son: los objetos del campo que aparecen en dicha danza que ya tienen un valor etnográfico en la comarca, la música representada única y exclusivamente para dicha danza, la indumentaria y vestimenta y todo el folclore único que acompaña a esta fiesta. Todo este conjunto de valores culturales documentan visualmente cada vez que son representados la identidad cultural de un pueblo en particular, Titaguas y una autonomía en general, la Valenciana. La Mojiganga y su preservación puede ser una herramienta etnográfica de gran ayuda donde acudir para posteriores estudios junto con otras danzas o tradiciones similares.  
Los oficios que tradicionalmente se figuraban en esta danza pantomímica son:  
- Colmeneros: van provistos de un vaso o colmena de corcho y sus correspondientes desabejadores (dos varas delgadas de sabina), con los cuales golpean al compás de la música sobre las paredes de la colmena para simular el oficio. Esto mismo hacían los colmeneros antiguos para que las abejas abandonaran los panales, con el fin de extraer la cera y la miel sin que estas murieran aplastadas.  
- Agramadores: o machacadores del cáñamo para extraer sus fibras, que van provistos de una maza de madera con la que golpean un caballete de madera o un trozo de madera al son de la música.  
- Herreros: con los martillos golpean al compás de la música una herradura.  
- Carpinteros: con un martillo golpean un trozo de madera.  
- Caldereros: con un martillo golpean una sartén.  
- Afiladores: con un cuchillo de hierro golpean una piedra de amolar.  
  
- Segadores: con una corbella (hoz) golpean una zoqueta.  
- Esquiladores: con tijeras de hierro, golpean las dos partes de las tijeras, una contra la otra.  
En todos ellos, cada una de las herramientas utilizadas para simular las actividades propias de cada oficio, sirve a la vez como instrumento de percusión que acompaña a la melodía. Una de las actividades medievales importantes para la artesanía textil era el batanado de la lana, actividad que se representa aquí en la parte que se denomina «El Batán» dentro de la danza.  
e) Desarrollo y secuencia temporal: de valoran las manifestaciones que se celebran respetando las pautas y secuencias temporales de la tradición, que respetan el tempo y los ritmos tradicionales de desarrollo como un componente inherente a la manifestación. Existe un ritmo interno propio en el desarrollo de toda práctica cultural, básico para armonizar la celebración, este ritmo existe en la Mojiganga.  
La danza sigue una secuencia bien definida que se ha mantenido intacta, esta secuencia-ritmo se puede observar en las pautas que marcan las melodías. Estas ya marcan una secuencia temporal concreta que da pautas claras al maestro de ceremonia para dirigir a los danzantes. Como ya se ha explicado con anterioridad, los danzantes entran por una calle lateral de la plaza, precedidos por el estandarte del grupo de Folklore Local de Titaguas, marcando un ritmo con un bastón de madera tradicional junto con la rondalla que va detrás tocando «la Jota de los quintos o Jota del Popó».  
Para iniciar la representación y pasar de unas composiciones a otras los dieciséis danzantes se colocan en dos hileras paralelas seguidos por los tres angélicos que van al final y se desplazan con un paso propio y particular, al son de una melodía básica que se repite a lo largo del desarrollo de la danza, hasta el momento de iniciar la composición de las figuras. Cuando estas ya están realizadas (en la parte religiosa) o están preparadas para realizarse (parte profana) y se ejecuta una melodía distinta a la anterior. Cada una de las composiciones profanas tiene, además de esas dos melodías, otra propia y particular que se toca mientras se desarrolla la composición. Las diez composiciones se ejecutan dos veces, una delante de la Iglesia y otra delante del ayuntamiento. Primero se representan las figuras religiosas (Altar mayor, Altar movible, las Andas, la Eme y el Pilón) y posteriormente las profanas (los oficios, el batán, la Rueda del Molino, las Muecas y el baile del Garrote) en ese orden. Los oficios son de gran valor documental ya que se utilizan las herramientas de los artesanos y agricultores.  
Aparte el hecho de que se represente la misma figura en ambos lados de la plaza da un dinamismo visual que consigue que toda la plaza pueda contemplarlo. Actualmente se termina con el «baile del garrote» en lugar de las «muecas» de esta forma se cierra el ciclo de forma redonda (termina igual que empezó), los danzantes salen por una calle distinta a la que entran y la Mojiganga finaliza, el final es muy emotivo la gente se levanta de sus asientos y aplaude con fervor, saben que pasaran otros siete años hasta que se vuelva a representar su Mojiganga.  
f) Organización, dedicación y financiación: el éxito de un evento depende del cumplimiento de los objetivos de la organización. Entre esos objetivos sin lugar a dudas se encuentra el conseguir la mayor asistencia posible de público potencial. Para lograr esto, es necesario trabajar durante la etapa de planificación encontrando una estrategia de difusión que llegue a la audiencia objetivo y les interese asistir a este evento.  
Principales canales de difusión que se quieren abordar para este evento: sitios web o blog, correo electrónico, redes sociales, correo directo, confección de folleto informativo o anuncios.  
Promoción: antes del evento.  
Planificación y calendarización de las acciones promocionales (a medida que se acerca la fecha del evento será más frecuente).  
Participación en eventos previos que nos sirva para hacer difusión también de nuestro evento.  
Actualización del sitio web o blog.  
Acciones en las redes sociales.  
g) Relación de los bienes muebles e inmuebles o entornos de interés vinculados:  
Se puede decir que la Mojiganga de Titaguas reúne características como valor histórico, artístico (por la plasticidad de sus cuadros y figuras representativas y teatrales), documental y etnológico.  
En relación con los entornos de interés vinculados a la Mojiganga cabe destacar que se representa en un núcleo histórico tradicional del municipio, como es la plaza de la Iglesia, concebido como lugar simbólico asociado a esa manifestación. Donde se encuentran edificios de relevancia arquitectónica como es la iglesia parroquial del Salvador, obra del siglo XVI. Y casas de arquitectura tradicional que rodean la plaza como por ejemplo la casa del tío Florencio (graneros).  
La banda de música municipal, La Lira, la cual interpreta y toca las melodías junto con la rondalla para la representación de la Mojiganga es de las más antiguas de la Comunitat Valenciana la cual fue fundada en 1840.  
Los elementos muebles que forman parte del bien cultural serian: la indumentaria tradicional de danzantes y maestros, instrumentos musicales de la banda y objetos propios de los oficios y la danza del garrote.  
Respecto a los elementos inmuebles seria la plaza, enmarcada por el Ayuntamiento, la Iglesia parroquial y la fuente central, es el lugar donde la Mojiganga tiene sentido pleno.  
  
5. Interpretación y simbolismo  
La Mojiganga no es un baile, es más bien una danza por su carácter ritual, simbolista y representativo. La distinción entre el concepto baile y danza, es que el baile solo persigue como fin el goce o diversión del que lo ejecuta y no pretende representar ni significar nada en especial con sus movimientos, las danzas por el contrario están sujetas a una finalidad definida, religiosa o profana, tienen algún simbolismo y representan algo concreto con sus combinaciones, se ejecutan en fechas especiales y en ellas intervienen un número fijo de componentes que además vestirán unos atuendos propios y particulares de tal danza (como se puede observar en las imágenes incluidas en esta ficha). Además acompaña de una música específica y tiene una fecha de ejecución determinada (muy representativa para el pueblo). Aparte tiene una peculiaridad y es que consta de dos partes bien diferenciadas, las cuales ya nos explican algo bien curioso. Era de mismo valor e importancia la parte religiosa y la parte profana para el pueblo, las hacían convivir en armonía y respeto y eran una clara muestra de su identidad. El carácter ritual de la Mojiganga se puede observar en la parte religiosa con la ascensión de la virgen, nos cuenta un hecho religioso que reunía a una población para contemplarlo. Los oficios tienen una simbología de representación gremial, los artesanos y agricultores solían encomendarse a los patronos para la protección del oficio y el cultivo.  
Principalmente eran las dos caras de una realidad humana, la creencia religiosa, la fe del pueblo, su patrón y la veneración a este y por otro lado el oficio y la agricultura propios de la comarca.  
La justificación de porque la Mojiganga no es un baile, sino más bien una danza por su carácter ritual ya que, según Fermín Pardo, José Ángel Jesús-María en su libro La música popular en la tradición valenciana, la Mojiganga cumple todas las características que señalan para las danzas rituales, que se encuentran en las siguientes citas:  
- «(...) son una serie de figuras coreográficas o mímicas»  
- «Está ceñida a un ritual determinado (?) en el que los movimientos y el orden de ejecución son fijos»  
- «Una indumentaria determinada y uniformada (?)»  
- «Siempre encontramos al maestro encargado de conservar y recordar los esquemas de las evoluciones y de los movimientos que son propios de estas danzas»  
- «Los datos de su ejecución también suelen ser fijos»  
  
6. Percepción e implicación de la población y grado de apertura a los públicos  
La fiesta de la Mojiganga tiene un valor sentimental y de arraigo cultural en la identidad del pueblo de Titaguas. Se representa desde tiempos inmemorables y así lo recuerdan los habitantes del pueblo.  
Para esta localidad la Mojiganga es su joyica más preciada y saben que solo la pueden disfrutar cada siete años lo cual le añade un valor de expectación tanto a nivel local, como a nivel comarcal y autonómico, acuden unas 2.000 personas a ver este evento. El espacio donde se representa (la plaza de la Iglesia) se llena y este hecho cada año ha ido a más, es un evento que nadie se quiere perder y que también atrae a visitantes que se desplazan hasta el municipio. Durante el año anterior a las Fiestas Gordas los danzantes, coordinados por el Maestro de danza, ensayan las distintas composiciones plásticas los fines de semana, Navidad, Pascua y verano.  
Aparte el municipio de Algemesí está hermanado con Titaguas uniéndoles el vínculo de su Muixeranga y la Mojiganga de Titaguas, en ambas representaciones la música tiene un gran valor. Desde el municipio de Titaguas siempre se hace una invitación a la población de Algemesí para este intercambio cultural. Aparte de publicaciones de artículos en prensa y difusión del evento para que todo aquel que quiera pueda visitar la localidad y contemplar dicha danza.  
  
7. Salvaguarda  
a) Protección administrativa: la Mojiganga actualmente está reconocida como un bien de relevancia local, que se le fue concedido el 23 de enero de 2012, Orden 3/2012. Se encuentra en la sección quinta (bienes inmateriales) publicado en el DOGV núm. 6713.  
Es patrimonio cultural porque es transmitido y recreado y existe consenso colectivo para escenificarlo y experimentarlo en el presente y para que tenga continuidad en el futuro. Además, en el patrimonio cultural inmaterial puede permanecer viva, a su vez, una experiencia estética en la que intervienen referencias sensoriales: auditivas y visuales.  
En cada representación se vela por la máxima difusión del evento, para acercarlo al mayor número de visitantes posibles para el disfrute de ver algo único que es representado con la exclusividad de cada siete años y de esta manera mantenerlo vivo.  
b) Agentes y metodologia de transmisión: Los principales agentes de transmisión son los documentos y las bibliografías que hacen referencia a dicha tradición, su práctica en el tiempo y la divulgación de la metodología de la Mojiganga a la hora de ser representada: indumentaria, cuadros de baile, protocolos y música.  
La práctica y ensayo de los danzantes del pueblo que se prestan a representarla cada siete años, cabe destacar que es una danza de gran esfuerzo físico para el que la representa y este hecho limita la edad para representarla.  
Un factor muy importante es la transmisión intergeneracional a lo largo del siglo XX, desde el maestro de danza Cipriano Martín y su hijo Jerónimo Martín, el tío Jérimo, junto a Ángel Polo, el tío Ángel el Vaquero, hasta los maestros y sus ayudantes actuales (Idefonso, Alfonso, M.ª Carmen e Irene). Los clavarios de 1978, encabezados por José Alfredo Polo y la Rondalla de Titaguas y todas aquellas personas mayores que ayudaron y animaron con sus recuerdos.  
La propia población de Titaguas que lo vive con gran emoción sin saltarse la cita a ver la Mojiganga y el traspaso de conocimientos de dicho baile generación tras generación inculcándola en los más jóvenes.  
Otro agente de transmisión muy importante son las autoridades de dicho municipio, que velan por mantener el folclore y el patrimonio cultural de su pueblo, para la transmisión y el conocimiento con distintos canales de difusión y reconocimiento autonómico. Y también son de gran importancia todos aquellos investigadores/as que de forma desinteresada han contribuido al estudio de esta danza como son: Salvador Seguí, Fermín Pardo, M.ª Teresa Oller y José Ángel Jesús-María que recopilaron toda la información de primera mano del maestro de danza y su ayudante en aquel momento y de todos los miembros de la rondalla que hicieron en 1979 la publicación «Danzas de Titaguas» en el núm. 2 de los Cuadernos de música folklórica valenciana (segunda época) del Instituto de Etnología de Valencia (Sección de folklore musical) y de la Institución.Alfonso El Magnánimo de la Diputación de Valencia.  
La preservación del patrimonio inmaterial se caracteriza por un esfuerzo organizado y continuado por parte de determinados colectivos locales a veces, con la impronta de personas concretas y destacadas del ámbito local. En toda comunidad existen organizaciones específicas, formales o informales, responsables de su mantenimiento y perpetuación. En el caso de Titaguas ha sido la Asociación Cultural Amigos de la Música y el Folklore de Titaguas junto a la Rondalla y el Ayuntamiento  
c) Otras acciones de salvaguarda: Las comunidades y grupos poseedores del patrimonio cultural inmaterial dada la naturaleza de este tipo de Patrimonio, están directamente involucrados en su salvaguarda y búsqueda de posibilidades de continuidad. Teniendo en cuenta que la danza de la Mojiganga es un bien inmaterial que se representa y se transmite a través de su visualización con un conocimiento divulgativo, las acciones más correctas para su preservación serian la difusión máxima para el disfrute de un mayor número de personas.  
Los intercambios culturales y hermanamientos como el que ya tiene dicho baile con La nova Muixeranga de Algemesí, serian muy propicios para poder disfrutar la representación de la Mojiganga en más territorios de la comunidad y conseguir ser así un transmisor vivo y bien documentado de un valor etnográfico. La Mojiganga es de Titaguas pero también de todos los valencianos y valencianas.  
Otra acción de salvaguarda y protección es, agrupar todos los documentos históricos y etnográficos, bibliografías, audiovisuales, conocimientos populares relacionados con la Mojiganga de Titaguas para la consulta y la documentación de dicha tradición, con acceso público.  
En agosto de 2016 se inauguró una exposición permanente en el municipio, en el Museo Don Simón de Rojas Clemente y Rubio con el objetivo de divulgar dicho baile entre los turistas que visitaron el municipio en esos días. La exposición se compone de un audiovisual donde se podía contemplar y escuchar toda la danza, unos paneles explicativos de dicha danza, unos paneles fotográficos de todos los cuadros que se representan en la Mojiganga y unas vitrinas con una muestra de los objetos tradicionales de os oficios representados en la danza.  
d) Identificación de riesgos y diagnostico: Cada manifestación cultural se desvirtúa y pierde su vitalidad si no se logra que su dimensión material permanezca siempre relacionada con las personas o con los grupos a través de las habilidades adquiridas a lo largo del tiempo, cosa que con la Mojiganga de Titaguas no ha ocurrido. Ya que se continúa reproduciendo siempre igual, gracias a los maestros de danza y sus ayudantes los cuales forman parte de la Asociación Cultural Amigos de la música y el folclore de Titaguas y que con su actuación velan para que no desaparezca.  
El tratamiento de este singular patrimonio cultural exige, más que ningún otro, además del consenso con los portadores de la tradición, un consistente trabajo de colaboración entre las administraciones implicadas, destacando la importancia de los Entes Locales y de las instituciones religiosas y civiles (formales e informales), en Titaguas tanto la asociación cultural como los agentes locales y las instituciones trabajan unidas para la preservación de la Mojiganga.  
Sería muy difícil su desaparición ya que hay un grado muy alto de implicación con la fiesta desde varios colectivos del pueblo, tanto la Asociación Cultural, como la banda de música, la rondalla, las autoridades y la población de Titaguas.  
La Mojiganga ha llegado hasta nuestros días gracias a la transmisión intergeneracional, de dos personajes muy queridos en el municipio, «El tío Jérimo» y «El tío Ángel el Vaquero» y todos los mayores que decidieron pasar el relevo cultural a la población más joven.  
e) Objetivos, estrategias, y acciones propuestas para la salvaguarda: El principal objetivo es proteger y preservar la Mojiganga para su divulgación en todo el territorio y que un mayor número de públicos puedan disfrutarla y conocer el folclore y la tradición de Titaguas y de la Comunitat Valenciana.  
Es parte del patrimonio cultural de este municipio y de toda la Comunitat Valenciana. Dentro de las estrategias de preservación de este bien inmaterial, está la exposición permanente que se inauguró en agosto de 2016 en el Museo municipal. Para que todo aquel que visite Titaguas en cualquier época del año pueda visitarla y conocer la Mojiganga.  
En la exposición se pueden encontrar paneles explicativos de la Mojiganga bien detallados, paneles fotográficos donde se pueden contemplar las distintas figuras tanto religiosas como profanas (oficios) que realizan los danzantes, la indumentaria tradicional, vitrinas donde se muestran los objetos que se usan en la parte de los oficios y un audiovisual de la danza entera. Se quiere luchar por conseguir una mayor difusión del evento y mejorar su organización. Para ello se quiere invertir en publicidad, en alquilar equipos para un mejor disfrute del evento y en difundir la exposición con fotografías, audiovisuales y vestimentas de esta danza.  
También existe el compromiso de los maestros de danza y del grupo de danzantes de la Mojiganga de representar siempre la danza entera, tanto si es dentro de la localidad como fuera de ella, en un entorno semejante a la plaza de Titaguas y por supuesto el compromiso del ayuntamiento de velar por su protección administrativa.  
  
8. Valoración y justificación de la declaración  
Con respecto a la valoración del bien inmaterial hay que decir que es un bien patrimonial del municipio el cual se lleva representando sin interrupción y de la misma forma sin variaciones estructurales ni en los elementos ni en los procesos de representación. Mencionar que se modificó con motivo de la integración de las mujeres en 2009 a dicha representación.  
La Mojiganga es un bien intangible que se ha transmitido de forma intergeneracional de forma completa, a través de documentación histórica del propio pueblo gracias a la Asociación Cultural Amigos de la Música y el Folklore de Titaguas y del propio ayuntamiento con labores de investigación.  
Aparte de ser una danza muy rica en elementos históricos, etnológicos, artísticos y estéticos cabe destacar los objetos tradicionales que en ella aparecen que siempre han sido los mismos, la indumentaria y la música que se interpreta, nunca ha sufrido una modificación por demandas de públicos foráneos para tener una mayor repercusión. La representación de la Mojiganga ya de por si tiene una belleza estética y cultural suficiente por este motivo no necesita nada más que la magnifique.  
Se representa en un entorno socio-cultural muy importante para el pueblo la plaza principal donde se ubica la Iglesia y el Ayuntamiento siendo este lugar el núcleo histórico del municipio. Hay que destacar el valor del municipio, de sus gentes y de sus autoridades locales por mantener viva esta representación documental de un elemento muy Valenciano como es el originario «Ball de Valencians» del que deriva la Mojiganga de Titaguas. Este tipo de patrimonio se preserva gracias a la tradición y el folklore del pueblo pero sin una expectación de distintos públicos no cumple en definitiva una de sus funciones más importantes como es la de compartir la cultura, defenderla y fomentarla en todo el territorio al que pertenece.  
En la danza de la Mojiganga encontramos que el principio de respeto a los derechos humanos se cumple con la integración de las mujeres a la danza en 2009. Hay que destacar también que en esta danza participan: mujeres, niños, niñas y hombres en hermandad, en igualdad de condiciones y en todos los cargos tanto como maestros/as de danza como danzantes.  
Respecto al principio de respeto mutuo entre comunidades decir que, la Mojiganga tiene hermandad con otras Muixerangas de la Comunidad Valenciana e intencionalidad de intercambio de experiencias con otras comunidades donde se practican danzas similares. El grupo se ha desplazado en varias ocasiones para mostrar la danza en encuentros de folclore y tradición.  
Mencionar también las principales características del PCI (patrimonio cultural inmaterial):  
- Rememorado y experimentado en tiempo presente  
- Transmitido y recreado  
- Vivenciado con emociones sensoriales



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML