Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 7562, del 02-07-2015 (2015/5912)

RESOLUCIÓ de 12 de maig 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient per a complementar la declaració de Bé d'Interés Cultural del Reial Monestir de la Trinitat de la ciutat de València, a fi d'adaptar-la a les determinacions exigides per la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7562

Data del DOGV
:   02-07-2015

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2015/5912

CVE


Data del document
:   12-05-2015

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))
    * [Conselleria d'Educació, Cultura i Esport](javascript:void(0))

RESOLUCIÓ de 12 de maig 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient per a complementar la declaració de Bé d'Interés Cultural del Reial Monestir de la Trinitat de la ciutat de València, a fi d'adaptar-la a les determinacions exigides per la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià. [2015/5912]  
El Reial Monestir de la Trinitat de València va ser declarat Monument Historicoartístic per Reial Decret 4054/1982, 22 de desembre (BOE 04.02.83), i va passar a tindre la consideració i denominació de Bé d'Interés Cultural en virtut del que establix la disposició addicional primera de la Llei 16/1985, de 25 de juny, de Patrimoni Històric Espanyol.  
La disposició addicional primera de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, considera béns d'interés cultural integrants del patrimoni cultural valencià tots els béns existents en el territori de la Comunitat Valenciana que a l'entrada en vigor d'esta llei, hagen sigut declarats com a tals a l'empara de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, tant per mitjà d'expedient individualitzat, com en virtut del que establix l'article 40.2 de la mencionada llei.  
  
La disposició transitòria primera de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, faculta la conselleria competent en matèria de cultura per a complementar les declaracions produïdes abans de l'entrada en vigor, a fi d'adaptar-ne el contingut als requisits que s'hi establixen.  
Considerant el que disposen els articles 27 i 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, i de conformitat amb la proposta elevada per la Direcció General de Cultura i els seus servicis tècnics, és procedent complementar amb vista a la seua millora tutelar la declaració de Bé d'Interés Cultural del Reial Monestir de la Trinitat de València.  
En conseqüència, esta conselleria, en l'exercici de les competències que li conferix la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, i el Decret 140/2014, de 5 de setembre, del Consell de la Generalitat, pel qual s'aprova el Reglament Orgànic i Funcional de la Conselleria d'Educació, Cultura, i Esport, resol:  
  
Primer  
Incoar l'expedient per a complementar la declaració de Bé d'Interés Cultural del Reial Monestir de la Trinitat de València, adaptant-la a les determinacions exigides per la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per mitjà de la determinació o definició de les parts integrants que conformen el monument, i la relació o inventari dels béns mobles que té incorporats en l'actualitat com a pertinences i accessoris, amb l'adscripció d'estos últims a la secció de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià que millor s'acomode a la seua naturalesa i valor cultural específic, i encomanar-ne la tramitació a la Direcció General de Cultura de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport.  
  
S'assumix i incorpora íntegrament com a entorn de protecció del bé a efectes tutelars, el ja definit en el Pla de Reforma Interior de l'Àrea del Convent de la Trinitat, aprovat definitivament per acord plenari de l'Ajuntament de València de data 31 d'octubre de 1997, així com la normativa de protecció que este conté, sense perjuí que este instrument d'ordenació es troba pendent de convalidació patrimonial als efectes previstos en la disposició transitòria segona, in fine, de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
  
Segon  
Notificar la present resolució, en compliment del que establix l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, als interessats i a l'Ajuntament de València, i fer-los saber que, de conformitat amb el que establix l'article 35, la realització de qualsevol actuació en el monument haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport. Les intervencions en l'entorn de protecció s'ajustaran, en el marc del que establix l'esmentat article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, al que disposa el Pla de Reforma Interior de l'Àrea del Convent de la Trinitat, aprovat definitivament per acord plenari de l'Ajuntament de València de data 31 d'octubre de 1997.  
  
  
Tercer  
Que, en compliment del que s'establix en l'article 27 de la llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural, dependent de l'Administració General de l'Estat, per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat de València amb el mateix fi.  
  
Quart  
D'acord amb el que preveu l'article 86 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de Règim Jurídic de les Administracions Públiques i del Procediment Administratiu Comú, i l'article 27.6 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, obrir període d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura, av. de la Constitució, núm. 284, de València.  
  
  
Quint  
Que esta resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 12 de maig 2015.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANNEX I  
Descripció del Reial Monestir de la Trinitat i   
dades historicoartístiques  
  
1. Denominació:  
Reial Monestir de la Trinitat  
  
2. Localització:  
a) Comunitat autònoma: Comunitat Valenciana  
b) Província: València  
c) Municipi: València  
  
3. Ressenya històrica i descripció arquitectònica del Monestir de la Santíssima Trinitat.  
El Reial Monestir de Clarisses de la Santíssima Trinitat de València és un edifici de notable importància històrica. Va ser fundat per la reina Maria de Castella, consort d'Alfons V el Magnànim i regent del regne. La reina va fer construir en el claustre la seua sepultura, i hi està enterrada. Durant la segona mitat del segle XV i el començament de la centúria següent el monestir va viure una etapa d'especial esplendor i va ser un autèntic focus cultural i religiós de la ciutat de València. Mostra significativa d'això és que durant esta època fou abadessa del monestir la cèlebre escriptora sor Isabel de Villena i metge de la comunitat el famós poeta Jaume Roig, o que professara i fóra sepultada allí Maria d'Aragó, filla natural del rei Ferran el Catòlic. El viatger i reputat humanista alemany Jeroni Münzer, després de visitar València en 1494, va assenyalar referint-se al monestir que «Nunc vi iglesia tal, según la cantidad de ricos y magníficos retablos y ornamentos con que está decorada. Causa este espectáculo la mayor admiración».  
Però la importància d'este monestir no radica únicament en els seus records històrics, en la secular continuïtat de la fundació o en les valuoses restes d'art moble que, a pesar de les pèrdues, encara custodia. La seua arquitectura té un valor equiparable al que va aconseguir la reconeguda producció literària dels escriptors esmentats que es van relacionar amb este monestir. La construcció de l'edifici va comportar una àmplia sèrie de noves experiències arquitectòniques que el convertixen en una peça clau per a l'adequada comprensió de l'arquitectura valenciana del quatre-cents, de la renovació de les tècniques constructives que es va produir en este període i de l'inici de l'estereotomia moderna. La tímida presència d'esta important arquitectura en la història de l'art valencià es pot explicar, potser, per la rigorosa i exemplar clausura del monestir.  
  
Es tenen notícies documentals de l'existència, en el mateix solar del monestir, d'un convent trinitari establit en 1256 per a l'atenció d'un hospital posat sota l'advocació de sant Guillem. Les empremtes d'esta primera fundació són escasses. Com es pot veure en el plànol de València de Tosca, de 1704, la zona on estava situat el monestir es deia raval de Sant Guillem encara en eixa data.  
  
Maria de Castella, volent fundar un monestir de religioses de Santa Clara, a les quals era molt afecta, en el privilegiat emplaçament del convent trinitari (ja que estava situat al costat dels jardins del palau reial, on ella habitava), va aconseguir la supressió de la comunitat trinitària per butles pontifícies datades en 1443 i 1445. Durant este últim any la reina va portar a València la comunitat del convent de Santa Clara de Gandia, allotjada provisionalment en les antigues dependències del convent mentres es projectava i construïa un nou edifici. Un plànol del segle díhuit que es conserva a l'arxiu del monestir, i que en deu copiar un altre anterior, mostra la disposició de la planta del convent trescentista. Este era prou més menut i tenia una distribució que no es va aprofitar per al que es va construir després. El solar del monestir es va ampliar considerablement amb la compra d'horts veïns. Les obres començaren, amb una solemne cerimònia, el 9 de juliol de 1445. La mateixa reina va posar la primera pedra i hi va deixar davall el seu anell. Va beneir l'obra el bisbe de València, el titular de la qual, ja a Roma, era el cardenal Alfons de Borja, que més tard seria papa amb el nom de Calixt III.  
  
L'obra degué començar amb ímpetu. La reina personalment va ajudar-hi amb generositat i va aconseguir del papa Eugeni IV certes indulgències per als que feren donatius per a l'obra. En l'extensíssim llibre de benefactors del monestir està retratada tota la societat valenciana de mitjan del segle XV, assenyalats per oficis, fent donatius per a la construcció. Les cròniques del monestir fan suposar que degué construir-se primer l'església i el sepulcre de la reina (cosa que, segurament, considerant la permanència del rei a Nàpols, va ser una de les principals motivacions de la fundació).  
Morta la reina en 1458 i enterrada al monestir, el cronista Agustí Sales indica que «va quedar imperfecta la gran obra de la claustra». L'obra degué rebre un nou impuls durant l'abadiat de sor Isabel de Villena (1463-1490) en el qual ?segons el Llibre de títols del monestir- es va pavimentar l'església i es van construir els claustres i els dormitoris, la cuina, la bugaderia i el pòrtic anterior a l'església.  
A principis del segle XVII, Maria de Corella, comtessa de La Puebla, va enriquir el monestir amb valuoses obres d'art, i entre 1695 i 1700 l'església va ser revestida interiorment amb una sumptuosa decoració barroca.  
La guerra del Francés va ser l'inici d'un període de decadència del monestir que arriba fins als nostres dies. La ubicació del conjunt monàstic, extramurs de la ciutat i vora el llit del riu Túria, sens dubte no ha sigut aliena als nombrosos danys que ha patit: des de bombardejos i saquejos en conjuntures bèl·liques fins a riuades ?se'n compten almenys set importants?, i tot això ha afectat greument la seua fàbrica i els béns mobles. En el segle XIX la política desamortitzadora va privar el monestir de les seues rendes. Durant el segle XX es van produir novament grans danys en l'última guerra civil de 1936 i la riuada de 1957. A pesar de les restauracions dutes a terme pel Ministeri d'Obres Públiques fa uns anys, dirigides per l'arquitecte José Luis Lena, són moltes les parts del monestir que exigixen una urgent restauració i posada en valor. Entre les parts perdudes o danyades, cal assenyalar una de les cobertes medievals del dormitori (refeta amb més senzillesa en el segle XIX), molts dels teginats de distintes dependències, i el claustre de l'entrada.  
  
El monestir s'ordena al voltant d'un claustre de planta rectangular i de dos pisos. El claustre baix està compost per una nau de huit arcs ogivals en el costat major i set en el menor. La galeria inferior, construïda amb pedra d'excel·lent talla, està coberta amb voltes de creueria simple amb nervis de pedra que arranquen netament del mur, sense impostes. La plementeria està emblanquinada i deu ser de rajola. La desornamentada expressió d'esta arquitectura i el discret i elegant motluratge assenyalen que la reconeguda harmonia d'este claustre es deu a la seua pulcra factura i a la seua cuidada proporció.  
L'església se situa en paral·lel a la galeria sud. És de nau única, amb cinc trams, capelles disposades entre els contraforts i capçalera huitavada. Està coberta amb voltes de creueria amb plement de pedra tallada. Les claus, les arrancades i els encontres dels nervis mantenen en perfecte estat de conservació la policromia original. La clau de l'absis representa la Trinitat, i a partir de les claus, en els nervis, hi ha pintats dragons amb la boca oberta.  
L'església gòtica queda oculta a l'interior per un revestiment barroc cobert per voltes de mig punt de rajola amb llunetes. Les voltes medievals únicament es poden observar des de l'extradós de les voltes barroques de la nau. Les noves voltes de les capelles laterals es van fer molt més baixes per a permetre la cabuda d'una tribuna a la qual s'accedix des del cor alt. El professor Bérchez considera este revestiment com el darrer estadi del decorativisme barroc de finals del segle XVII, ja que hi ha un ús contingut del fullatge que dóna lloc a silencis del mur, d'estucada superfície blanquinosa. Cal destacar la finestra del cor, amb una gran càrrega ornamental, flanquejada per estilitzats estípits que evoquen els de Francisco Padilla a Sant Doménec. El retaule, neoclàssic, va substituir el perdut durant la guerra d'Independència. En els dos trams dels peus se situen els dos cors, alt i baix. El superior descansa sobre una volta de creueria que recolza en mènsules elegantment motlurades. Com que els cors estan als peus de l'església l'entrada del poble al temple és lateral, per mitjà d'una portada, orientada al sud, de la qual es parlarà després.  
  
Peces d'especial interés constructiu són les dependències utilitzades com a sagristies. La sobresagristia del costat de l'epístola (primitivament, segons la tradició, tribuna de la reina) està coberta amb una volta arestada, que sembla de rajoles, de cinc trams i costats desiguals, agramillades i amb forma de ve, a la manera de la més rigorosa estereotomia en pedra, solució que es repetix en les arestes de la plementeria de la volta de la sagristia del costat de l'evangeli.  
El sepulcre de la reina Maria, davall un arcosoli format per un arc conopial decorat amb fulles de card i flanquejat per pinacles, se situa en la galeria sud del claustre, en la part corresponent al costat de l'evangeli de l'església. La finíssima talla del sepulcre exhibix tres medallons que representen escuts amb les armes reials d'Aragó i Sicília al centre i de Castella als laterals, i dos més menuts als extrems que representen un lliri de tres tiges i una olla fumejant sobre un trespeus, símbols potser de la Santíssima Trinitat.  
  
La sala capitular té un accés des de la galeria est. És un espai únic, de planta quadrada, cobert amb volta de creueria simple, molt rebaixada, tancada amb una clau que porta tallat el rostre de Crist. La plementeria està formada per voltes de rajoles, deixades vistes, de traçat igualment molt rebaixat.  
La galeria oest dóna accés a la bugaderia, al refectori, a la cuina i al corredor pel qual s'accedix als locutoris. Totes estes dependències tenen molt més interés arquitectònic del que es podria suposar pel seu ús o dimensions. L'accés a la bugaderia es produïx per mitjà d'un arc de mig punt, de pedra, disposat en un forçadíssim biaix de prop de seixanta graus. Una de les voltes d'esta dependència és una volta arestada de huit costats que, per estar emblanquinada, se suposa de rajola. El refectori és una esplèndida sala de planta rectangular i cinc crugies coberta amb rebaixades, però convencionals, voltes de creueria simple, amb nervis de pedra que arranquen de mènsules motlurades i plementeria de rajola disposada a plec de llibre. El corredor que comunica amb els locutoris presenta una volta de rajola que al girar en planta provoca un arc de racó de claustre correctament aparellat amb pedra. Un dels locutoris es resol en la sala interior amb una volta per aresta de pedra, de planta rectangular. L'obertura del locutori persistix en la mateixa ostentació de domini del tall de la pedra disposant un arc allindanat en forçat (i segurament innecessari) biaix. En este sentit, l'escala d'accés al claustre alt, en la galeria sud, s'erigix en una peça excepcional i autèntica obra mestra pel que fa a l'art de tallar pedres. Amb volta per aresta aparellada a la moderna ja en el descans inicial, emergix amb un inusitat impuls ascendent el voltam tubular, en realitat una atrevida decenda de cava en la terminologia dels tractadistes de l'estereotomia renaixentista, la qual connecta amb el pis superior ?en bona lògica de picapedreria- a través d'un poderós capalçat. Els dormitoris se situen en les crugies nord i oest, una de les quals conserva la coberta medieval original d'encavallada d'entrecinta. En l'encontre de les dos naus se situa la capella de la Mare de Déu de la Vetla amb volta bufada de rajola.  
  
Les entrades al monestir se situen en el front que dóna al riu, per l'antic claustre. S'accedix des d'este a l'església per una magnífica portada configurada per pinacles atirantats que flanquegen nou arquivoltes recollides per un arc conopial amb fulles de card i magolla en l'àpex, semblant a la de les portades de la Llotja de la ciutat. En el timpà hi ha una reproducció d'un tondo de ceràmica (l'original del qual es conserva). A la dreta del pati se situaven les habitacions de la reina i per l'esquerra s'arriba a un pati amb amplis arcs, a la manera dels característics medievals valencians. En este pati se situa l'entrada al convent (que ha degut ser molt reformada). La porta reglar es degué localitzar inicialment en la planta alta, a què s'accediria a través d'una escala en angle hui transformada en una altra tancada en caixa. La porta de carros es produiria per este pati.  
L'interés arquitectònic del monestir de la Trinitat radica, especialment, en l'avantguardista experimentació tècnica i formal de les seues fàbriques, les quals suposen el pas d'una estereotomia gòtica a una altra plenament renaixentista. Les distintes peces del conjunt monàstic mostren el discórrer, sense greus cesures, d'un gòtic tècnicament clàssic, o d'un tardogòtic representat per arcs en biaix i voltes arestades formades per la intersecció de complexes superfícies de revolució, als arcs de racó de claustre, a les decendes de cava i a les voltes per aresta i esquifades. Estes últimes peces corresponen a l'estereotomia de l'esfera i són plenament renaixentistes. Prova d'això és que només es van divulgar, al mateix temps que els tractats de l'art de tallar pedres, a mitjan segle XVI.  
La primera notícia arreplegada que coneixem sobre un mestre d'obres en el monestir és del ja esmentat llibre de benefactors, que es custodia en el mateix arxiu del monestir, i en què figuren les persones que van contribuir entre 1446 i 1449 per a la fàbrica. Figura en primer lloc la reina, seguida de moltes altres persones conegudes del moment, com mossén Ausiàs March, cavaller, o com el metge de la comunitat Jaume Roig. En esta relació apareixen Antoni Dalmau, pedrapiquer, mestre de l'obra, i Joanet Dalmau, fill del mestre de l'obra.  
  
Antoni Dalmau va ser un prestigiós escultor i mestre d'obres. Va ser mestre d'obres de la Seu i va donar forma, cap a 1442, a l'antiga fatxada-retaule d'alabastre del rerecor de la catedral. Va projectar la difícil i mai realitzada espiga del coronament del Miquelet.  
Pareix que per la seua prompta mort Dalmau únicament va poder realitzar les traces generals del conjunt monàstic i, potser, en cas de confirmar-se el procés d'obres que suggerixen les cròniques, iniciar l'església i el refectori. Estes obres són de pulcra factura i exquisida sensibilitat. No obstant això, com que seguixen les tècniques constructives del gòtic clàssic ?voltes nervades i arrancades de creueries impostades- deuen ser les més antigues del conjunt. Obra de finíssima talla, potser de les mateixes mans de Dalmau, seria la tomba de la reina Maria. El fet de ser de fina pedra arenisca i no d'alabastre pot atribuir-se a la voluntat de la reina que va voler ser enterrada descalça i vestida de basta estamenya, amb l'hàbit de l'orde de sant Francesc.  
La segona notícia sobre un mestre d'obres relacionat amb el monestir la proporciona el Dietari del capellà d'Alfons el Magnànim. Melcior Miralles, a qui se n'ha atribuït l'autoria, titula el capítol LXIII «De la brega de mestre Biulaygua». L'autor narra que este mestre d'obres havia matat un home a València, per la qual cosa va fugir a Castella. A la tornada, la seua dona va criar gratuïtament la filla del mestre racional Guillem Saera. Este fet li va permetre gaudir del favor de la dita autoritat i li va donar ocasió de tornar a treballar en la ciutat.  
Gràcies a la curiosa història de Francesc Martí Biulaygua, Melcior Miralles ens informa dels treballs de Biulaygua en la sala capitular del monestir de la Trinitat i, per tant, en la inseparable obra del claustre. El dietarista dóna una relació de les més importants obres del mestre i el qualifica com a molt sabut e sobtil mestre de vila. Este elogi el repetix únicament, i en menor grau, referint-se al famós mestre Pere Compte. Al relacionar les seues obres i càrrecs indica que fou obrer de la ciutat, de la Seu, de la Trinitat de Santa Clara, de Valldecrist, de Portaceli, de Sant Jeroni, de la Mare de Déu de Murta i quasi de totes les obres de València.  
  
A Francesc Martí, mestre obrer, se li poden atribuir els curiosos voltams formats per voltes arestades de rajola existents en el monestir. Este tipus de voltes, de gran fortuna en l'arquitectura valenciana de començaments del segle XVI, pareixen la traducció a la rajola de les experiències formals dutes a terme en pedra pel mestre piquer Francesc Baldomar des de 1440.  
  
  
ANNEX II  
Determinació de les parts integrants que conformen el monument i relació dels béns mobles que té incorporats amb l'adscripció a la secció de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià que millor s'acomoda a la seua naturalesa i valor cultural específic  
  
  
Primer. Parts integrants  
Ala sud. Església monacal  
  
Estructura gòtica. Voltes de creueria i arcs gòtics  
Estructura i revestiment decoratiu barroc. Voltes de canó  
  
Planta baixa  
Nau principal, capelles laterals  
Portades exteriors  
Reresagrari  
Portades barroques del presbiteri  
Escales (de caragol, amb cúpula i espitlleres des de la sagristia, longitudinal amb volta de canó amb accés des del claustre)  
Sagristia nova  
Retaule neoclàssic  
Làpides d'enterraments  
Cor baix en clausura amb armaris de relíquies  
Pintures murals i clau del cor baix de clausura  
Cor baix en la nau principal  
Cambres per a confessió i trasters  
Sepulcre de la reina Maria que dóna al claustre  
Portades  
  
Planta primera  
Cor alt  
Escala de quatre trams d'accés a la coberta  
Oratoris tribunes amb accés des del claustre  
Corredors superiors amb voltes per aresta i creueria, orgue  
Cambres amb accés des del claustre  
Portada barroca que dóna al claustre  
Obertures i rosetons  
  
Coberta  
Escala de caragol d'accés al campanar  
Campanar gòtic  
Cambres  
Ala nord i cantó amb l'ala est  
  
Planta baixa  
Sala inferior  
Altar ceràmic que dóna al claustre  
  
Planta primera  
Dormitori de les monges  
Obertures (excepte les de la segona mitat del segle XX). Festejador  
Pati amb edificis auxiliars amb accés des del carrer Alboraia  
Coberta de dos aiguavessos de fusta d'encavallada d'entrecinta s. XV  
  
Ala est  
  
Planta baixa  
Sales planta baixa  
Sala capitular antiga, amb volta i clau amb decoració en relleu de Crist Glorificat  
Sagristia vella. Torns  
Obertures  
  
Planta primera  
Antic noviciat  
Saletes  
Escales d'accés a cambres  
  
Planta cambres  
  
Cambres i escales  
  
Ala oest i cantó amb l'ala nord  
Planta baixa  
  
Refectori (suports petris de les taules, porta, escala i púlpit de lectura, obertures)  
Passatge d'entrada des del rerecor  
Passatge des de cantó oest del claustre amb volta de canó  
  
Cuina amb gran ximenera (hui tapiada)  
Obertures  
  
Planta primera  
Dormitori de les monges  
Oratori i altar de la Mare de Déu de la Vetla i saletes  
Coberta de fusta de dos aiguavessos principis s. XIX  
Obertures (excepte les de la segona mitat del segle XX)  
Saletes  
  
Planta segona  
Porxes (sobre l'oratori de la Mare de Déu de la Vetla i saletes)  
Coberta de fusta inclinada d'un aiguavés  
  
Claustre:  
Planta baixa  
Voltes de creueria gòtiques  
Arcades d'arcs apuntats  
Murets  
Paviment  
Pou, parterres enjardinats  
  
Planta primera  
Pilars octogonals planta superior  
Muret barana  
Coberta de fusta i teula àrab inclinada  
  
Cantó entre l'ala sud i l'ala oest, i ampliació s. XIX.  
  
Planta baixa  
Cuina de servici i rebost, amb volta i clau  
Corredor del torn  
Locutoris, porteria i torn, escala cegada  
Vestíbul d'accés  
Pati, hui cobert, amb escala i pou  
Escala  
Magatzems i carbonera  
  
Planta primera  
  
Sala capitular nova  
Sala arxiu  
Corredors  
Saletes  
Obertures  
  
Ampliació: edifici de quatre plantes que recau a l'hort  
Planta baixa  
Magatzems  
Safareig  
Porxes de l'hort i galliner  
  
Entresòl  
Sales de treball i de costura  
  
Planta primera  
Abadiat  
Oratori de l'Assumpta  
Infermeria  
  
Planta segona  
Dormitori de les monges amb finestra amb banc  
  
Pati posterior  
  
Panteó neogòtic  
Jardí i horta (hui cimentada impròpiament)  
Pati col·legi  
Magatzems voltats vora el panteó  
Refugi antiaeri  
  
Pati d'accés  
Pati  
Porxes  
Vivendes que donen al carrer de la Trinitat  
Escala de quatre trams d'accés a vivendes i apartament del capellà  
  
  
En tot el monument:  
  
Mur tàpia perimetral de protecció del conjunt monacal  
Paviments del segle XV a principis del XX  
Sòcols i ampits de taulellets del segle XV a principis del XX  
Fusteries  
  
  
Segon. Elements integrants de caràcter ornamental  
Els números d'identificació dels elements que s'indiquen corresponen a les fitxes del Servici Valencià d'Inventaris.  
  
Fatxada principal  
Núm. ident. 46.15.250-001-0296.00. Portada gòtica. Portada d'accés principal a l'església des del carrer de la Trinitat. Tallada en pedra i policromada, primera mitat del s. XV. Atribuïda al mestre d'obres Pere Compte. València. Núm. ident. 46.15.250-001-0296.01. Portada i tondo ceràmic. Reproducció del s. XX. 1984. Manises. Núm. ident. 46.15.250-001-0296.02.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0297. Porta d'accés principal a l'església. Fusta i ferro forjat. Part dels ferratges originals. Anònim valencià. S. XVI.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0298. Portada amb arc en ogiva. Pedra tallada. Picapedreria. Primera mitat del s. XV. Entre portada principal d'accés a l'església i portada d'accés a la tribuna de la reina Maria.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0299. Porta d'accés lateral a l'església, de l'anterior arc en ogiva, des de l'exterior costat de l'epístola de l'església. Fusta i ferro forjat. Anònim valencià. S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0300. Portada d'accés exterior a la tribuna de la reina Maria d'Aragó, amb forma d'arc conopial. Pedra tallada. Picapedreria. Primera mitat del s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0302. Òculs amb traceria gòtica. Arquitectura. Pedra tallada. Algeps cristal·litzat. Mitjan del s. XV. N'hi ha dos, un sobre la porta lateral i un altre entre les dos portades de la fatxada.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0303. Finestra amb traceria gòtica. Arquitectura. Escultura. Pedra tallada. Algeps cristal·litzat tallat. Primera mitat del s. XV.  
  
En el campanar, tres campanes: Santa Bàrbara, núm. ident. 46.15.250-001-0304, i Sant Miquel, núm. ident. 46.15.250-001-0305, ambdós foses en 1816, pesen respectivament 96 i 207 kg, com a parts integrants de l'edifici, i una tercera, fosa en 1975, anomenada Amparito, amb cigonyal i corda d'acer.  
  
Església  
Núm. ident. 46.15.250-001-0306.00. Conjunt de sis claus gòtiques. Escultura. Pedra tallada, policromada i daurada. Mitjan del s. XV. El núm. ident. 46.15.250-001-0306.01 representa la Santíssima Trinitat en tron de gràcia. Clau central del presbiteri (alt relleu i més gran). Els núm. d'ident. 46.15.250-001-0306.02 a 46.15.250-001-0306.06 representen el rostre de Crist Glorificat. Situades en cada un dels cinc trams de la volta de la nau gòtica.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0307. Pintura mural. Representen serps o dragons amb escates eriçades i boques obertes. Mitjan del s. XV. En totes les creueries de la nau major gòtica.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0308. Fragments de decoració gòtica en els arcs. Arquitectura. Escultura en relleu. Pedra tallada. A un costat i a l'altre de l'arc en la part superior. Tribuna de la reina Maria. Segona mitat s. XV. N'hi ha dos.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0309. Quatre mènsules gòtiques de les nervadures de la tribuna de la reina Maria d'Aragó, costat de l'epístola de l'església. Arquitectura. Escultura en relleu. Pedra tallada. Segona mitat del s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0310. Fragment de pintura mural en la nervadura de l'arc gòtic esquerre posterior a l'orgue de l'església. En la tribuna del costat de l'epístola. Segona mitat s. XV.  
  
Dos portades barroques en el presbiteri: costat de l'evangeli, núm. ident. 46.15.250-001-0311, portada barroca amb escut coronat i armes de la reina Maria d'Aragó i de Castella, amb columnes salomòniques i sobre estes flamers. I costat de l'epístola, núm. ident. 46.15.250-001-0312, portada barroca coronada per l'Esperit Sant, amb columnes salomòniques i sobre estes flamers. En les dos, pedra de Godella tallada i llavorada en les bases de les columnes. Algeps tallat, incís, daurat i policromat. Autor, Felip Serrano, mestre d'obres valencià. 1695-1700.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0313. Presbiteri, altar major. Retaule neoclàssic d'obra, tallat, estucat, polit, daurat a l'aigua, platejat i policromat. Segona mitat del s. XIX. Cap a 1862.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0314. Presbiteri. Retaule de l'altar major. Tabernacle per a l'exposició eucarística. Fusteria i escultura en relleu. Fusta estucada, policromada, daurada i platejada. Cap a 1862.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0315.00. Decoració escultòrica barroca de l'església. Des de les voltes de presbiteri, nau i cors fins al sòcol de pedra de l'església. Arrebossat motlurat, tallat, daurat, platejat i policromat. Entre 1695-1700. Autor, Felip Serrano, mestre d'obres valencià. Núm. ident. 46.15.250-001-0315.01 a 46.15.250-001-0315.14.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0316. Taulellet paviment amb motius decoratius, vegetals i geomètrics del reresagrari de l'església. Esmalt i pigments sobre argila. Diferents sèries de taulellets combinades: de quart ornat en blau cobalt, taulellet quadrat en blau cobalt amb fons blanc, combinats amb taulellet monocrom en blanc; probablement són els d'origen, i podríem considerar-los propis. València i Onda. S. XIX. Entre 1860-1870. En els laterals del reresagrari, combinació del paviment núm. ident. 46.15.250-001-0364 del corredor entre el cor i la sala capitular, i altres motius geomètrics a la trepa en blau (amb motius hexagonals), uns, i en verd i marró amb fons blanc, uns altres (núm. ident. 46.15.250-001-0365).  
Núm. ident. 46.15.250-001-0317. Sòcol seguit de pedra de Godella en l'església. Pedra tallada i llavorada. Disseny de Felip Serrano, mestre d'obres valencià. S. XVII-XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0318. Làpida sepulcral de Lluïsa Cernesio, comtessa de Sellent als peus de l'altar major de l'església. Marbre negre tallat, polit i cisellat amb inscripció i escut d'armes. Anònim valencià. 1743.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0319. Làpida sepulcral del coronel Miguel Ruiz de Sabeli en el sòl de la nau central de l'església. Marbre negre tallat, cisellat, polit amb inscripció i escut d'armes incís entre rocalles i una calavera. Anònim valencià. 1732.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0320. Làpida sepulcral d'Alfons Castriota, nét de Jordi Castriota, rei d'Albània, en la capella del Crist, costat evangeli. Marbre negre tallat, cisellat, llaurat i polit. 1503. Amb inscripció.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0177. Pintura mural al fresc representant la Glòria Eucarística. Pigments sobre arrebossat. Anònim valencià. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0321. Clau barroca, situada en la tribuna del costat de l'epístola, segona estança des de l'orgue. Escultura en relleu. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0322. Caixa d'orgue neoclàssica. Caixa de fusta daurada i policromada. Metall. De la part instrumental conserva només teclat. Anònim valencià. 1827.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0323. Taulellet paviment, representant roseta quarterada de pètals nervats. Taulellet quadrat de quart ornat en groc, blau, taronja, morat, verd i manganés. Esta tipologia està ubicada en el sòl de la tribuna de l'epístola en l'estança darrere de l'orgue i també el sòcol davall gelosia tercera capella. Esmalt i pigments sobre argila. València. Cap a 1817.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0324. Taulellet paviment. Combinació de taulellet bescuitat quadrat, col·locat a cartabó, amb taulellet a manera de sanefa decorativa: de mitat blanc i verd, flor de la pometa, molinell i altres tipologies florals i geomètriques, disposades a manera de sanefa en el paviment. Taulellet paviment. Fang cuit. Esmalt i pigments sobre argila. Cronologia: s. XVI-XVII, finals s. XVII, segona mitat s. XVIII. Col·locació s. XVIII. En l'església, tribuna de l'evangeli, des de la capçalera de l'església, l'estança contigua a la tribuna de la reina Maria.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0422. Taulellet paviment representant estrela renaixentista. Taulellets que decoren l'ampit que recau a l'òcul des de la tribuna de l'evangeli. Esmalt i pigments sobre argila. S. XVI-XVII. Col·locació posterior a la cronologia.  
  
Cor baix de clausura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0325. Reixa de ferro forjat del cor baix. Anònim valencià. S. XV-XVI i s. XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0326. Clau representant decoració geomètrica, gallons, escut amb les armes de la comtessa de La Puebla i cresteria. Escultura en relleu i pintura. Fusta tallada, cisellada, calada, daurada i policromada. Situada en la volta central del cor baix de clausura. Primer terç s. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0327. Pintura mural, representant grups d'àngels músics entre núvols sobre celatges de blau ultramar. Pigments sobre arrebossat. Realitzades en els sis trams entre les nervadures de la volta de creueria central del cor baix. Autor Jeroni Jacint Espinosa. Escola valenciana. Cocentaina. Cap a 1619.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0328. Arquitectura i pintura mural. Representant nervadures decorades amb fullatges i motius vegetals, i mènsules motlurades de perfil triangular. Pintura al fresc, dauradura i estofat sobre pedra. Autor Jeroni Jacint Espinosa. Escola valenciana. Cocentaina. Cap a 1619. Decoració de totes les nervadures de les tres voltes de creueria.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0329. Pintura mural sobre pedra. Representa decoració vegetal i floral. Autor Jeroni Jacint Espinosa. Escola valenciana. Cocentaina. Cap a 1619. Situat en les dos voltes de creueria laterals del cor baix de clausura. La que dóna al claustre està molt deteriorada.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0330. Làpida del comte de La Puebla, Alonso Gaspar de Cárdenas, mort amb dotze anys. Pedra tallada, polida i incisa. Amb inscripció. Situada en terra vora la testera del cor baix de clausura. S. XVII. 1603.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0331. Llosa de pedra. Probablement és la llosa d'entrada a la cripta. Pedra i ferro. Pedra tallada i polida, i ferro forjat. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0332. Làpida recordatòria de les sepultures de les religioses en el cor baix de clausura. Marbre blanc tallat, polit i incís. Inscripció. Primer terç s. XX.  
  
Claustre major  
Núm. ident. 46.15.250-001-0333. Sepulcre de la reina Maria d'Aragó i infanta de Castella. Arquitectura. Escultura en relleu. Pedra arenisca tallada i llavorada. Cap a 1458. Atribuïda al mestre d'obres Antoni Dalmau.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0334. Taulellet paviment. Paviment de fang cuit de gran format. Sòl del claustre major inferior.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0335. Porta d'accés des del claustre major al corredor del torn. Fusta i ferro forjat. S. XVIII-XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0070. Panell ceràmic figuratiu. Representa la Santíssima Trinitat amb la Mare de Déu i sant Francesc. Taulellet quadrat. Esmalt i pigments sobre argila. S. XVIII-XIX. Situat en claustre major.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0337. Panell ceràmic que conforma la fornícula del panell amb núm. ident. 46.15.250-001-0070. Representa diferents tipologies de flors i de ramets. Taulellet quadrat de dibuix complet sense enllaços. Esmalt i pigments sobre argila. València. Primera mitat s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0338. Portadella en biaix d'accés a les cuines. Picapedreria i talla sobre pedra. Segona mitat de s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0339. Paviment d'entrada a les cuines de la portadella en biaix. Taulellet paviment. Dos tipus de taulellet en fang cuit i amb taulellet de flor de la pometa, molinell, etc. Taulellet cuit, esmaltat i policromat. De diferent cronologia (s. XVIII a s. XX) i mida. Composició del paviment s. XX.  
  
Sagristia antiga  
Núm. ident. 46.15.250-001-0340. Clau representant rostre de Crist Glorificat. Escultura en relleu. Pedra tallada. Sense restes visibles de policromia. Segona mitat s. XV. Situada en el centre de la volta de creueria de l'antiga sala capitular del claustre major.  
  
Refectori  
Núm. ident. 46.15.250-001-0341. Cinc claus, en relleu «JHS». Arquitectura i escultura en relleu. Picapedreria i talla sobre pedra. Segona mitat s. XV. Claus dels 5 trams de crugies.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0342. Mènsules de les nervadures de les voltes del refectori. Arquitectura i escultura en relleu. Pedra tallada. Segona mitat s. XV. Hi ha huit mènsules completes i quatre, més xicotetes, en els angles.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0343. Obertura d'accés a l'escala del púlpit del refectori. Arquitectura. Picapedreria. Segona mitat. s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0344 Fragment de púlpit: base. Arquitectura. Escultura. Picapedreria i talla sobre pedra. Segona mitat s. XV. Base de l'antic púlpit del refectori, l'ampit està reconstruït en intervenció s. XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0345. Portadella conopial d'accés al locutori de clausura. Arquitectura. Picapedreria i talla. Pedra. Segona mitat s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0346. Paviment de fang cuit del corredor del torn i del locutori de clausura.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0347. Reixa del locutori de clausura. Ferro forjat. S. XVI-XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0348. Taulellet de quart ornat disposat en sanefa, representant motius decoratius coneguts com a flor de la pometa en la part inferior de la reixa del locutori, costat de clausura. Esmalt i pigments sobre argila. València. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0349. Taulellet quadrat de dibuix complet, disposat en sanefa que representa motius florals i ramets. Esmalt i pigments sobre argila. València. Principis s. XIX. En la part inferior de la reixa del locutori, costat de les visites.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0350. Clau que representa anagrama de Maria. Arquitectura i escultura en relleu. Pedra tallada. Centre de les nervadures de la volta de la cuina vora la capçalera del refectori. Segona mitat s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0351. Taulellet sòcol, representant diferents tipologies florals. Taulellet quadrat de dibuix complet. Esmalt i pigments sobre argila. Davall el torn de la sala del torn. València. Principis s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0352. Sòcol de taulellets, en taulellet quadrat de quart ornat en blau celeste, verd, groc i taronja sobre fons blanc. Esmalt i pigments sobre argila. València. 1800-1820. En la planta baixa, zona de servici, pati exterior a les cuines, en els llavadors. 36 taulellets i 3 mitjos taulellets.  
  
Escala d'ingrés  
Núm. ident. 46.15.250-001-0353. Sòcol de taulellets, en taulellet quadrat de quart ornat en blau, verd oliva, morat, groc i taronja sobre fons blanc. Representant palmetes de cinc braços. Esmalt i pigments sobre argila. València. 1830-1835. Sòcol del pati d'ingrés, i també en la sanefa (núm. ident. 46.15.250-001-0415).  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0354. Taulellet quadrat de sanefa dels sòcols amb núm. d'ident. 46.15.250-001-0358 (de pujada al primer replanell escala d'ingrés) i 46.15.250-001-0353 (paret dreta del pati d'ingrés). Esmalt i pigments sobre argila. Decora els sòcols del pati d'ingrés fins al primer replanell. València. S. XIX. Cap a 1844.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0415. Sòcol de taulellets, en taulellet quadrat de quart ornat en blau turquesa, perfilat i ombrejat en negre manganés sobre fons blanc. Esmalt i pigments sobre argila. València. 1828. Sòcol de darrere del pou del pati d'ingrés fins a la porta d'accés a magatzems. Este sòcol té sanefa de taulellet quadrat amb el motiu amb núm. ident. 46.15.250-001-0353, en disposició de dos. El trobem en fragments en el sòl del reresagrari, i en una composició de quart d'ornament en el sòl del distribuïdor de pas al menjador de la Vetla.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0355. Sòcol de taulellets del pou. Representen acants en diagonal i branquetes amb fulles. Taulellet quadrat de quart ornat en morat, blau, verd i perfilat en manganés sobre fons blanc. Esmalt i pigments sobre argila. València. Segon terç s. XIX. Sòcol emmarcat amb taulellet de sanefa quadrada amb margarida inserida en mitja espiral contínua en blau cobalt i fons blau més clar (núm. ident. 46.15.250-001-0356), en la part superior. En la inferior, sòcols taulellet monocrom rectangular en blau (núm. ident. 46.15.250-001-0357). Ambdós realitzats amb la mateixa tècnica, probablement de la mateixa època i procedència.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0358. Sòcol de taulellets que representen banda en blau conformant un octògon de costats còncaus. Taulellet quadrat de quart ornat en blau cobalt espés i diluït, verd grisenc, marró ataronjat sobre fons blanc. València. 1835-1845. Cos de sòcol des de l'arrancada de l'escala d'ingrés fins al primer replanell. Utilitzat com a sanefa del sòcol núm. ident. 46.15.250-001-0359, en l'escala d'ingrés, ascens a primer replanell, entre el pati i el pis principal. Element propi.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0359. Sòcol de taulellets que representen bandes angulars blaves en forma de quadro amb fulles d'olivera en espiga. Taulellet quadrat de quart ornat en blau grisenc i verd oliva. Esmalt i pigments sobre argila. Primer replanell de l'escala d'accés a sales comunes, i paret inferior de l'escala d'ingrés vora el pou. València. S. XIX. 1835-1845. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0360. Sòcol de taulellets que representen cinta blava nugada en llaç, subjectant branqueta amb fulles d'hedra i margarida morada. Taulellet quadrat de sanefa en blau cobalt, verd, ocre, morat ombrejat en blau i manganés. Sanefa del sòcol amb núm. identificació 46.15.250-001-0359, situat en la paret inferior de l'escala d'ingrés, vora el pou. Esmalt i pigments sobre argila. València. S. XIX. 1830-1840. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0361. Sòcol i sanefa decorativa de taulellets amb els mateixos motius, representant motius florals en blau amb rams i fulles en verd oliva. Taulellet quadrat amb quatre enllaços laterals que possibilita el seu ús com a ramejat. Pigments i esmalt sobre argila. Escala d'ingrés, des del primer replanell fins al tercer. 1830-1835. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0362. Taulellet paviment, quadrat, de quart ornat en groc, blau, morat, verd i marró, representant motius geomètrics i florals. Esmalt i pigments sobre argila. València. S. XIX. 1820-1830. El mateix motiu el trobem en: sòl de la capella de Santa Anna, en el sòcol de l'escala d'ingrés des del tercer al quart replanell, entrada cel·les segon pis (sanefa geomètrica amb núm. d'ident. 46.15.250-001-0363), i en el paviment de la sala interior a la sala de cosir en l'ampliació del s. XIX, entre la planta baixa i la planta principal, on el perfilat és blau celeste en compte de marró. Són paviments / elements propis.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0363. Sanefa decorativa representant motius geomètrics en ocre, ataronjat, blau, traços en manganés. Taulellet quadrat de sanefa. Esmalt i pigments sobre argila. Procedent de València i Onda. Cap a 1860. Sanefa decorativa del sòcol núm. identificació 46.15.250-001-0362 que va del tercer al quart replanell de l'escala d'ingrés. Element propi.  
  
Planta principal  
Núm. ident. 46.15.250-001-0364. Taulellet paviment, representant cintes amples en blau i fils paral·lels pintats en ondes amb fenedures i brots. Taulellet quadrat de quart ornat en blau cobalt espés i diluït sobre fons blanc. Esmalt i pigments sobre argila. València i Onda (Novella i Garcés?). Cap a 1857. Planta principal, paviment del corredor o antecor. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0365. Paviment de taulellets representant motius geomètrics, taulellet de quart ornat en groc, morat tènue i marró sobre fons blanc. Taulellet a la trepa. València. 1830-1840. Franja del paviment del sòl entre l'arxiu i la sala capitular nova.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0366. Sòcol de taulellets, representant diferents tipologies de ramells florals. Taulellet quadrat de dibuix complet. Esmalt i pigments sobre argila. València. Finals s. XVIII i primera mitat s. XIX. Paviment del sòl de l'estança enfront de la porta d'entrada des de l'escala d'ingrés a la infermeria. Té sanefa, en ramejat floral, amb núm. d'identificació 46.15.250-001-0367, i taulellet bescuitat en els laterals. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0367. Paviment en taulellets, representant cinta ondulant amb llaç lateral que abraça un ramell en diagonal amb flors i fulles. Taulellet quadrat de sanefa amb possibilitat d'enllaç. Esmalt i pigments sobre argila. València. Primera mitat s. XIX. Sanefa que emmarca el paviment amb núm. ident. 46.15.250-001-0366. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0368. Porta de comunicació amb l'apartament del capellà. Fusteria i forja. Fusta i ferro forjat. Bronze daurat. Ferratges originals. Inscripció: «Clausura». Clau en bronze daurat. Anònim valencià. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0369. Els permòdols de l'antiga coberta en el sostre de l'antecor, decorats i la decoració mural en relleu amb gallons. Pintura i escultura en relleu. Algeps motlurat, tallat i policromat. Pigments sobre arrebossat. Permòdols/modillons, s. XV-XVI. Sostre de l'antecor. S. XIX- XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0370. Porta. Fusteria i forja. Fusta i ferro forjat. Metall daurat. Planta principal, accés al cor des del corredor o antecor. S. XIX-XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0371. Porta d'accés al balcó de l'arxiu. Fusteria. Fusta i ferro forjat. Vidre. S. XVIII-XIX.  
  
46.15.250-001-0372. Portadella de mig punt amb capitells llavorats en decoració vegetal. Arquitectura. Escultura en relleu. Pedra tallada. S. XV. Portada d'accés de la sala capitular nova a les cel·les, sala oest. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0373. Porta de la portadella d'accés als dormitoris des de la sala capitular nova. Fusteria. Fusta i ferro forjat. Ferratges originals. S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0374. Altar d'obra neoclàssic de la Mare de Déu de la Vetla. Algeps motlurat, tallat, daurat i policromat. Primera mitat s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0375. Teginat/bigam de les cel·les situades vora la sala capitular nova, sala oest. Element arquitectònic, teginat. Fusta de mobila. Anònim. 1819. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0376. Teginat/bigam, d'encavallada d'entrecinta amb tirants, de les cel·les que donen al carrer Alboraia. Element arquitectònic, teginat. Fusta de pi de Terol. Anònim. S. XV. Element propi.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0377.00 a 46.15.250-001-0377.12. Combinació de paviment bescuitat amb 12 models diferents de taulellet quadrat de quart ornat col·locats, de quatre en quatre, en tres fileres paral·leles a manera de mostrari per a decorar un paviment en taulellet de fang cuit. València. S. XVIII. La composició de quatre és rococó, i la resta de combinacions, de la primera mitat s. XIX. Paviment del sòl del distribuïdor de pas al menjador de la Mare de Déu de la Vetla. La col·locació del paviment i la composició és del s. XX, de postguerra.  
  
Tribunes evangeli  
Núm. ident. 46.15.250-001-0378. Paviment claustre major alt. Taulellet paviment de fang cuit. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0379. Portada amb escultura en relleu, representant motius arquitectònics, venera i rocalla. Pigments sobre arrebossat. Portada d'accés a la capella de Santa Anna en el claustre major alt. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0380. Porta d'accés a la capella de Santa Anna. Fusteria. Fusta i ferro forjat. Metall daurat. Anònim valencià. S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0381.00. Volta, entaulament i paraments de la capella de Santa Anna, representant esgrafiats i decoració en escultura en relleu. Claustre major alt, tribuna de l'evangeli, primera capella des del cor. S. XVII. Núm. ident. 46.15.250-001-0381.01 Representant motius vegetals, zoomorfs, fitomòrfics i caps de querubins. Esgrafiat. Pigments sobre estuc. Esgrafiat en gris amb reserva en blanc. En la volta i paraments fins al nivell del sòcol. Núm. ident. 46.15.250-001-0381.02. Floró. Escultura en relleu. Algeps tallat i policromat. En la part central de la volta. Núm. ident. 46.15.250-001-0381.03. Representant modillons, fullatge, emmarcats i gallons. Escultura en relleu d'entaulament i nervis de la volta. Pigments sobre algeps.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0382. Sanefa decorativa representant motius florals en blau cobalt concentrat i diluït sense perfilar sobre fons blanc. Taulellet quadrat de dibuix complet sense enllaç, en sanefa. Esmalt i pigments sobre argila. En l'altar de la capella de Santa Anna, en la tribuna de l'evangeli, en el claustre alt. València. Mitjan del s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0383. Taulellet paviment amb decoració vegetal i geomètrica. Taulellet quadrat de quart ornat en groc, blau, verd sobre fons blanc. Esmalt i pigments sobre argila. Paviments de la capella de Sant Vicent Ferrer, segona des del corredor de l'antecor, i de la capella de la Mare de Déu de Lorda, 4a capella. En el claustre major alt, tribunes del costat de l'evangeli. Possiblement de fàbriques de València. Primer terç s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0384. Escultura en relleu i decoració mural, representant motius geomètrics, vegetals i floró. Pigments sobre arrebossat. Algeps tallat i policromat. Decoració mural dels nervis de la volta i escultura en relleu, floró. Tribunes del costat de l'evangeli, en la capella de la Mare de Déu del Carme, tercera des del cor S. XVII-XVIII. Un floró de característiques semblants sense policromia en la capella del la Mare de Déu de Lorda.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0385. Taulellet quadrat de sanefa, representant diferents motius florals. Taulellet de dibuix complet. Esmalt i pigments sobre argila. S. XIX. Davall la reixa de clausura de la capella de la Mare de Déu del Carme, en la tribuna del costat de l'evangeli.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0386. Portada. Escultura en relleu, representant motius arquitectònics, gerros i Mare de Déu amb Infant. Pigments sobre algeps. Claustre major alt. Portada d'accés habitacions del carrer Alboraia. S. XVI-XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0387. Representant planta enfiladora, corretjola, amb campanetes blaves i rames. Taulellet quadrat de sanefa, de quart ornat i ramejat. Esmalt i pigments sobre argila. Estances i capella que donen al claustre alt. Tipologia que trobem en l'ampit de les dos finestres de les estances que donen al carrer Alboraia, i en la contrapetja dels escalons de la capella de Santa Anna, amb el taulellet rectangular, com ramejat. 1810-1825.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0388. Representant flor gòtica, a manera de sanefa. Ceràmica blava de Manises/València. Pigments sobre argila. S. XV-XVI, combinat amb paviment bescuitat (S.XVIII). Estança que dóna al carrer Alboraia. Claustre major alt. Col·locació posterior.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0389. Portada arquitectònica rematada per cartel·la i llibre. Es troba cegada. Escultura en relleu. Pigments sobre arrebossat. Portada que dóna al carrer Alboraia. Principis s. XVII.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0390. Fragments d'esgrafiats amb motius decoratius a manera de motluratge seguit. Emblanquinat. Paret que dóna als dormitoris de l'ala oest, a dreta i esquerra de l'accés, amb intradós cassetonat a estos. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0391. Cassetons. Escultura en relleu. Pigments sobre estuc. Emblanquinat. Esgrafiats inserits en els cassetons que decoren l'intradós de l'accés als dormitoris del costat oest.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0336. Paviment de les sales comunes de faena, ampliació del s. XIX. Combinació de paviment quadrat de fang amb taulellet quadrat de dibuix complet (flors) amb fons blanc. S. XIX. Entre 1845-50. Este tipus de combinació en el paviment es troba també en el pis superior d'esta ampliació, cel·les.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0420. Taulellet quadrat de motiu quadrat, resolt a la trepa, en combinació amb paviment de fang de la mateixa grandària. Segona mitat s. XIX. Diferents motius amb enllaços reticulars, vegetals geomètrics en monocromia en blau cobalt sobre fons blanc. En algunes de les cel·les de l'ampliació del s. XX. Encara que els taulellets són originals, es pot considerar com a elements impropis, substituïxen taulellets quadrats de dibuix complet de flors.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0421. Porta i clau d'accés a la segona planta de cel·les en la part d'ampliació del s. XIX. Fusta. Ferro.  
  
  
Tercer. Pertinences i accessoris  
3.1) Pertinences i accessoris que s'inscriuen en la secció primera de l'Inventari General de Patrimoni Cultural Valencià.  
  
3.1.a. Béns mobles que s'inscriuen en la secció primera de l'Inventari, vinculats a l'edifici  
  
Escultura  
De núm. ident. 46.15.250-001-0082 a núm. ident. 46.15.250-001-0106.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0116.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0120.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0130.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0135 i núm. ident. 46.15.250-001-0136.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0139.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0142.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0150.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0157 a núm. ident. 46.15.250-001-0158.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0161.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0238 i núm. ident. 46.15.250-001-0239.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0286.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0400.  
  
Pintura  
De núm. ident. 46.15.250-001-002 a núm. ident. 46.15.250-001-007.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0014.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0016.  
Núm. Ident. 46.15.250-001-0018 i núm. ident. 46.15.250-001-0019.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0025 i núm. ident. 46.15.250-001-0026.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0029.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0036.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0041.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0043.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0048.  
De núm. ident. 46.15.250-001-0051 a 46.15.250-001-0063.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0044.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0046.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0065 i núm. ident. 46.15.250-001-0066.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0079.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0186.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0190.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0192.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0193.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0283.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0284.  
  
Orfebreria  
Núm. ident. 46.15.250-001-0137.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0138.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0140.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0155.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0162.  
De núm. ident. 46.15.250-001-0163 a núm. ident. 46.15.250-001-0165.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0168.  
  
  
3.1.b. Béns mobles que s'inscriuen en la secció primera de l'Inventari, no vinculats a l'edifici  
  
Escultura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0020.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0159.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0170.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0222.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0232  
Núm. ident. 46.15.250-001-0241.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0244.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0247.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0248.  
  
Gravat  
Núm. ident. 46.15.250-001-0249.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0269.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0270 a núm. ident. 46.15.250-001-0274.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0392.  
  
Llibres  
Núm. ident. 46.15.250-001-0250.  
  
Orfebreria  
Núm. ident. 46.15.250-001-0141.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0151.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0251.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0252 a núm. ident. 46.15.250-001-0258.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0277.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0278.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0281 i núm. ident. 46.15.250-001-0255.  
  
Pintura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0001.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0013.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0015.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0021.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0023.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0027.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0028.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0030.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0031.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0042.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0045.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0049.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0050.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0078.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0183.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0195.  
  
Tèxtil-Indumentària  
Núm. ident. 46.15.250-001-0240.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0264.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0265, núm. ident. 46.15.250-001-0266 i núm. Ident. 46.15.250-001-0407.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0268 i núm. ident. 46.15.250-001-0405.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0404.  
  
3.2. Pertinences i accessoris que s'inscriuen en la secció tercera de l'Inventari General de Patrimoni Cultural Valencià com a béns mobles de rellevància patrimonial  
  
Escultura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0008.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0024.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0072.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0080.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0081.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0107.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0129.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0122.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0132.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0133.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0134.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0143.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0144.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0145.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0156.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0152.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0153.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0160.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0169.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0172.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0173.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0194.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0216.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0215.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0223.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0225.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0226.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0234.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0235.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0236.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0237.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0242.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0243.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0245.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0246.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0285.  
  
Gravat  
Núm. ident. 46.15.250-001-0067.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0069.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0217.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0218.  
  
Pintura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0010.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0011.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0012.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0017.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0022.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0032.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0033.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0034.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0035.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0037.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0038.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0039.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0047.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0064.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0068.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0074.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0075.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0179.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0182.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0184.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0185.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0187.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0188.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0189.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0191.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0219.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0220.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0221.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0228.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0282.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0398.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0419.  
  
Instruments musicals  
Núm. ident. 46.15.250-001-0393.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0394.  
  
Mobiliari  
Núm. ident. 46.15.250-001-0040.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0108.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0109.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0395.  
De núm. ident. 46.15.250-001-0396.00 a núm. ident. 46.15.250-001-0396.03.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0397.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0412.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0416.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0417.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0418.  
  
Objectes litúrgics/devocionals  
Núm. ident. 46.15.250-001-0146.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0153.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0119.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0121.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0180.  
  
Orfebreria  
Núm. ident. 46.15.250-001-0229.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0230.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0279.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0280.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0401.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0402.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0403.  
  
Tèxtil-Indumentària  
De núm. ident. 46.15.250-001-0260 a núm. ident. 46.15.250-001-0263.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0267.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0288.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0290.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0291 a núm. ident. 46.15.250-001-0294.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0301.00 a núm. ident. 46.15.250-001-0301.02.  
De núm. ident. 46.15.250-001-0410.00 a núm. ident. 46.15.250-001-0410.03.  
De núm. ident. 46.15.250-001-0411.00 a núm. ident. 46.15.250-001-0411.02.  
Núm. ident. 46.15.250-01-0413.  
  
Rellotgeria  
Núm. ident. 46.15.250-001-0204.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0205.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0414.  
  
Ceràmica i altres  
  
De núm. ident. 46.15.250-001-0196 a núm. ident. 46.15.250-001-0203.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0206.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0207 a núm. ident. 46.15.250-001-0214.  
  
Núm. ident. 46.15.250-001-0224.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0399.  
  
3.3. Béns de naturalesa documental que s'inscriuen en la secció quarta de l'Inventari General de Patrimoni Cultural Valencià  
Fons documentals dels segles XIV al XX compost de pergamins, llibres i lligalls, segons relació detallada que consta en el Cens d'Arxius de la Comunitat Valenciana.  
Els fons bibliogràfics dels segles XVI al XVIII, segons relació detallada que obra en el Catàleg de la Biblioteca Valenciana.  
  
  
ANNEX III  
Delimitació literal de l'entorn de protecció  
  
Descripció literal de la delimitació  
Origen: Punt intersecció entre la prolongació virtual de la fatxada este de l'illa cadastral núm. 60369 amb l'ampit de l'antic llit del riu Túria.  
  
Sentit: horari  
   
Línia delimitadora: Des de l'origen la línia continua per la fatxada est de l'illa núm. 60369 fins a la seua intersecció amb la fatxada sud-oest de l'illa núm. 61379, continua cap a l'est per esta fatxada fins a continuar per la fatxada sud-oest de la núm. 61374, girant a nord i a sud-est per esta. Creua el carrer Alboraia i seguix a sud per les fatxades de les illes que donen a este carrer. Creua el carrer per la prolongació virtual de la fatxada oest de l'illa núm. 62352 fins a l'ampit del riu. Des d'allí continua per l'ampit del riu fins a l'origen.  
  
  
  
ANNEX IV  
Normativa de protecció del monument i el seu entorn  
  
Article 1. Règim del monument. El Reial Monestir de la Trinitat és un Bé d'Interés Cultural amb la categoria de Monument i es regirà pel que disposa el capítol III del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
Article 2. Usos permesos del monument. Els usos permesos seran el religiós, conventual, museístic i tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que disposa l'article 18 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
Article 3. Béns mobles incorporats al monument. Els béns mobles actualment existents en el monestir es regiran pel que disposen el present decret i la Llei 4/1998, d'11 de juny del Patrimoni Cultural Valencià, de conformitat amb la seua naturalesa i valor cultural específic.  
  
  
Article 4. Règim general d'intervencions en l'entorn  
Les intervencions en l'entorn de protecció s'ajustaran, en el marc del que establix l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, al que disposa el Pla de Reforma Interior de l'Àrea del Convent de la Trinitat, aprovat definitivament per acord plenari de l'Ajuntament de València en data 31 d'octubre de 1997.  
  
  
Article 5. Patrimoni arqueològic. En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció, resultarà d'aplicació el règim tutelar establit en l'art. 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.  
  
Article 6. Actuacions il·legals. La contravenció del que preveu la present normativa determinarà la il·legalitat de l'actuació amb la consegüent restitució dels valors afectats si és el cas i la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en l'art. 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 7562, del 02-07-2015 (2015/5912)

RESOLUCIÓN de 12 de mayo de 2015, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente para complementar la declaración de Bien de Interés Cultural del Real Monasterio de la Trinidad de la ciudad de Valencia, a fin de adaptarla a las determinaciones exigidas por la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   7562

Fecha DOGV
:   02-07-2015

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2015/5912

CVE


Fecha del documento
:   12-05-2015

Organismo emisor
:   Conselleria de Educación, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))
    * [Conselleria de Educación, Cultura y Deporte](javascript:void(0))

RESOLUCIÓN de 12 de mayo de 2015, de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte, por la que se incoa expediente para complementar la declaración de Bien de Interés Cultural del Real Monasterio de la Trinidad de la ciudad de Valencia, a fin de adaptarla a las determinaciones exigidas por la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano. [2015/5912]  
El Real Monasterio de la Trinidad de Valencia fue declarado Monumento Histórico-Artístico por Real Decreto 4054/1982, 22 de diciembre (BOE 04.02.83), pasando a tener la consideración y denominación de Bien de Interés Cultural en virtud de lo establecido en la disposición adicional primera de la Ley 16/1985, de 25 de junio, de Patrimonio Histórico Español.  
La disposición adicional primera de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, considera bienes de interés cultural integrantes del patrimonio cultural valenciano todos los bienes existentes en el territorio de la Comunitat Valenciana que a la entrada en vigor de la misma, hayan sido declarados como tales al amparo de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, tanto mediante expediente individualizado, como en virtud de lo establecido en el artículo 40.2 de dicha ley.  
La disposición transitoria primera de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano faculta a la consellería competente en materia de cultura para complementar las declaraciones producidas antes de la entrada en vigor de la misma, con el fin de adaptar su contenido a los requisitos que en ella se establecen.  
Considerando lo que disponen los artículos 27 y 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, y de conformidad con la propuesta elevada por la Dirección General de Cultura y sus servicios técnicos, procede complementar en orden a su mejora tutelar la declaración de Bien de Interés Cultural del Real Monasterio de la Trinidad de Valencia.  
En consecuencia, esta consellería, en el ejercicio de las competencias que le confiere la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano y el Decreto 140/2014, de 5 de septiembre, del Consell de la Generalitat por el que se aprueba el Reglamento Orgánico y Funcional de la Consellería de Educación, Cultura, y Deporte, resuelve:  
  
Primero  
Incoar expediente para complementar la declaración de Bien de Interés Cultural del Real Monasterio de la Trinidad de Valencia, adaptándolo a las determinaciones exigidas por la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, mediante la determinación o definición de las partes integrantes que conforman el monumento, y la relación o inventario de los bienes muebles que se encuentran en la actualidad incorporados al mismo como pertenencias y accesorios, con la adscripción de estos últimos a la sección del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano que mejor se acomode a su naturaleza y valor cultural específico, encomendando su tramitación a la Dirección General de Cultura de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte.  
Se asume e incorpora íntegramente como entorno de protección del bien a efectos tutelares, el ya definido en el Plan de Reforma Interior del Área del Convento de la Trinidad, aprobado definitivamente por acuerdo plenario del Ayuntamiento de Valencia de fecha 31 de octubre de 1997, así como la normativa de protección que el mismo contiene, sin perjuicio de que este instrumento de ordenación se halla pendiente de convalidación patrimonial a los efectos previstos en la disposición transitoria segunda, in fine, de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
Segundo  
Notificar la presente resolución, en cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27.3 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, a los interesados y al Ayuntamiento de Valencia y hacerles saber que, de conformidad con lo que establece el artículo 35 la realización de cualquier actuación en el monumento deberá ser autorizada preceptivamente por la Dirección General de Cultura de la Consellería de Educación, Cultura y Deporte. Las intervenciones en el entorno de protección se ajustarán, en el marco de lo establecido en el citado artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, a lo dispuesto en el Plan de Reforma Interior del Área del Convento de la Trinidad, aprobado definitivamente por acuerdo plenario del Ayuntamiento de Valencia de fecha 31 de octubre de 1997.  
  
Tercero  
Que, en cumplimiento de lo preceptuado en el artículo 27 de la ley se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural, dependiente de la Administración General del Estado para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad de Valencia con el mismo fin.  
  
Cuarto  
Conforme a lo previsto en el artículo 86 de la Ley 30/1992, de 26 de noviembre, de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común, y en el artículo 27.6 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, abrir período de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Cultura, av. de la Constitución núm. 284 de Valencia.  
  
Quinto  
Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.  
  
Valencia, 12 de mayo de 2015.- La consellera de Educación, Cultura y Deporte: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANEXO I  
Descripción del Real Monasterio de la Trinidad y   
datos histórico artísticos  
  
1. Denominación:  
Real Monasterio de la Trinidad  
  
2. Localización:  
a) Comunidad autónoma: Comunitat Valenciana  
b) Provincia: Valencia  
c) Municipio: Valencia  
  
3. Reseña histórica y descripción arquitectónica del Monasterio de la Santísima Trinidad.  
El Real Monasterio de Clarisas de la Santísima Trinidad de Valencia es un edificio de notable importancia histórica. Fue fundado por la reina María de Castilla, consorte de Alfonso V el Magnánimo y regente del reino. La reina hizo construir en el claustro su sepultura y está enterrada en él. Durante la segunda mitad del siglo XV y comienzos de la siguiente centuria el monasterio vivió una etapa de especial brillantez y fue un auténtico foco cultural y religioso de la ciudad de Valencia. Muestra significativa de ello es que durante esta época fue abadesa del monasterio la célebre escritora sor Isabel de Villena y médico de la comunidad el famoso poeta Jaime Roig, o que en ella profesara y fuera sepultada María de Aragón, hija natural del rey Fernando el Católico. El viajero y reputado humanista alemán Jerónimo Münzer, tras visitar Valencia en 1494, refiriéndose a este monasterio, señaló que «Nunc vi iglesia tal, según la cantidad de ricos y magníficos retablos y ornamentos con que está decorada. Causa este espectáculo la mayor admiración».  
Pero la importancia de este monasterio no radica únicamente en sus recuerdos históricos, en la secular continuidad de la fundación o en los valiosos restos de arte mueble que, a pesar de las pérdidas, todavía custodia. Su arquitectura tiene un valor equiparable al que alcanzó la reconocida producción literaria de los escritores citados que con este monasterio se relacionaron. La construcción del edificio conllevó ·una amplia serie de novedosas experiencias arquitectónicas que lo convierten en una pieza clave para la adecuada comprensión de la arquitectura valenciana del cuatrocientos, de la renovación de las técnicas constructivas que se produjo en este período y del inicio de la estereotomía moderna. La tímida presencia de esta importante arquitectura en la historia del arte valenciano puede explicarse, acaso, por la rigurosa y ejemplar clausura del monasterio.  
Se tienen noticias documentales de la existencia, en el mismo solar del monasterio, de un convento trinitario establecido en 1256 para el cuidado de un hospital dispuesto bajo la advocación de San Guillermo. Las huellas de esta primera fundación son escasas. Como puede verse en el plano de Valencia de Tosca, de 1704, todavía en esta fecha se denominaba a la zona donde se situaba el monasterio como arrabal de S. Guillem.  
Doña María de Castilla, queriendo fundar un monasterio de religiosas de Santa Clara a las que era muy afecta, en el privilegiado emplazamiento del convento trinitario (ya que estaba situado junto a los jardines del palacio real, donde ella habitaba) consiguió la supresión de la comunidad trinitaria por bulas pontificias fechadas en 1443 y 1445. Durante este último año la reina trajo a Valencia a la comunidad del convento de Santa Clara de Gandia, alojada provisionalmente en las antiguas dependencias del convento, mientras se proyectaba y construía un nuevo edificio. Un plano del siglo dieciocho que se conserva en el archivo del monasterio, y que debe copiar a otro anterior, muestra la disposición de la planta del convento trecentista. Este era mucho menor y tenía una distribución que no se aprovechó para el que luego se construyó. El solar del monasterio se amplió considerablemente con la compra de huertos vecinos. Se comenzaron las obras, con una solemne ceremonia, el 9 de julio de 1445. Puso la primera piedra la propia reina, dejando debajo de ella su anillo. Bendijo la obra el obispo de Valencia, cuyo titular, ya en Roma, era el cardenal Alonso de Borja, quien más tarde sería papa con el nombre de Calixto III.  
La obra debió comenzarse con ímpetu. La reina ayudó personalmente con largueza y consiguió del papa Eugenio IV ciertas indulgencias para quienes dieran donativos para la obra. En el extensísimo libro de bienhechores del monasterio está retratada toda la sociedad valenciana de mediados del siglo XV, señalados sus oficios, dando donativos para la construcción. Las crónicas del monasterio hacen suponer que debió construirse primero la iglesia y el sepulcro de la reina (lo que, seguramente, considerando la permanencia del rey en Nápoles, fue una de las principales motivaciones de la fundación).  
Muerta la reina en 1458 y enterrada en el monasterio, indica el cronista Agustín Sales que ?quedó imperfecta la grande obra de la claustra?. La obra debió recibir un nuevo impulso durante el abadiazgo de sor Isabel de Villena (1463-1490) en el cual ?según el Llibre de títols del monasterio- se pavimentó la iglesia y se construyeron los claustros y dormitorios, la cocina, la lavandería y el pórtico anterior a la iglesia.  
A principios del siglo XVII, María de Corella, condesa de la Puebla, enriqueció con valiosas obras de arte el monasterio y entre 1695 y 1700 la iglesia fue revestida interiormente con una suntuosa envoltura barroca.  
La francesada fue el inicio de un período de decadencia del monasterio que llega hasta nuestros días. La ubicación del conjunto monástico, extramuros de la ciudad y junto al cauce del río Turia, sin duda, no ha sido ajeno a los numerosos daños que ha sufrido: desde bombardeos y saqueos en coyunturas bélicas hasta riadas -se contabilizan al menos siete importantes-, y todo lo cual afectado gravemente a sus bienes muebles y a su fábrica. En el siglo XIX la política desamortizadora privó al monasterio de sus rentas. Durante el siglo XX se produjeron nuevamente grandes daños en la última guerra civil de 1936 y la riada de 1957. A pesar de las restauraciones llevadas a cabo por el Ministerio de Obras Públicas hace unos años, dirigidas por el arquitecto José Luís Lena, son muchas las partes del monasterio que exigen una urgente restauración y puesta en valor. Entre las partes perdidas o dañadas, cabe señalar una de las cubiertas medievales del dormitorio (rehecha con mayor sencillez en el siglo XIX), muchos de los artesonados de distintas dependencias, y el claustro de entrada.  
El monasterio se ordena alrededor de un claustro de planta rectangular y de dos pisos. El claustro bajo está compuesto por una nave de ocho arcos ojivales en su lado mayor y siete en el menor. La galería inferior, construida con cantería de excelente labra, se cubre con bóvedas de crucería simple con nervios de piedra que arrancan limpiamente del muro, sin impostas. La plementería, encalada, indica que esta debe ser de ladrillo. La desornamentada expresión de esta arquitectura, y la discreta y elegante molduración, señalan que la reconocida armonía de este claustro se debe a su pulcra factura y a su cuidada proporción.  
La iglesia se sitúa en paralelo a la galería sur. Es de nave única, con cinco tramos, capillas dispuestas entre los contrafuertes y cabecera ochavada. Se cubre con bóvedas de crucería con plementería de piedra labrada. Las claves, los arranques y los encuentros de los nervios mantienen en perfecto estado de conservación la policromía original. La clave del ábside representa a la Trinidad, a partir de las claves, en los nervios, hay pintados dragones con las fauces abiertas.  
La iglesia gótica queda oculta al interior por un revestimiento barroco cubierto por bóvedas tabicadas de cañón con lunetas. Las bóvedas medievales únicamente pueden registrarse desde el trasdós de las bóvedas barrocas de la nave. Las nuevas bóvedas de las capillas laterales fueron situadas mucho más bajas para permitir la cabida de una tribuna a la que se accede desde el coro alto. El profesor Bérchez ha estimado este revestimiento como el postrero eslabón del decorativismo barroco de finales del siglo XVII, considerando que hay en él un contenido uso de la hojarasca, dando cabida a silencios del muro, de estucada superficie blanquecina. Cabe destacar la ventana del coro, con gran carga ornamental, que se flanquea por estilizadas estípites que evocan los de Francisco Padilla en Santo Domingo. El retablo, neoclásico, debe sustituir al perdido durante la guerra de Independencia. En los dos tramos de los pies se sitúan los dos coros, alto y bajo, descansando el superior sobre una bóveda de crucería que apea en ménsulas elegantemente molduradas. Al estar los coros a los pies de la iglesia la entrada del puebloal templo es lateral, por medio de una portada, orientada al sur, de la que luego se hablará.  
Piezas de especial interés en lo constructivo son las dependencias utilizadas como sacristías. La sobresacristía del lado de la epístola (primitivamente, según la tradición, tribuna de la reina) se cubre con una bóveda aristada, que parece de ladrillo, de cinco paños y lados desiguales, agramiladas y con forma de uve, al modo de la más rigurosa estereotomía en piedra, solución que se repite en las aristas de la plementería de la bóveda de la sacristía del lado del evangelio.  
El sepulcro de la reina María, bajo un arcosolio formado por un arco conopial decorado con cardinas y flanqueado por pináculos, se sitúa en la galería sur del claustro, en la parte correspondiente al lado del evangelio de la iglesia. La finísima labra del sepulcro exhibe, encerrados en círculos, bajorrelieves que representan escudos con las armas reales de Aragón y Sicilia en el centro, y de Castilla en los laterales, y dos más pequeños en los extremos que representan un lirio de tres tallos y una olla humeante sobre unos trébedes, símbolos acaso de la Santísima Trinidad.  
La sala capitular tiene un acceso desde la galería este. Es un espacio único, de planta cuadrada, cubierto con bóveda de crucería simple, muy rebajada, cerrada con una clave que lleva labrado el rostro de Cristo. La plementería está formada por bóvedas tabicadas,.dejadas vistas, de trazado igualmente muy rebajado.  
La galería oeste da acceso a la lavandería, al refectorio, a la cocina y al pasillo por el que se accede a los locutorios. Estas dependencias son, todas ellas, del mayor interés arquitectónico que el que su uso, o dimensiones, harían suponer. El acceso a la lavandería se produce mediante un arco de medio punto, de cantería, dispuesto en un forzadísimo esviaje de cerca de sesenta grados. Una de las bóvedas de esta dependencia es una bóveda aristada de ocho lados que, por encalada, se supone de ladrillo. El refectorio es una espléndida sala de planta rectangular y cinco crujías cubierta con rebajadas, pero convencionales, bóvedas de crucería simple, con nervios de piedra que arrancan de ménsulas molduradas y plementería de ladrillo dispuesto a rosca. El pasillo comunica con los locutorios presenta una bóveda de ladrillo que al girar en planta provoca un arco en rincón de claustro correctamente aparejado con cantería. Uno de los locutorios se resuelve en la sala interior con una bóveda de arista de cantería de planta rectangular. El vano del locutorio persiste en la misma intención por los alardes de cantería al disponer un arco adintelado en forzado (y seguramente innecesario) esviaje. En este sentido, la escalera de acceso al claustro alto, en la galería sur, se erige en pieza excepcional y auténtica obra maestra en lo que concierne al arte del corte de piedras. Con bóveda de arista aparejada a la moderna ya en el descanso inicial, emerge con un inusitado empuje ascendente el abovedamiento tubular, en realidad una atrevida ?decenda de cava- en la terminología de los tratadistas de la estereotomía renacentista, la cual conecta con el piso superior -en buena lógica canteril- a través de un poderoso capialzado. Los dormitorios se sitúan en las crujías norte y oeste, conservando una de ellas la cubierta medieval original de par y nudillo. En el encuentro de las dos naves se sitúa la capilla de la Virgen de la vela con bóveda vaída de ladrillo.  
Las entradas al monasterio se sitúan en el frente correspondiente al río, por el antaño claustro. Se accede desde este a la iglesia por una magnífica portada configurada por atirantados pináculos que flanquean nueve arquivoltas recogidas por un arco conopial con cardinas y macolla en el ápice, similar a la de las portadas de la Lonja de la ciudad. En el tímpano hay una reproducción de un tondo de cerámica (cuyo original se conserva). A la derecha del patio se situaban las habitaciones de la reina y por la izquierda se llega a un patio con amplios arcos, al modo de los característicos medievales valencianos. En este patio se sitúa la entrada al convento (que ha debido ser muy reformada). La puerta reglar debió localizarse inicialmente en la planta piso y se accedería a través de una escalera en esquina hoy transformada en otra cerrada en caja. La puerta de carros se produciría por este patio.  
El interés arquitectónico del monasterio de la Trinidad radica especialmente, en la vanguardista experimentación técnica y formal de sus fábricas, las cuales suponen el paso de una estereotomía gótica a otra plenamente renacentista. Las distintas piezas del conjunto monástico muestran al discurrir, sin graves cesuras, de un gótico técnicamente clásico, o de un tardo gótico representado por arcos en esviaje y bóvedas aristadas formadas por la intersección de complejas superficies de revolución, a los arcos en rincón de claustro, a las «decendas de cava» y a las bóvedas de arista y esquifadas. Estas últimas piezas corresponden a la estereotomía de la esfera y son plenamente renacentistas. Prueba de ello es que solo se divulgaron, a la vez que los tratados del arte de corte de piedras, a mediados del siglo XVI.  
La primera noticia recogida que conocemos sobre un maestro de obras en el monasterio es del ya citado libro de bienhechores, que se custodia en el propio archivo del monasterio, y en el que figuran las personas que contribuyeron entre 1446 y 1449 para la fábrica. Figura en primer lugar la reina, seguida de otras muchas personas conocidas del momento, como mossen Ausias March, cavaller, o como el médico de la comunidad Jacqme Roig. En esta relación aparecen Nanthoni Dalmau, pedrapiquer, mestre de la obra y Juanet Dalmau fill del mestre de la obra.  
Antoni Dalmau fue un prestigioso escultor y maestro de obras. Fue maestro de obras de la Seo y dio forma, hacia 1442, a la antigua fachada-retablo de alabastro del trascoro de la catedral. Proyectó la difícil y nunca realizada espiga del remate del Miguelete.  
Parece que por su pronta muerte Dalmau únicamente pudo realizar las trazas generales del conjunto monástico y, acaso, de confirmarse el proceso de obras que sugieren las crónicas, iniciar la iglesia y el refectorio. Estas obras son de pulcra factura y exquisita sensibilidad. No obstante al seguir las técnicas constructivas del gótico clásico -bóvedas nervadas y arranques de crucerías impostados- deben ser las más antiguas del conjunto. Obra de finísima labra, acaso de las propias manos de Dalmau, sería la tumba de la reina María. El hecho de ser de fina arenisca y no de alabastro puede atribuirse a la voluntad de la reina que quiso ser enterrada descalza y vestida de burda estameña, con el hábito de la orden de San Francisco.  
La segunda noticia sobre un maestro de obras relacionado con el monasterio la proporciona el Dietari del Capellá de Alfonso el Magnanim. Melchor Miralles, a quien se ha atribuido la autoría, titula el capítulo LXIII «De la bregua de mestre Biulaygua». Narra el autor que este maestro de obras había matado un hombre en Valencia, por lo que huyó a Castilla. A su vuelta su mujer crió gratuitamente a la hija del Mestre Racional Guillem Çaera. Este hecho le permitió gozar del favor de dicha autoridad y le dio ocasión de volver a trabajar en la ciudad.  
Gracias a la curiosa historia de Francesc Martí Biulaygua, Melchor Miralles nos informa de los trabajos de Biulaygua en la sala capitular del monasterio de la Trinidad y, por tanto, en la inseparable obra del claustro. El dietarista da una relación de las más importantes obras del maestro y lo califica como molt sabut e sobtil mestre de vila. Este elogio lo repite, únicamente, y en menor grado, refiriéndose al famoso maestro Pere Compte. Al relacionar sus obras y cargos indica «que feu hobrer de la ciutat, de la Seu, de la Trinitat de Santa Clara, de Valdexpti, de Portacéli, de San Jeronim, de la Verge María de Murta e casi de totes les hobres de Valencia».  
  
A Francesc Martí, maestro albañil, pueden atribuírsele los curiosos abovedamientos formados por bóvedas aristadas de ladrillo existentes en el monasterio. Este tipo de bóvedas, de gran fortuna en la arquitectura valenciana de comienzos del siglo XVI, parecen la traducción al ladrillo de las experiencias formales llevadas a cabo en piedra por el mestre piquer Francesc Baldomar desde 1440.  
  
  
ANEXO II  
Determinación de las partes integrantes que conforman el monumento y relación de los bienes muebles que se hallan incorporados al mismo con la adscripción de los mismos a la sección del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano que mejor se acomoda a su naturaleza y valor cultural especifico  
  
Primero. Partes integrantes  
Ala sur. Iglesia monacal  
  
Estructura gótica. Bóvedas de crucería y arcos góticos.  
Estructura y revestimiento decorativo barroco. Bóvedas de cañón.  
  
Planta baja  
Portadas exteriores  
Nave principal, capillas laterales y altares  
Trasagrario  
Portadas barrocas del presbiterio  
Escaleras (de caracol, con cúpula y aspilleras desde la sacristía, longitudinal con bóveda de cañón con acceso desde el claustro)  
Sacristía nueva  
Retablo neoclásico  
Lápidas de enterramientos  
Bajo coro en clausura con armarios reliquias  
Pinturas murales y clave del bajo coro de clausura  
Bajo coro en la nave principal  
Cuartos para confesión y trasteros  
Sepulcro de la Reina María recayente al claustro  
Portadas recayentes al claustro  
  
Planta primera  
Coro alto  
Escalera de cuatro tramos de acceso a la cubierta  
Oratorios tribunas con acceso desde el claustro.  
Corredores superiores con bóvedas de arista y crucería, Órgano  
Cuartos con acceso desde el claustro-  
Portada barroca recayente al claustro  
Vanos y rosetones  
  
Cubierta  
Escalera de caracol de acceso al campanario  
Campanario gótico  
Desvanes  
  
Ala Norte y esquina con el ala Este  
  
Planta baja  
Sala inferior  
Altar cerámico recayente al claustro  
Planta primera  
Dormitorio de las monjas  
Vanos (excepto los de la segunda mitad del siglo XX). Festejador.  
Patio con edificios auxiliares con acceso desde calle Alboraya  
Cubierta a dos aguas de madera de par y nudillo s. XV  
  
Ala Este   
  
Planta baja  
Salas planta baja  
Sala capitular antigua, con bóveda con clave con decoración en relieve Cristo Glorificado.  
Sacristía vieja. Tornos  
Vanos  
  
Planta primera  
Antiguo noviciado  
Salitas  
Escaleras de acceso a desvanes  
  
Planta desvanes  
  
Desvanes, escaleras  
  
Ala oeste y esquina con ala norte  
Planta baja  
  
Cocina con gran chimenea (hoy tabicada) con grandes pilas de mármol  
Pasaje de entrada desde el claustro a la cocina, portada en esviaje  
Refectorio (Soportes pétreos de las mesas, puerta, escalera y púlpito de lectura, vanos)  
Pasaje de entrada al refectorio desde el pasillo junto al trascoro  
Vanos  
  
Planta primera  
Dormitorio de las monjas  
Oratorio y altar de la Virgen de la Vela  
Cubierta de madera a dos aguas principios s. XIX  
Vanos (excepto los de la segunda mitad del siglo XX)  
Salitas  
  
Planta segunda  
Buhardillas (sobre el oratorio de la Virgen de la Vela y salitas)  
Cubierta de madera inclinada a un agua  
  
Claustro:  
Planta baja  
Bóvedas de crucería gótica  
Arcadas de arcos apuntados  
Muretes  
Pavimento  
Pozo, parterres ajardinados  
  
Planta primera  
Pilares octogonales planta superior  
Murete barandilla  
Cubierta de madera y teja árabe inclinada  
  
Esquina entre el ala sur y el ala oeste, y ampliación s. XIX  
  
Planta baja  
Cocina de servicio o despensa, con bóveda y clave  
Pasillo del torno  
Locutorios, portería y torno, escalera cegada.  
Vestíbulo acceso  
Patio, hoy cubierto, con escalera y pozo  
Escalera  
Almacenes y carbonera  
  
Planta primera  
  
Sala capitular nueva  
Sala archivo  
Pasillos  
Salitas  
Vanos  
  
Ampliación edificio cuatro plantas recayente al huerto  
Planta baja  
Almacenes  
Lavaderos  
Porches del huerto y gallinero  
  
Entresuelo  
Salas de labor y de costura  
  
Planta primera  
Abadiado  
Oratorio de la Asunta  
Enfermería  
  
Planta segunda  
Dormitorio de las monjas  
  
Patio posterior  
  
Panteón neogótico  
Jardín y huerta (hoy cementada impropiamente)  
Patio Colegio  
Almacenes abovedados junto al panteón  
Refugio antiaéreo  
  
Patio de acceso desde la calle  
Patio  
Porches  
Viviendas recayentes a la calle Trinidad  
Escalera de cuatro tramos de acceso a viviendas y apartamento del sacerdote  
  
En todo el monumento:  
  
Muro perimetral de protección del conjunto monacal  
Pavimentos desde siglos XV a principios del XX  
Zócalos y repisas de azulejos desde siglos XV a principios del XX  
Carpinterías de madera y rejerías  
  
  
Segundo. Elementos integrantes de carácter ornamental.  
Los números de identificación de los elementos que se relacionan corresponden a las fichas del Servicio Valenciano de Inventarios.  
  
Fachada principal  
Núm. ident. 46.15.250-001-0296.00. Portada gótica. Portada de acceso principal a la iglesia desde la calle Trinidad. Labrada en piedra y policromada, primera mitad de s. XV. Atribuida al maestro de obras Pere Compte. Valencia. Núm. ident. 46.15.250-001-0296.01. Portada Y tondo cerámico. Reproducción del s. XX. 1984. Manises. Núm. ident. 46.15.250-001-0296.02.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0297. Puerta de acceso principal a la iglesia. Madera y hierro forjado. Parte de los herrajes originales. Anónimo valenciano. S. XVI.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0298. Portada con arco en ojiva. Piedra labrada. Cantería. Primera mitad de s. XV. Entre portada principal de acceso a la iglesia, y portada de acceso a la tribuna de la Reina María.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0299. Puerta de acceso lateral a la iglesia, del anterior arco en ojiva, desde el exterior lado de la Epístola de la iglesia. Madera y hierro forjado. Anónimo valenciano. S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0300. Portada de acceso exterior a la tribuna de la reina María de Aragón, con forma de arco conopial. Piedra. Labrada. Cantería. Primera mitad de s. XV  
Núm. ident. 46.15.250-001-0302. Óculos con tracería gótica. Arquitectura. Piedra labrada. Yeso cristalizado. Mediados de s. XV. Hay dos, uno sobre la puerta lateral y otro entre las dos portadas de la fachada.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0303. Ventana con tracería gótica. Arquitectura. Escultura. Piedra labrada. Yeso cristalizado cortado. Primera mitad de s. XV.  
  
En el campanario, tres campanas: «Santa Bárbara», núm. ident. 46.15.250-001-0304, y San Miquel Núm. ident. 46.15.250-001-0305, ambas fundidas en 1816, pesando respectivamente 96 y 207 Kg., como partes integrantes del edificio, y una tercera, fundida en 1975 llamada, «Amparito», con cigüeñal y cuerda de acero.  
  
Iglesia  
Núm. ident. 46.15.250-001-0306.00. Conjunto de seis claves góticas. Escultura. Piedra labrada, policromada y dorada. Mediados de s. XV. El núm. ident. 46.15.250-001-0306.01 representa la Santísima Trinidad en Trono de Gracia. Clave central del presbiterio (alto relieve y de mayor tamaño). Los núm. de ident. 46.15.250-001-0306.02 a 46.15.250-001-0306.06 representan el rostro de Cristo glorificado. Situadas en cada uno de los cinco tramos de la bóveda de la nave gótica.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0307. Pintura mural. Representando serpientes o dragones con escamas erizadas y fauces abiertas. Mediados de s. XV. En todas las crucerías de la nave mayor gótica.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0308. Fragmentos de decoración gótica en los arcos. Arquitectura. Escultura en relieve. Piedra labrada. A ambos lados del arco en la parte superior. Tribuna de la Reina María. Segunda mitad s. XV. Hay dos.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0309. Cuatro ménsulas góticas de las nervaduras de la tribuna de la reina María de Aragón, lado de la Epístola de la iglesia. Arquitectura. Escultura en relieve. Piedra labrada. Segunda mitad de s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0310. Fragmento de pintura mural en la nervadura del arco gótico izquierdo posterior al órgano de la iglesia. En la tribuna del lado de la Epístola. Segunda mitad s. XV.  
  
Dos portadas barrocas en el presbiterio: lado del Evangelio, núm. ident. 46.15.250-001-0311 Portada barroca con escudo coronado y armas de la Reina María de Aragón y de Castilla, con columnas salomónicas y sobre ellas flameros. Y lado de la Epístola, núm. ident. 46.15.250-001-0312, portada barroca coronada por el Espíritu Santo, con columnas salomónicas y sobre ellas flameros. Ambas, piedra de Godella cortada y labrada en las basas de las columnas. Yeso tallado, inciso, dorado y policromado. Autor, Felipe Serrano maestro de obras valenciano. 1695-1700.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0313. Presbiterio, Altar Mayor. Retablo neoclásico de albañilería, tallado, estucado, pulido, dorado al agua, plateado y policromado. Segunda mitad de s. XIX. Hacia 1862.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0314. Presbiterio. Retablo del Altar Mayor. Tabernáculo para la exposición Eucarística. Carpintería y escultura en relieve. Madera estucada, policromada, dorada y plateada. Hacia 1862.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0315.00. Decoración escultórica barroca de la iglesia. Desde las bóvedas de presbiterio, nave y coros hasta el zócalo de piedra de la iglesia. Revoco moldurado, tallado, dorado, plateado y policromado. Entre 1695-1700. Autor, Felipe Serrano, maestro de obras valenciano. núm. ident. 46.15.250-001-0315.01 a 46.15.250-001-0315.14.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0316. Azulejo pavimento con motivos decorativos, vegetales y geométricos del trasagrario de la iglesia. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Diferentes series de azulejos combinadas: de cuarto ornato en azul cobalto, azulejo cuadrado en azul cobalto con fondo blanco, combinados con azulejo monocromo en blanco; probablemente son los de origen, y podríamos considerarlos propios. Valencia y Onda. S. XIX. Entre 1860-1870. En los laterales del trasagrario, combinación del pavimento núm. ident. 46.15.250-001-0364 del pasillo entre el coro y la sala capitular y otros motivos geométricos a trepa en azul (con motivos hexagonales), unos, y otros, en verde y marrón con fondo blanco (núm. ident. 46.15.250-001-0365).  
Núm. ident. 46.15.250-001-0317. Zócalo corrido de piedra de Godella en la iglesia. Piedra cortada y labrada. Diseño de Felipe Serrano, maestro de obras valenciano. S. XVII-XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0318. Lauda sepulcral de Luisa Cernecio, condesa de Sellent a los pies del Altar Mayor de la iglesia. Mármol negro cortado, pulido y cincelado con inscripción y escudo de armas. Anónimo valenciano. 1743.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0319. Lauda sepulcral del coronel Miguel Ruiz de Sabeli en el suelo de la nave central de la iglesia. Mármol negro cortado, cincelado, pulido con inscripción y escudo de armas inciso entre rocallas y una calavera. Anónimo valenciano. 1732.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0320. Lauda sepulcral de Alonso Castrioto, nieto de Jorge Kastriota, rey de Albania, en la capilla del Cristo, lado Evangelio. Mármol negro cortado, cincelado, labrado y pulido. 1503. Con inscripción.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0177. Pintura mural al fresco representando Gloria Eucarística. Pigmentos sobre revoque. Anónimo valenciano. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0321. Clave barroca, situada en el tribuna del lado de la Epístola, segunda estancia desde el órgano. Escultura en relieve. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0322. Caja de órgano neoclásica. Caja de madera dorada y policromada. Metal. De la parte instrumental conserva solo teclado. Anónimo valenciano. 1827.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0323. Azulejo pavimento, representando roseta cuarteada de pétalos nervados. Azulejo cuadrado de cuarto ornato en amarillo, azul naranja, morado, verdes y manganeso. Esta tipología ubicada en el suelo de la tribuna del Epístola en la estancia detrás del órgano y también el zócalo bajo celosía tercera capilla. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. Hacia 1817.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0324. Azulejo pavimento. Combinación de azulejo bizcochado cuadrado colocado a cartabón, con azulejo a modo de cenefa decorativa: de mitad blanco y verde, flor de la «pometa», de «molinell» y otras tipologías florales y geométricas, dispuestas a modo de cenefa en el pavimento. Azulejo Pavimento. Barro cocido. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Cronología: s. XVI-XVII, finales s. XVII, segunda mitad s. XVIII. Colocación s. XVIII. En la iglesia, tribuna del Evangelio, desde la cabecera de la iglesia, la estancia contigua a la Tribuna de la Reina María.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0422. Azulejo pavimento representando estrella renacentista. Azulejos que decoran la repisa que recae al óculo desde la tribuna del Evangelio. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. S. XVI-XVII. Colocación posterior a la cronología.  
  
Coro bajo de clausura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0325. Reja de hierro forjado del coro bajo. Anónimo valenciano. S. XV-XVI y s. XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0326. Clave representando decoración geométrica, ovas, escudo con las armas de la condesa de La Puebla y crestería. Escultura en relieve y pintura. Madera tallada, cincelada, calada, dorada y policromada. Situada en la bóveda central del bajo coro de clausura. Primer tercio s. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0327. Pintura mural, representando grupos de ángeles músicos entre nubes sobre celajes de azul ultramar. Pigmentos sobre revoco. Realizadas en los seis tramos entre las nervaduras de la bóveda de crucería central del coro bajo. Autor Jerónimo Jacinto Espinosa. Escuela valenciana. Cocentaina. Hacia 1619.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0328. Arquitectura y pintura mural. Representando nervaduras decoradas con hojarascas y motivos vegetales, y ménsulas molduradas de perfil triangular. Pintura al fresco, dorado y estofado sobre piedra. Autor Jerónimo Jacinto Espinosa. Escuela valenciana. Cocentaina. Hacia 1619. Decoración de todas las nervaduras de las tres bóvedas de crucería.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0329. Pintura mural sobre piedra. Representando decoración vegetal y floral. Autor Jerónimo Jacinto Espinosa. Escuela valenciana. Cocentaina. Hacia 1619. Situado en las dos bóvedas de crucería laterales del coro bajo de clausura. La recayente al claustro está muy deteriorada.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0330. Lápida del conde de la Puebla, Don Alonso Gaspar de Cárdenas fallecido con doce años. Piedra cortada, pulida e incisa. Con inscripción. Situada en el suelo junto al muro testero del bajo coro de clausura. s. XVII. 1603.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0331. Losa de piedra. Probablemente es la losa de entrada a la cripta. Piedra y hierro. Piedra cortada y pulida, y hierro forjado. s. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0332. Lápida recordatoria de las sepulturas de las religiosas en el coro bajo de clausura. Mármol blanco cortado, pulido e inciso. Inscripción. Primer tercio s. XX.  
  
Claustro mayor  
Núm. ident. 46.15.250-001-0333. Sepulcro de la Reina María de Aragón e infanta de Castilla. Arquitectura. Escultura en relieve. Piedra de arenisca cortada y labrada. Hacia 1458. Atribuida al maestro de obras Antonio Dalmau.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0334. Azulejo pavimento. Pavimento de barro cocido de gran formato. Suelo del claustro mayor inferior.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0335. Puerta de acceso desde el claustro mayor al pasillo del torno. Madera y hierro forjado. S. XVIII-XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0070. Panel cerámico figurativo. Representando la Santísima Trinidad con la Virgen María y San Francisco. Azulejo cuadrado. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. S. XVIII-XIX. Situado en claustro Mayor.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0337. Panel cerámico que conforma la hornacina del panel con núm. ident. 46.15.250-001-0070. Representando diferentes tipologías de flores y de ramitos. Azulejo cuadrado de dibujo completo sin enlaces. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. Primera mitad s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0338. Portadilla en esviaje de acceso a las cocinas. Cantería y labra sobre piedra. Segunda mitad de s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0339. Pavimento de entrada a las cocinas de la portadilla en esviaje. Azulejo pavimento. Dos tipos de azulejo en barro cocido y con azulejo de «flor de la pometa», «molinell», etc., Azulejo cocido, esmaltado y policromado. De diferente cronología (s. XVIII a s.XX) y tamaño. Composición del pavimento s. XX.  
  
Antigua sala capitular  
Núm. ident. 46.15.250-001-0340. Clave representando rostro de Cristo glorificado. Escultura en relieve. Piedra labrada. Sin restos visibles de policromía. Segunda mitad s. XV. Situada en el centro de la bóveda de crucería de la antigua sala capitular del claustro mayor.  
  
Refectorio  
Núm. ident. 46.15.250-001-0341. Cinco claves, en relieve «JHS». Arquitectura y escultura en relieve. Cantería y labra sobre piedra. Segunda mitad s. XV. Claves de los 5 tramos de crujías.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0342. Ménsulas de las nervaduras de las bóvedas del refectorio. Arquitectura y escultura en relieve. Piedra labrada. Segunda mitad s. XV. Hay ocho ménsulas completas y cuatro, de menor tamaño, en los ángulos.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0343. Vano de acceso a la escalera del púlpito del refectorio. Arquitectura. Cantería. Segunda mitad. s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0344 Fragmento de púlpito: base. Arquitectura. Escultura. Cantería y labra sobre piedra. Segunda mitad s. XV. Base del antiguo púlpito del refectorio., el pretil está reconstruido en intervención s. XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0345. Portadilla conopial de acceso al locutorio de clausura. Arquitectura. Cantería y labra. Piedra. Segunda mitad s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0346. Pavimento de barro cocido del pasillo del torno y del locutorio de clausura.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0347. Reja del locutorio de clausura. Hierro forjado. S. XVI-XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0348. Azulejo de cuarto ornato dispuesto en cenefa, representando motivos decorativos conocidos como «flor de la pometa» en la parte inferior de la reja del locutorio, lado de clausura. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. S.XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0349. Azulejo cuadrado de dibujo completo, dispuesto en cenefa representando motivos florales y ramitos. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. Principios s. XIX. En la parte inferior de la reja del locutorio, lado de las visitas.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0350. Clave, representando anagrama de María. Arquitectura y escultura en relieve. Piedra labrada. Centro de las nervaduras de la bóveda de la cocina junto a la cabecera del refectorio. Segunda mitad s. XV.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0351. Azulejo zócalo, representando diferentes tipologías florales. Azulejo cuadrado de dibujo completo. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Bajo el torno de la sala del torno. Valencia. Principios s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0352. Zócalo de azulejos, en azulejo cuadrado de cuarto ornato en azul celeste, verde, amarillo y naranja sobre fondo blanco. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. 1800-1820. En la planta baja, zona de servicio, patio exterior a las cocinas, en los lavaderos. 36 azulejos y 3 medios azulejos.  
  
Escalera de ingreso  
Núm. ident. 46.15.250-001-0353. Zócalo de azulejos, en azulejo cuadrado de cuarto ornato en azul, verde oliva, morado, amarillo y naranja sobre fondo blanco. Representando palmetas de cinco brazos. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. 1830-1835. Zócalo del patio de ingreso, y también en la cenefa (núm. ident. 46.15.250-001-0415).  
Núm. ident. 46.15.250-001-0354. Azulejo cuadrado de cenefa de los zócalos con núm. de ident. 46.15.250-001-0358 (de subida al primer rellano escalera de ingreso) y 46.15.250-001-0353 (pared derecha del patio de ingreso). Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Decora los zócalos del patio de ingreso hasta el primer rellano. Valencia. S. XIX. Hacia 1844.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0415. Zócalo de azulejos, en azulejo cuadrado de cuarto ornato en azul turquesa, perfilado y sombreado en negro manganeso sobre fondo blanco. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. 1828. Zócalo de detrás del pozo del patio de ingreso hasta la puerta de acceso a almacenes. Este zócalo, tiene cenefa de azulejo cuadrado con el motivo con núm. ident. 46.15.250-001-0353, en disposición de a dos. Lo encontramos en fragmentos en el suelo del trasagrario, y en una composición de cuarto de ornato en el suelo del distribuidor de paso al comedor de la Vela.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0355. Zócalo de azulejos del pozo. Representando acantos en diagonal y ramitas con hojas. Azulejo cuadrado de cuarto ornato en morado, azul, verde y perfilado en manganeso sobre fondo blanco. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. Segundo tercio s. XIX. Zócalo enmarcado con azulejo de cenefa cuadrada con margarita inserta en media espiral continua en azul cobalto y fondo azul más claro (Núm. ident. 46.15.250-001-0356), en la parte superior. En la inferior, rodapiés azulejo monocromo rectangular en azul (Núm. ident. 46.15.250-001-0357.) Ambos realizados con la misma técnica, probablemente de la misma época y procedencia.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0358 Zócalo de azulejos representando banda en azul conformando un octógono de lados cóncavos. Azulejo cuadrado de cuarto ornato en azul cobalto espeso y diluido, verde agrisado, marrón anaranjado sobre fondo blanco. Valencia. 1835-1845. Cuerpo de zócalo desde el arranque de la escalera de ingreso hasta primer rellano. Utilizado como cenefa del zócalo núm. ident. 46.15.250-001-0359, en la escalera de ingreso, ascenso a primer rellano, entre el patio y el piso principal. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0359. Zócalo de azulejos representando bandas angulares azules en forma de cuadro con hojitas de olivo en espiga. Azulejo cuadrado de cuarto ornato en azul agrisado y verde oliva. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Primer rellano de la escalera de acceso a salas comunes, y pared inferior de la escalera de ingreso junto al pozo. Valencia. S. XIX. 1835-1845. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0360. Zócalo de azulejos, representando cinta azul anudada en lazo, sujetando ramita con hojas de hiedra y margarita morada. Azulejo cuadrado de cenefa en azul cobalto, verde ocre, morado sombreado en azul y manganeso. Cenefa del zócalo con núm. identificación 46.15.250-001-0359, situado en la pared inferior de la escalera de ingreso, junto al pozo. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. S. XIX. 1830-1840. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0361. Zócalo y cenefa decorativa de azulejos con los mismos motivos, representando motivos florales en azul con rameado y hojas en verde oliva. Azulejo cuadrado con cuatro enlaces laterales que posibilita su empleo como rameado. Pigmentos y esmalte sobre arcilla. Escalera de ingreso, desde el primer rellano hasta el tercero. 1830-1835. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0362. Azulejo pavimento, cuadrado, de cuarto ornato en amarillo, azul, morado verde y marrón, representando motivos geométricos y florales. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. S. XIX. 1820-1830. El mismo motivo lo encontramos en: suelo de la capilla de Santa Ana, en el zócalo de la escalera de ingreso desde el tercer al cuarto rellano, entrada celdas segundo piso (cenefa geométrica con núm. de ident. 46.15.250-001-0363, y en el pavimento de la sala interior a la sala de coser en la ampliación del s. XIX, entre la planta baja y la planta principal, siendo el perfilado en azul celeste en lugar de marrón. Son pavimentos / elementos propios.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0363 Cenefa decorativa representando motivos geométricos en ocre, anaranjado, azul, trazos en manganeso. Azulejo cuadrado de cenefa. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Procedente de Valencia y Onda. Hacia 1860. Cenefa decorativa del zócalo núm. identificación 46.15.250-001-0362 que va desde el tercer al cuarto rellano de la escalera de ingreso. Elemento propio.  
  
Planta principal  
Núm. ident. 46.15.250-001-0364. Azulejo pavimento, representando cintas anchas en azul e hilos paralelos pintados en ondas con hendiduras y cogollos. Azulejo cuadrado de cuarto ornato en azul cobalto espeso y diluido sobre fondo blanco. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia y Onda (Novella y Garcés?). Hacia 1857. Planta principal, pavimento del pasillo o antecoro. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0365. Pavimento de azulejos representando motivos geométricos, azulejo de cuarto ornato en amarillo, morado tenue y marrón sobre fondo blanco. Azulejo a Trepa. Valencia. 1830-1840. Franja del pavimento del suelo entre el archivo y la sala Capitular Nueva.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0366. Zócalo de azulejos, representando diferentes tipologías de ramilletes florales. Azulejo cuadrado de dibujo completo. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. Finales s. XVIII y primera mitad s. XIX. Pavimento del suelo de la estancia frente a la puerta de entrada desde la escalera de ingreso a la enfermería. Tiene cenefa, en rameado floral, con núm. de identificación 46.15.250-001-0367, y azulejo bizcochado en los laterales. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0367. Pavimento en azulejos, representando cinta ondulante con lazo lateral que abraza un ramillete en diagonal con flores y hojas. Azulejo cuadrado de cenefa con posibilidad de enlace. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Valencia. Primera mitad s. XIX. Cenefa que enmarca el pavimento con Núm. ident. 46.15.250-001-0366. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0368. Puerta de comunicación al apartamento del sacerdote. Carpintería y forja. Madera y hierro forjado. Bronce dorado. Herrajes originales. Inscripción: «Clausura.» Llave en bronce dorado. Anónimo valenciano. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0369. Los canes de la antigua techumbre en el techo del antecoro, decorados y la decoración mural en relieve con ovas. Pintura y escultura en relieve. Yeso moldurado, tallado y policromado. Pigmentos sobre revoque. Canes/modillones, s. XV-XVI. Techo del antecoro. S. XIX- XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0370. Puerta. Carpintería y forja. Madera y hierro forjado. Metal dorado. Planta principal, acceso al coro desde el pasillo o antecoro. S. XIX-XX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0371. Puerta de acceso al balcón del Archivo. Carpintería. Madera y hierro forjado. Cristal. S. XVIII-XIX.  
  
46.15.250-001-0372. Portadilla de medio punto con capiteles labrados en decoración vegetal. Arquitectura. Escultura en relieve. Piedra labrada. S. XV. Portada de acceso de la Sala Capitular Nueva a las celdas, sala oeste. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0373. Puerta de la portadilla de acceso a los dormitorios desde la Sala Capitular Nueva. Carpintería. Madera y hierro forjado. Herrajes originales. S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0374. Altar de albañilería neoclásico de la Virgen de la Vela. Yeso moldurado, tallado, dorado y policromado. Primera mitad s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0375. Artesonado/viguería de las celdas situadas junto a la Sala Capitular nueva, sala oeste. Elemento arquitectónico, artesonado. Madera de mobila. Anónimo. 1819. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0376. Artesonado/viguería, de par y nudillo con tirantes, de las celdas recayentes a la calle Alboraia. Elemento arquitectónico, artesonado. Madera de pino de Teruel. Anónimo. S. XV. Elemento propio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0377.00 a 46.15.250-001-0377.12. Combinación de pavimento bizcochado con 12 modelos diferentes de azulejo cuadrado de cuarto ornato colocados, de a cuatro, en tres hileras paralelas a modo de muestrario para decorar un pavimento en azulejo de barro cocido. Valencia. S. XVIII. la composición de a cuatro rococó, y primera mitad s. XIX en resto de combinaciones. Pavimento del suelo del distribuidor de paso al comedor de la Virgen de la Vela. La colocación del pavimento y la composición es de s. XX, de posguerra.  
  
Tribunas evangelio  
Núm. ident. 46.15.250-001-0378. Pavimento claustro mayor alto. Azulejo pavimento de barro cocido. S. XVIII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0379. Portada con escultura en relieve, representando motivos arquitectónicos, venera y rocalla. Pigmentos sobre revoque. Portada de acceso a la capilla de Santa Ana en el claustro mayor alto. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0380. Puerta de acceso a la capilla de Santa Ana. Carpintería. Madera y hierro forjado. Metal dorado. Anónimo valenciano. S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0381.00. Bóveda, entablamento y paramentos de la capilla de Santa Ana, representando esgrafiados y decoración en escultura en relieve. Claustro Mayor alto, tribuna del Evangelio, primera capilla desde el coro. S. XVII. Núm. ident. 46.15.250-001-0381.01 Representando motivos vegetales, zoomorfos, fitomórficos y cabezas de querubines. Esgrafiado. Pigmentos sobre estuco. Esgrafiado en gris con reserva en blanco. En la bóveda y paramentos hasta el nivel del zócalo. Núm. ident. 46.15.250-001-0381.02. Florón. Escultura en relieve. Yeso tallado y policromado. En la parte central de la bóveda. Núm. ident. 46.15.250-001-0381.03. Representando modillones, hojarasca, enmarcados y ovas. Escultura en relieve de entablamento y nervios de la bóveda. Pigmentos sobre yeso.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0382. Cenefa decorativa representando motivos florales en azul cobalto concentrado y diluido sin perfilar sobre fondo blanco. Azulejo cuadrado de dibujo completo sin enlace, en cenefa. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. En el altar de la capilla de Santa Ana, en la tribuna del Evangelio, en el claustro alto. Valencia. Mediados de S. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0383 Azulejo pavimento con decoración vegetal y geométrica. Azulejo cuadrado de cuarto de ornato en amarillo, azul, verde sobre fondo blanco. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Pavimentos de la capilla de San Vicente Ferrer, segunda desde el pasillo del antecoro, y de la capilla de la Virgen de Lourdes, 4.ª capilla. En el claustro Mayor alto, tribunas del lado del Evangelio. Posiblemente de fábricas de Valencia. Primer tercio s. XIX.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0384. Escultura en relieve y decoración mural, representando motivos geométricos, vegetales y florón. Pigmentos sobre revoco. Yeso tallado y policromado. Decoración mural de los nervios de la bóveda y escultura en relieve, florón. Tribunas del lado del Evangelio, en la capilla de la Virgen del Carmen, tercera desde el coro S. XVII-XVIII. Un florón de características similares sin policromía en la capilla del la Virgen de Lourdes.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0385. Azulejo cuadrado de cenefa, representando diferentes motivos florales. Azulejo de dibujo completo. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. S. XIX. Bajo la reja de clausura de la capilla de la Virgen del Carmen, en la tribuna del lado del Evangelio.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0386. Portada. Escultura en relieve, representando motivos arquitectónicos, floreros y Virgen con Niño. Pigmentos sobre yeso. Claustro Mayor alto. Portada de acceso habitaciones de la calle Alboraia. S. XVI-XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0387. Representando planta trepadora «correhuela» con campanillas azules y rameado. Azulejo cuadrado de cenefa, de cuarto ornato y como rameado. Esmalte y pigmentos sobre arcilla. Estancias y capilla recayentes al Claustro alto. Tipología que encontramos en la repisa de las dos ventanas de las estancias recayentes a la calle Alboraia, y en la contrahuella de los escalones de la capilla de Santa Ana, con el azulejo rectangular, como rameado. 1810-1825.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0388. Representando flor gótica, a modo de cenefa. Cerámica azul de Manises/Valencia. Pigmentos sobre arcilla. S. XV-XVI, combinado con pavimento bizcochado (S.XVIII). Estancia recayente a la calle Alboraia. Claustro mayor alto. Colocación posterior.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0389. Portada arquitectónica rematada por cartela y libro. Se encuentra cegada. Escultura en relieve. Pigmentos sobre revoque. Portada recayente a la calle Alboraia. Principios s. XVII.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0390. Fragmentos de esgrafiados con motivos decorativos a modo de molduraje corrido. Encalado. Pared recayente a los dormitorios del ala oeste, a derecha e izquierda del acceso con intradós acasetonado a los mismos. S. XVII.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0391. Casetones. Escultura en relieve. Pigmentos sobre estuco. Encalado. Esgrafiados insertos en los casetones que decoran el intradós del acceso a los dormitorios del lado oeste.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0336. Pavimento de las salas comunes de labor, ampliación del s. XIX. Combinación de pavimento cuadrado de barro con azulejo cuadrado de dibujo completo (flores) con fondo blanco. S. XIX. Entre 1845-50. Este tipo de combinación en el pavimento se encuentra también en el piso superior de esta ampliación, celdas.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0420. Azulejo cuadrado de motivo cuadrado, resuelto a trepa, en combinación con pavimento de barro del mismo tamaño. Segunda mitad s. XIX. Diferentes motivos con enlaces reticulares, vegetales geométricos en monocromía en azul cobalto sobre fondo blanco. En algunas de las celdas de la ampliación del s.XX. Aunque los azulejos son originales, se puede considerar como elementos impropios, sustituyen azulejos cuadrados de dibujo completo de flores.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0421. Puerta y llave de acceso a la segunda planta de celdas en la parte de ampliación del s. XIX. Madera. Hierro.  
  
Tercero. Pertenencias y accesorios  
3.1) Pertenencias y accesorios que se inscriben en la Sección Primera del Inventario General de Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
3.1.a. Bienes Muebles que se inscriben en la Sección Primera del Inventario, vinculados al edificio.  
  
Escultura  
Del núm. ident. 46.15.250-001-0082 al núm. ident. 46.15.250-001-0106.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0116.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0120.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0130.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0135 y núm. ident. 46.15.250-001-0136.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0139.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0142.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0150.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0157 al núm. ident. 46.15.250-001-0158.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0161.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0238 y núm. ident. 46.15.250-001-0239.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0286.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0400.  
  
Pintura  
Del núm. ident. 46.15.250-001-002 a núm. ident. 46.15.250-001-007.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0014.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0016.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0018 y núm. ident. 46.15.250-001-0019.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0025 y núm. ident. 46.15.250-001-0026.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0029.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0036.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0041.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0043.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0048.  
Del núm. ident. 46.15.250-001-0051 al 46.15.250-001-0063.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0044.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0046.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0065 y núm. ident. 46.15.250-001-0066.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0079.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0186.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0190.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0192.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0193.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0283.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0284.  
  
Orfebrería  
Núm. ident. 46.15.250-001-0137.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0138.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0140.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0155.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0162.  
Del núm. ident. 46.15.250-001-0163 al núm. ident. 46.15.250-001-0165.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0168.  
  
  
3.1.b. Bienes Muebles que se inscriben en la Sección Primera del Inventario, no vinculados al edificio.  
  
Escultura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0020.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0159.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0170.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0222.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0232  
Núm. ident. 46.15.250-001-0241.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0244.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0247.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0248.  
  
Grabado  
Núm. ident. 46.15.250-001-0249.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0269.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0270 al núm. ident. 46.15.250-001-0274.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0392.  
  
Libros  
Núm. ident. 46.15.250-001-0250.  
  
Orfebrería  
Núm. ident. 46.15.250-001-0141.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0151.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0251.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0252 al núm. ident. 46.15.250-001-0258.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0277.  
Núm. Ident. 46.15.250-001-0278.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0281. y núm. ident. 46.15.250-001-0255.  
  
Pintura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0001.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0013.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0015.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0021.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0023.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0027.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0028.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0030.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0031.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0042.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0045.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0049.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0050.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0078.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0183.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0195.  
  
Textil-Indumentaria  
Núm. ident. 46.15.250-001-0240.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0264.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0265, núm. ident. 46.15.250-001-0266 y n º ident. 46.15.250-001-0407.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0268 y núm. ident. 46.15.250-001-0405.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0404.  
  
3.2. Pertenencias y accesorios que se inscriben en la Sección Tercera del Inventario General de Patrimonio Cultural Valenciano como Bienes muebles de Relevancia Patrimonial.  
  
Escultura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0008.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0024.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0072.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0080.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0081.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0107.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0129.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0122.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0132.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0133.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0134.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0143.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0144.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0145.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0156.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0152.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0153.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0160.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0169.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0172.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0173.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0194.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0216.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0215.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0223.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0225.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0226.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0234.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0235.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0236.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0237.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0242.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0243.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0245.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0246.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0285.  
  
Grabado  
Núm. ident. 46.15.250-001-0067.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0069.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0217.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0218.  
  
Pintura  
Núm. ident. 46.15.250-001-0010.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0011.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0012.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0017.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0022.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0032.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0033.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0034.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0035.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0037.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0038.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0039.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0047.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0064.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0068.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0074.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0075.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0179.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0182.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0184.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0185.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0187.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0188.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0189.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0191.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0219.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0220.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0221.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0228.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0282.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0398.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0419.  
  
Instrumentos musicales  
Núm. ident. 46.15.250-001-0393.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0394.  
  
Mobiliario  
Núm. ident. 46.15.250-001-0040.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0108.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0109.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0395.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0396.00. al núm. ident. 46.15.250-001-0396.03.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0397.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0412.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0416.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0417.   
Núm. ident. 46.15.250-001-0418.  
  
Objetos litúrgicos/devocionales  
Núm. ident. 46.15.250-001-0146.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0153.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0119.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0121.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0180.  
  
Orfebrería  
Núm. ident. 46.15.250-001-0229.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0230.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0279.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0280.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0401.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0402.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0403.  
  
Textil-Indumentaria  
Núm. ident. 46.15.250-001-0260 al núm. ident. 46.15.250-001-0263.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0267.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0288.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0290.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0291 al núm. ident. 46.15.250-001-0294.  
Núm. de ident. 46.15.250-001-0301.00 al núm. ident. 46.15.250-001-0301.02.   
Del núm. ident. 46.15.250-001-0410.00 al núm. ident. 46.15.250-001-0410.03.  
Del núm. ident. 46.15.250-001-0411.00 al núm. ident. 46.15.250-001-0411.02.  
Núm. ident. 46.15.250-01-0413.  
  
Relojería  
Núm. ident. 46.15.250-001-0204.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0205.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0414.  
  
Cerámica y otros  
  
Del núm. ident. 46.15.250-001-0196 al núm. ident. 46.15.250-001-0203.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0206.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0207 al núm. ident. 46.15.250-001-0214.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0224.  
Núm. ident. 46.15.250-001-0399.  
  
3.3 Bienes de naturaleza documental que se inscriben en la Sección Cuarta del Inventario General de Patrimonio Cultural Valenciano.  
Fondos documentales de los siglos XIV al XX que compuesto de pergaminos, libros y legajos, según relación pormenorizada que consta en el Censo de Archivos de la Comunitat Valenciana.  
Los fondos bibliográficos de los siglos XVI al XVIII, según relación pormenorizada que obra en el Catálogo de la Biblioteca Valenciana.  
  
  
ANEXO III  
Delimitación literal del entorno de protección  
  
Descripción literal de la delimitación  
Origen: Punto intersección entre la prolongación virtual de la fachada este de la manzana catastral núm. 60369 con el pretil del antiguo cauce del río Turia.  
  
Sentido: horario  
  
Línea delimitadora: Desde el origen la línea continúa por la fachada este de la manzana núm. 60369 hasta su intersección con la fachada sudoeste de la manzana núm. 61379, continúa a este por esta fachada hasta continuar por la fachada sudoeste de la núm. 61374, girando a norte y a sudeste por la misma. Cruza la calle Alboraya y sigue a sur por las fachadas de las manzanas recayentes a esta calle. Cruza la calle por la prolongación virtual de la fachada oeste de la manzana núm. 62352 hasta el pretil del río. Desde allí continúa por el pretil del río hasta el origen.  
  
  
ANEXO IV  
Normativa de protección del monumento y su entorno  
  
Artículo 1. Régimen del monumento. El Real Monasterio de la Trinidad es un Bien de Interés Cultural con la categoría de Monumento y se regirá por lo dispuesto en el capitulo III del titulo II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
Artículo 2. Usos permitidos del monumento. Los usos permitidos serán el religioso, conventual, museístico y todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá por lo dispuesto en el artículo 18 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.  
  
Artículo 3. Bienes muebles incorporados al monumento. Los bienes muebles actualmente existentes en el monasterio se regirán por lo dispuesto para los mismos en el presente Decreto y en la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, de conformidad con su naturaleza y valor cultural específico.  
  
Artículo 4. Régimen general de Intervenciones en el entorno-  
Las intervenciones en el entorno de protección se ajustarán, en el marco de lo establecido en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano a lo dispuesto en el Plan de Reforma Interior del Área del Convento de la Trinidad, aprobado definitivamente por acuerdo plenario del Ayuntamiento de Valencia en fecha 31 de octubre de 1997.  
  
Artículo 5. Patrimonio arqueológico. En cualquier intervención que afecte al subsuelo del inmueble o su entorno de protección, resultará de aplicación el régimen tutelar establecido en el artículo 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, para la salvaguarda del patrimonio arqueológico.  
  
Artículo 6. Actuaciones ilegales. La contravención de lo previsto en la presente normativa, determinará la ilegalidad de la actuación con la consiguiente restitución de los valores afectados en su caso y la responsabilidad de sus causantes en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML