Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 4643, del 03-12-2003 (2003/12845)

DECRET 237/2003, de 28 de novembre, del Consell de la Generalitat, pel qual declara Bé d'Interés Cultural el Conjunt Històric de la Vila Joiosa.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4643

Data del DOGV
:   03-12-2003

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/12845

CVE


Data del document
:   28-11-2003

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * [Vila Joiosa, la](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [patrimoni arquitectònic](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))

DECRET 237/2003, de 28 de novembre, del Consell de la Generalitat, pel qual declara Bé d'Interés Cultural el Conjunt Històric de la Vila Joiosa. [2003/X12845]
  
Per mitjà de Resolució de 20 d'abril de 1978, de la Direcció General del Patrimoni Artístic, Arxius i Museus, del Ministeri de Cultura, es va acordar tindre per incoat expedient de declaració de Conjunt Històric Artístic a favor de la ciutat de la Vila Joiosa.
  
L'expedient en qüestió va ser remés per a la seua tramitació a la Generalitat, segons el que disposa el Reial Decret 3066/1983, de 13 d'octubre, sobre traspàs de funcions i servicis de l'Estat a la Generalitat en matèria de cultura i, en concret, a la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, d'acord amb el que es preceptua en el Decret 171/1983, de 29 de desembre, del president de la Generalitat.
  
Per mitjà de Resolució de 25 de març del 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic, de la Conselleria de Cultura i Educació, es va acordar continuar l'expedient incoat d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. La dita Resolució, amb els seus annexos, a més, va ser exposada en el tauler d'anuncis de l'Ajuntament de la Vila Joiosa, al qual es va concedir tràmit d'audiència sense que s'aportaren al·legacions a l'expedient.
  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, han emés informe favorable a la declaració la Reial Acadèmia de Belles Arts de sant Carles i el Consell Valencià de Cultura.
  
Tenint en compte que l'article 31.5 de la Llei Orgànica 5/1982, de l'1 de juliol, de Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, establix la competència exclusiva de la Comunitat Autònoma en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic, i que l'article 26.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà per mitjà de decret del Consell de la Generalitat, sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració general de l'Estat, omplits els preceptius tràmits administratius, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 28 de novembre de 2003,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Declarar Bé d'Interés Cultural el Conjunt Històric de la Vila Joiosa.
  
Article 2
  
1. L'àrea afectada per la declaració de Bé d'Interés Cultural del Conjunt Històric de la Vila Joiosa queda definida en els annexos que s'adjunten i que formen part del present decret. La documentació complementària consta en l'expedient.
  
2. L'entorn de protecció dels immobles compresos en el Conjunt Històric que gaudixen per si mateixos de la consideració de Béns d'Interés Cultural queda igualment definit en els annexos adjunts.
  
Disposicions addicionals
  
Primera
  
S'inscriu el Conjunt Històric de la Vila Joiosa, de conformitat amb el que disposa l'article 29.1 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en la secció 1a de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Segona
  
En virtut del que establix l'article 46.1 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, els Béns de Rellevància Local mencionats en l'annex III del present decret hauran de ser inscrits en la secció 2a de l'inventari.
  
Disposició final
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i vigirà l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 28 de novembre de 2003
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
1. Denominació:
  
Conjunt Històric de la Vila Joiosa o Villajoyosa.
  
2. Localització:
  
a) Comunitat autònoma: Comunitat Valenciana.
  
b) Província: Alacant.
  
c) Municipi: la Vila Joiosa o Villajoyosa.
  
3. Delimitació :
  
Justificació de la delimitació:
  
La delimitació s'establix en funció dels criteris següents:
  
- Patrimonials i urbanístics, amb la inclusió dels immobles i espais urbans i rústics necessaris per a garantir la correcta tutela del conjunt.
  
- Topogràfics i paisatgístics, amb la inclusió del promontori en què es troba situat el nucli de la vila, els ravals històrics i els eixos d'articulació territorial des d'on és possible la seua òptima contemplació.
  
- Arqueològics, en funció de previsibles troballes arqueològiques.
  
Definició literal de la delimitació:
  
Origen: intersecció de la prolongació de l'eix de l'avinguda del Parc Censal amb la línia de baixamar escorada, punt A.
  
Sentit: antihorari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, la línia travessa la platja i continua per l'eix de l'avinguda del Parc Censal fins a trencar a l'oest per a travessar el parc en paral·lel al carrer de l'Hortet i tornar a girar al nord-oest per l'eix del carrer Censal. Creua la plaça de la Generalitat i continua per l'eix del carrer d'Álvaro Esquerdo fins a les vies del tren.
  
Travessa el riu Amadòrio, incorporant les vies del tren, i continua per l'eix del carrer del Calvari i posteriorment pel del carrer de Pelai fins a girar a l'oest per l'eix del carrer d'Azorín i continuar per les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer de Pelai i al carrer d'Alacant de l'illa situada entre estos tres carrers. Continua per l'eix del carrer del Doctor Fleming per a recórrer les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer de Dalt i al carrer de Gravina envoltant el Poble Nou. Des d'este punt creua el carrer del Moro i continua per l'eix del carrer Méndez Núñez fins a girar i continuar per l'eix del carrer de Pelai. Continua al sud per este eix fins a trencar al sud-oest pel marge dret del riu fins a la línia de baixamar escorada, per la qual prosseguix fins al punt d'origen.
  
Definició gràfica de la delimitació:
  
Se n'adjunta plànol.
  
4. Descripció:
  
(Basada principalment en l'obra de R. Azuar Ruiz en el Catàleg de Monuments i Conjunts de la Comunitat Valenciana, Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, i en l'obra de Consuelo Sebastiá Llinares La Vila Joiosa: Estudio Geodemográfico y Evolución Urbana).
  
El terme de la Vila Joiosa ocupa la part sud-occidental de la comarca de la Marina, enclavat en el centre de l'oval litoral que s'estén entre el cap de les Hortes al SO i la serra Gelada al NE. La ciutat, xicoteta població costanera murallada de planta poligonal, s'ubica orientada al sud-est, sobre un elevat promontori al costat de la desembocadura del riu Amadòrio.
  
El conjunt és de gran bellesa i pintoresquisme, representatiu d'una implantació cristiana posterior a la reconquista que no ha patit alteració. La seua arquitectura popular s'ha mantingut intacta fins a este segle, constituint potser el nucli millor conservat de la Comunitat Valenciana.
  
Segons el gravat aparegut en l'obra de Viciana del segle XVI, encerclava el recinte una forta muralla emmerletada, a l'estil aragonés, conformada per tres grans torrasses circulars al migdia i un altra al nord; donava accés al conjunt una porta flanquejada per dos torres quadrades. Així mateix, en el seu angle de ponent s'alçava un castell amb torres quadrades en els seus cantons.
  
D'allò només s'aprecia hui en dia la muralla del nord-est, que corre per la Costera de la Mar, arrancant d'una torrassa circular existent en la plaça de la Generalitat, antiga plaça de l'Om, per a trencar-se en una prominent torrassa circular en el carrer del Pal; en este carrer, fins a arribar a la plaça de la Trinitat, s'han enderrocat gran nombre de cases, la qual cosa ha permés traure a la llum el que podrien ser els fonaments o arrancades de l'antiga muralla, de maçoneria ben tractada i decorada amb gallons.
  
El coronament del llenç de la muralla que donava al riu no s'aprecia hui per estar cobert per les cases penjades construïdes en aquell, però sí que es conserven els dos terços inferiors de la muralla vista. De l'antic castell no queden rastres visibles perquè el llogaret n'ocupa l'antic emplaçament.
  
En el carrer Costera de la Mar, arquitectònicament és un emmurallament alamborat en les seues dos terceres parts d'alçada, en maçoneria, i està encerclat per una motllura sobreeixint de mig bossell i amb emmerletat seguit. Les torrasses són circulars, i en particular cal destacar les grans dimensions de la que hi ha al carrer del Pal, amb un marcat talús, que presenta en el terç superior dos troneres de carreuat amb esqueixada a l'interior.
  
Evolució històrica.
  
La ciutat ha sigut identificada pels historiadors com Honosca, Idera i altres que han quedat definitivament descartades per la investigació, per tractar-se de conjectures o de lectures incorrectes dels textos clàssics. Recentment s'ha proposat, amb base arqueològica, la identificació amb Alona/Alone dels textos, si bé esta hipòtesi encara no està referendada per una confirmació epigràfica.
  
D'altra banda, el nom compost de la Vila Joiosa és d'origen romanç, procedent de la veu gojosa, joiosa, alegre, i la raó d'este nom cal buscar-la en la necessitat de trobar un nom atractiu per a una fundació cristiana en terra morisca que reflectira l'encant del lloc i atraguera nous colons. Altres topònims creats en les mateixes circumstàncies van ser Vistalegre, Vallbona, Vistabella, etc.
  
Es coneix un important nucli ibèric davall del mateix nucli antic de la Vila Joiosa, datable entre almenys el s. V i el s. I a.C., i que va continuar existint durant els tres primers segles d'esta era. Esta ciutat va tindre la necròpolis en la recentment descoberta del Poble Nou, en curs d'excavació. Són abundants, a més, els jaciments d'esta època disseminats per tot el terme municipal, als qual es pot afegir algunes peces singulars, com el collaret orientalitzant i l'escultura de bou de la mateixa necròpolis del Poble Nou o l'exvot de bronze dels Plans i nombroses àmfores.
  
De la civilització romana es troben restes d'uns magatzems portuaris de grans dimensions que junt amb àmfores, atuells i altres utensilis proven que va haver-hi una intensa activitat comercial. S'han trobat també unes inscripcions que parlen d'un ?Quintus Manlius Celsí, fill Quintus- de la tribu Quirina, que havia sigut alcalde tres vegades i sacerdot del culte a l'emperador, i una altra que parla de la reconstrucció del mercat. Estes troballes proven també l'existència d'un municipi l'emplaçament del qual ha de situar-se en la partida de Torres, fora de l'assentament medieval, prop del monument funerari denominat Torre de sant Josep, del s. II, el millor conservat en el seu gènere a la Comunitat Valenciana.
  
La primera notícia documental es troba en la seua carta de poblament de 8 de maig de 1300, hui desapareguda, atorgada per l'almirall Bernat de Sarrià, conseller del rei i procurador del Regne de Múrcia, segons la qual la ciutat es regia pels furs de València. En 1308 l'Orde de sant Jaume, el seu anterior propietari, i Bernat de Sarrià comencen a pledejar per la possessió de la Vila Joiosa i d'Orxeta. Estos plets es van prolongar fins al segle XV, entre els hereus del famós almirall i els de Pere Ferrando, senyor d'Orxeta i membre de l'Orde de Santiago. La reina Maria, en privilegi donat a València el 16 de juliol de 1443, va fer unió de la Vila Joiosa a la corona reial d'Aragó, cosa per a la qual es van haver de pagar 44.000 sous. També concedix un privilegi a la Vila Joiosa el 15 d'abril de 1452, estant a Nàpols, pel qual s'atorga als seus habitants el poder de pescar lliurement per tots els llocs de la costa.
  
El 12 de gener de 1468 el rei Joan II, a Barcelona, ratifica la incorporació de la Vila Joiosa a la Corona. En este document es menciona que havia pertangut a l'Orde de Santiago.
  
A causa de les conseqüències de la primera Germania, del greu atac dels pirates barbarescos patit en 1538 i del perill de les possibles rebel·lions de les poblacions morisques veïnes, es van prendre mesures per a murallar la ciutat; així en 1551 es dóna una reial orde que es fortifiquen les poblacions de Cullera i la Vila Joiosa; en 1562 es data un memorial de Joan Baptista Antonelli sobre les fortificacions del Regne de València i es donen notícies de la Vila Joiosa, i en l'informe presentat per Vespasià Gonzaga al rei Felip II s'expressa que no cal realitzar obres en la vila, la qual cosa fa suposar que ja devien estar acabades.
  
Segons estes dades, l'emmurallament de la Vila Joiosa és cronològicament i estilísticament anterior a les fortificacions amb baluards d'Alacant, castell de santa Pola, Bèrnia, etc., i representa una fase arquitectònica prefortificada que degué durar molt pocs anys, possiblement de 1525 a 1560, i que va desaparéixer en aplicar-se de manera generalitzada la planta Vauban en tot el Regne, així com a Itàlia o en Ultramar, a partir de l'últim terç del segle XVI.
  
Fins al segle XVII, la ciutat roman en les seues fortificacions, perquè la inseguretat provocada per les contínues ràtzies sarraïnes no feia aconsellable edificar fora d'aquelles. Així, els contorns urbans són prou nítids, gràcies al traçat de la muralla.
  
A partir de l'últim quart del segle XVII, es registra un notable increment de la població, que es traduïx en una paral·lela expansió urbana, centrant-se les noves construccions al costat de les muralles i solars buits de l'interior.
  
En el segle XVIII es produïx un dur atac a les fortificacions en enderrocar els atacs bèl·lics part del recinte murallat, el qual, unit al continu increment de la població al llarg de la centúria, que augmenta en més de 3.400 habitants, quantitat que representa un increment del 277%, va ser les causes directes de l'expansió del llogaret.
  
La primera expansió a extramurs s'inicia en la plaça de l'Om, terrenys plans situats al costat de l'entrada principal, la qual, unida a l'existència de l'edifici conventual de sant Pere i santa Marta, i la confluència de camins, va actuar com a primer pol urbanitzador. Estos grups de cases pertanyien als llinatges més adinerats de la vila.
  
El segon focus d'eixamplament es realitza en el límit meridional de la muralla, on es van crear els Ravals, actuant el carrer Costera de la Mar o camí del Mar, amb el traçat rectilini, com a eix d'enllaç entre barris.
  
En estes dates encara eren corrents els atacs sarraïns, per la qual cosa es van urbanitzar en primer lloc els terrenys que voregen el recinte emmurallat, el raval de Ponent; açò, unit a l'existència d'una topografia plana, va ser el factor més important que va portar immediatament a la urbanització d'estos solars, probablement més econòmics que els ocupats pels horts del costat est del camí del Mar, que van configurar el raval de Llevant.
  
En la segona meitat de la centúria es produïx un auge constructiu que completa l'edificació de la part del raval més allunyat i abrupte, en els terrenys oberts entre el carrer sant Cristòfol i el solar de l'antic castell de la fortificació, a fi que s'unira el nucli antic i esta nova expansió.
  
A conseqüència dels assetjaments continus que patia la vila, es va construir un estret passadís transversal, tallant les cases que formen els carrers de les Roques (Trinitat) i del Sol (santa Marta), que comunicava l'eixamplament amb l'interior del recinte emmurallat, a través de la porta del Mar.
  
Encara que no es conserva documentació referent a l'inici de l'edificació del raval de Llevant, l'esquema del traçat del carrer d'este segon raval es va completar en l'últim terç de la centúria. L'existència d'horts rendibles i les dificultats topogràfiques havien frenat la construcció en els solars compresos entre el camí del Mar en la fatxada oest i el carrer de l'Hort de Buform, al sud, que emmarca este eixamplament. Els carrers són curts i molt irregulars, adaptant-se al pendent del terreny, la qual cosa denota una construcció improvisada pels veïns.
  
Seguint la història, sabem que la Guerra de Successió va fer un fort efecte en les muralles i que al començament del XIX es van enderrocar les dos portes que tenia el recinte, segons Madoz.
  
El castell desaparegut hui encara es podia contemplar en el s. XIX, segons ens descrivia Madoz. L'única descripció gràfica de què hui disposem és el referit gravat de Viciana, en el qual s'aprecia a l'oest del recinte la part més elevada, una estructura poligonal amb torres quadrades i amb corsera, de clara tradició aragonesa, pròpia de les construccions de final del s. XIV i començament del XV, que concorda amb la documentació existent, perquè el 24 de febrer de 1391, Joan I va donar llicència al comanador de l'Orde de sant Joan per a imposar cisa, durant deu anys, sobre el pa, el vi i altres productes per a reconstruir el castell i la seua defensa, que havia sigut demolit per Pere el Cruel. Així també, el 29 de desembre de 1475, Joan II dóna orde que es repare el frontis del castell, que havia sigut afectat per un llamp; no obstant, pareix que anà perdent capacitat defensiva, perquè Vespasià Gonzaga, en el seu informe de 1575, ens deia:
  
?No se n'ha fet cas. Està encerclat a la manera antiga, encara que reparat modernament, té una bona plataforma amb dos sacres reforçats...-.
  
En 1848 va ser elevada la vila a capçalera de districte civil del seu nom amb un cap que posseïa jurisdicció en diversos pobles, el qual, per Reial Decret de 19 de setembre de 1849, que suprimia estos, va passar a alcalde'corregidor.
  
Descripció urbanística
  
El traçat del carrer és geomètric i regular, típic d'una fundació cristiana posterior a la Reconquista. El primer fet que ressalta és el traçat nord-sud que tenen els eixos principals (en el sentit del pendent), sent el carrer Major, que creua tot el recinte amb un desenrotllament prou rectilini, el carrer que origina el traçat urbà, adaptant els carrers exteriors el seu traçat als límits de la muralla.
  
Hi ha dos placetes dins del recinte històric, una enfront de l'església parroquial, i una altra de més gran i quadrada, que va servir per a la venda de farina. Fora del recinte antic està la plaça que va ser denominada de l'Om, hui de la Generalitat, per un frondós arbre d'esta espècie que hi havia i que van arrancar els francesos en la guerra de la Independència, on se celebra el mercat setmanal. En esta última s'ubicava el convent d'Agustins Calçats, desaparegut en 1937 per a la construcció de la carretera, apreciant-se també les dos úniques substitucions actuals de blocs del recinte murallat.
  
En 1850, segons relata Madoz, la Vila Joiosa es compon del recinte antic amb 262 cases, els dos ravals de sant Cristòfol (raval de Ponent) i el de la Bomba o de sant Vicent (raval de Llevant), amb un total de 591 cases que, unides a les 12 de la plaça de l'Om, les 36 del carrer de les Llimes i les 32 de la de Mitja Galta (actual carrer de Canalejas), resulta un total de 933 cases. També ens informa de l'acabat de crear Poble Nou, que va començar a construir-se en 1806, que comprén unes noranta cases totes d'un pis, en diversos carrers plans i prou rectes. L'augment de la població durant la segona meitat del XIX s'estabilitza o fins i tot minva en les últimes dècades.
  
Edificació. Tipologia
  
Les cases del recinte antic, segons Madoz, són ?de bona forma, generalment de pedra d'alabastre i amb bons balcons de ferro, no elevant-se més d'un segon pis, encara que n'hi ha algunes de tres: són ben endreçades i curioses i amb bona distribució interior?.
  
La planta comuna és generalment rectangular (l'amplitud de les façanes oscil·la entre 4 o 5 metres), i amb una distribució de les habitacions en successió; una escala interior longitudinal vertebra l'habitatge. En la planta baixa es disposa de quadra, estables i dependències relacionades amb l'activitat agrícola, i en els alts d'esta se situa una àmplia sala destinada a cuina-menjador al mateix temps que sala d'estar. La primera planta es reserva a dormitoris i la segona per a la cambra, per a l'emmagatzematge de collites i farratge, així com per a rebost.
  
En la zona del Raval, el traçat rectilini i en disposició ortogonal del conjunt de carrers va determinar la formació d'estrets espais de terreny, circumscrits entre carrers, per a l'edificació; per això, el limitat desenrotllament longitudinal de l'habitatge imposa dimensions majors per a les façanes, l'amplitud de les quals oscil·la al voltant de 10 metres. Els habitatges s'adapten al pendent topogràfic, de tal manera que el que constituïx la planta baixa per un carrer, en la paral·lela (a un nivell inferior) és la primera, amb un semisoterrani o botiga en la planta inferior, la funció primordial de la qual era la de magatzem d'utensilis i arts de pesca, de peix salat, d'espart, etc.
  
La diferència més important entre les edificacions del nucli antic i les de la zona del Raval és que en aquell l'edifici sencer alberga un sol habitatge, mentre que en este cada planta correspon a un habitatga, amb la qual cosa l'edifici pot arribar a albergar tres habitatges amb una insuficiència de superfície per unitat de residència que, per les dimensions de parcel·la, no aconseguix les mínimes condicions d'habitabilitat per a una família.
  
ANNEX II
  
Béns d'interés cultural compresos en el conjunt històric, delimitació dels seus entorns de protecció.
  
Monuments i els seus entorns de protecció:
  
Les muralles de la vila i l'església parroquial de l'Assumpció de la Mare de Déu, temple fortalesa gòtic, són Béns d'Interés Cultural amb categoria de Monument en virtut de la disposició addicional primera de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià. De conformitat amb el que establix l'article 28.2.e) de la Llei anterior es delimiten els entorns de protecció d'aquells.
  
Justificació de la delimitació proposada:
  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC i que pot afectar este, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre aquelles.
  
- Parcel·les que recauen al mateix espai públic que el BIC i que en constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze pot suposar una alteració de les condicions de percepció d'aquell o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de manera fonamental la percepció d'este.
  
Este criteri general s'ha seguit amb caràcter restrictiu, ja que el Conjunt compta amb una protecció pròpia.
  
La muralla est i l'església fortificada:
  
Origen: intersecció entre l'eix del carrer Major i l'eix de la plaça de Castelar, punt A.
  
Sentit: Horari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, la línia continua al nord per l'eix del carrer Major per a girar a l'est i travessar la plaça de la Generalitat pel límit sud de la illeta central. Gira al sud-est per a continuar per les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Costera del Mar de l'illa cadastral núm. 14576. Creua el carrer de la Soledat i envolta la parcel·la en cantó amb el carrer de Vicent Cervera. Continua per l'eix d'este carrer girant al sud-oest per la part posterior de la parcel·la núm. 06 de l'illa núm. 15564. Creua el carrer Costera del Mar i recorre les parts posteriors de les parcel·les que recauen a este carrer de l'illa núm. 15572 i les façanes d'esta illa que recauen al carrer del Pal. La línia gira al nord-oest i envolta l'illa núm. 14566 fins a introduir-se en l'illa núm. 14564 per la mitgera entre les parcel·les números 06 i 05, gira al nord per les parts posteriors de les parcel·les números 05, 04 i 03. Creua el carrer de l'Arxiu i recorre les parts posteriors de les parcel·les que recauen a la plaça de l'Església i a la plaça de Castelar, de les illes números 14571 i 13577 fins a l'eix del carrer Major, pel qual prosseguix en direcció nord fins al punt d'origen.
  
Muralla que recau al riu Amadòrio:
  
Origen: intersecció de l'eix del carrer Pelai amb l'eix del pont de Cervantes.
  
Sentit: Horari.
  
Línia delimitadora: Continua al nord per a girar a l'est creuant el riu per la vora nord del pont de Cervantes, gira al sud i envolta les illes cadastrals números 13565 i 13555. Torna a creuar el riu fins a l'eix del carrer Pelai, pel qual prosseguix fins al punt d'origen.
  
Parts integrants, pertinences i accessoris, que complementen la declaració de l'església parroquial de l'Assumpció de la Mare de Déu, de conformitat amb el que disposa l'article 28.2.c) de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
(Per a la millor identificació d'estos béns s'indica, com a referència, el número de la fitxa de l'Inventari de Béns Mobles de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià).
  
A) Parts integrants
  
Elements arquitectònics
  
- Balustre huitcentista de talla de marbre que tanca el presbiteri (03.31.139-003-10).
  
- Portada principal del temple. Neoclàssica (s. XVIII), amb accés en arc de mig punt, frontó triangular partit sobre quatre columnes on s'obri la fornícula que acull la imatge de la titular (03.31.139.003.15).
  
- Portada secundària d'accés al temple. Neoclàssica (s. XVIII). Arquitrau i cornisa sobre pilastres planes. Accés en arc de mig punt. S'obri en el costat de l'Epístola, entre les capelles de sant Pere i de sant Joan Baptista. (03.31.139.003.17).
  
- Petxina (s. XVII). Pedra llaurada, estucada i daurada. Testimoni de la decoració de l'antic púlpit (03.31.139.003.22).
  
- Conjunt de 12 claus (ss. XV-XVI) de la volta del presbiteri, volta de la nau i accés a les capelles, ornades amb diferents motius (03.31.139.003.28.00): escut heràldic (03.31.139.003.28.01), anagrames de Jesús i de Maria (03.31.139.003.28.02), trèvol de quatre fulles (03.31.139.003.28.03), quatre flors de lis (03.31.139.003.28.04), creu patriarcal (03.31.139.003.28.05), trèvol de quatre fulles entre fullatge (03.31.139.003.28.06), màscara humana (03.31.139.003.28.07), flor de 13 pètals (03.31.139.003.28.08), flor de 16 pètals (03.31.139.003.28.09), creu eixamplada o potada entre motius geomètrics (03.31.139.003.28.10), espiral entre motius geomètrics (03.31.139.003.28.11), motiu floral estilitzat (03.31.139.003.28.12).
  
Epigrafia
  
- Altar funerari romà del segle II d. C. realitzat en memòria de Lluci Corneli Carpi per la seua filla Valèria Diopane, i reutilitzat en l'església com a pila d'aigua beneita (03.31.139.003.05).
  
- Làpida commemorativa de la finalització d'obres en el temple datada en 1558. Ubicada sobre l'altar/pila anteriorment referenciat. (03.31.139.003.14; erròniament identificada com a làpida dels segles II-III).
  
Objectes litúrgics
  
- Llavamans de marbre polit (s. XVIII-XIX) (03.31.139.003.0063).
  
- Pila d'aigua beneita (ss. XVIII-XIX). Marbre treballat (03.31.139.003.20).
  
- Pila d'aigua beneita (s. XVIII). Marbre treballat (03.31.139.003.21).
  
- Carilló (ss. XIX-XX) de bronze fos (03.31.139.003.37).
  
Ferramentes
  
- Reixa de ferro forjat de 100 x 90 cm (s. XVIII). Exterior de la capella de la Comunió. Lateral dret (03.31.139.003.25).
  
- Reixa de ferro forjat de 80 x 70 cm (s. XVIII). Exterior de la capella de la Comunió. Lateral dret (03.31.139.003.26).
  
- Reixa de ferro forjat de 40 x 30 cm (s. XVIII). Exterior de la capella de la Comunió. Lateral dret (03.31.139.003.25).
  
- Grua de ferro forjat (primer terç del s. XIX) (03.31.139.003.0057).
  
Fusteries
  
- Portes de la portada principal del temple (1896). Fusta xapada de ferro (03.31.139.003.16).
  
- Porta en l'avantsagristia amb especejament en plafons i eines de ferro forjat (s. XIX) (03.31.139.003.08).
  
Retaules
  
- Retaule d'obra daurat i policromat; altar de la capella de la Immaculada (03.31.139.003.03).
  
Pintura mural
  
- Sanefa ornamental de motius geomètrics. Subratlla la cornisa que recorre l'exterior del temple, davall de la volada de la teulada. Tremp sobre estuc (03.31.139.003.18).
  
Escultura en relleu
  
- Estuc policromat (segona meitat s. XVIII) que representa motius vegetals i figuratius en intradós de l'arc d'entrada a la capella de santa Marta.
  
- Estuc daurat i policromat que representa motius vegetals i geomètrics, que decora tot l'interior de la capella de la Comunió (03.31.139.003.0042).
  
- Estuc daurat i policromat que representa motius geomètrics i figuratius, que decora tot l'interior de la capella de la Comunió (03.31.139.003.0042).
  
- Penjant de fusta tallada i policromada en l'espai de la clau de la cúpula de la capella de santa Marta (03.31.139.003.0043).
  
B) Pertinences i accessoris
  
Orfebreria
  
- Copó de plata en el seu color, daurat interiorment, amb la paraula ?Vilajoyosa- gravada en l'interior de la peanya. Copa semiesfèrica de contorn un poc ovalat, desornamentada. Tapadora plana amb perfil escalonat i coronament de creu llatina, frontissa i cadeneta de tancament. Mànec cilíndric lleugerament còncau. Nuc troncocònic invertit en forma de baldufa. Peanya de perfil sinuós lleugerament abocellat i vora plana (1780-1790) (03.31.139.003.0081).
  
- Copó de plata en el seu color. Copa semiesfèrica de contorn un poc ovalat i desornamentada. Tapadora plana amb frontissa i tancament de cadeneta. Mànec cilíndric motlurat. Nuc troncocònic invertit amb accentuat tor. Coll motlurat anterior a la peanya, que és circular, de perfil sinuós amb lleuger abocellat i vora recta accentuada (s. XVIII; datat com dels ss. XIX-XX en el catàleg del Ministeri) (03.31.139.003.0082).
  
- Custòdia (primera meitat del s. XVII) de bronze daurat, plata i vidre. Tècnica de fosa i cisellat. Viril en forma de sol amb doble cercle concèntric de rajos flamígers i rectes rematats en estrelles d'onze puntes i caboixons de vidres de colors en el centre. Coronament de creu llatina. Mànec motlurat amb diversos anells. Nus barroc en forma de templet decorat amb arestes de volutes, contraforts sinuosos i caboixons. Peu que alterna perfil recte i arredonit amb aplic de fosa amb caboixons i querubins. (03.31.139.003.0076).
  
- Crismera (1660-1670) de plata en el seu color, cisellada i tornejada, amb tapadora motlurada amb coronament de creu llatina, doble frontissa d'obertura i daurada a l'interior per a contindre els olis, cos cilíndric de perfil recte i fons còncau, peu motlurat sense coll lleugerament acampanat (03.31.139.003.0075).
  
- Portapau (s. XVIII in.) de plata daurada, repujada i cisellada, amb figura de santa Marta orlada per rocalles i motius vegetals. Placa amb una ansa posterior perquè es puga agafar (03.31.139.003.0073).
  
- Crismera (1760) de plata en el seu color, cisellada i tornejada, amb tapadora abocellada amb coronament de creu llatina. Frontissa d'obertura i daurada a l'interior per a contindre els olis. Cos cilíndric amb un lleuger entallament i globular en la part baixa anterior al peu. Xicotet coll cilíndric anterior al peu. Peanya motlurada (03.31.139.003.0072).
  
- Calze de plata (ca. 1783) en el seu color, tornejada i cisellada, obra de l'orfebre Quinzá, de València. Copa llisa lleugerament oberta, subcopa motlurada amb perfil en forma de gola. Mànec troncocònic estilitzat, motlurat en la part baixa, de perfil convex. Nuc en forma de baldufa. Coll motlurat. Peu circular, perfil sinuós de vora recta (03.31.139.003.0071).
  
- Salpasser de plata, obra de l'orfebre Gallén, de València (03.31.139.003.0068).
  
- Copó de plata (primer terç del s. XIX) (03.31.139.003.0067).
  
- Creu d'altar (creu de la primera meitat del s. XVII; peu posterior) amb lignum crucis, de plata i bronze sobredaurats, tècnica de fosa, cisellat i gravat. Creu llatina de braços rectes i llisos sense decoració. Vora de cresteria i aplics triangulars en els apèndixs subjectes per caragols de formes sinuoses calades amb peres en els extrems i decorada amb querubins. Peres en els extrems del quadrat central, on s'instal·la un medalló de forma oval. Probable lignum crucis. Mànec bulbós decorat amb fulles d'acant, coll esfèric i peu de potes galbejades. La peça té el peu posterior sobredaurat (03.31.139.003.0064).
  
- Encenser de plata en el seu color (s. XIX), gravada, repujada, cisellada i fosa, obra de l'orfebre Manuel Gallén Ferreras, de València. Cos de fum de forma troncocònica amb perfil còncau cobert per tapadora campaniforme i coronada per argolles per a unir les cadenes i maniple circular. Motius vegetals niellats de grans fulles lanceolades en la tapadora i en la base. En el cos central, calats de medallons amb flors interiors de sis lòbuls. Peu circular. (03.31.139.003.12).
  
- Naveta de plata en el seu color, cisellada, tornejada, calada, gravada i repujada, amb peces de fosa. Copa de forma lenticular amb frontissa intermèdia amb decoració de tornapuntes i motius vegetals. Tapa plana dividida en dos parts asimètriques per xarnera, de les quals només una és abatible. Apèndixs en forma de «S» en un extrem, mentre que sobre la proa i en un lateral hi ha xicotets apèndixs en forma de tritó. Mànec cilíndric tornejat i un poc eixamplat cap al peu. Peanya de perfil recte amb decoració lleugerament acampanada gravada i gallonada. Cresteria amb decoració de fulles de card a la vora. (s. XVI) (03.31.139.003.07).
  
- Portaviàtic (1880) de fusta lacada, coure i aplics de plata, cisellada i tornejada, amb el seu copó (de mànec, amb ampli tor central i tapadora motlurada rematada en creu llatina) i crismera. La caixa, dividida en tres departaments, està decorada amb medallons entre rocalles, amb motius del calze i la Sagrada Forma (03.31.139.003.01.00, conjunt; 03.31.139.003.01.01, portaviàtic; 03.31.139.003.01.02, crismera; 03.31.139.003.01.03, copó).
  
- Calze (s. XIX in.) de plata en el seu color, amb calze daurat, tornejada, cisellada i gravada, llegat en 1827 per José Blat en benefici de la capella de santa Marta de la parròquia de la Vila Joiosa (03.31.139.003.0070).
  
- Dos setrilleres de plata fosa i cisellada. Cos globular amb base circular i ansa en forma de ?S- amb decoració vegetal de roleus.
  
Escultura de ple volum
  
- Imatge de santa Marta, patrona de la Vila Joiosa. Fusta tallada i policromada (s. XVI) (03.31.139.003.13)
  
- Imatge de la Mare de Déu dels Desemparats. Fusta tallada i policromada (ss. XVIII-XIX) (03.31.139.003.19).
  
- Imatge que representa l'Assumpció de la Mare de Déu (s. XVIII), sobre núvol, amb querubins als peus, ubicada en la fornícula del frontó de la portada principal del temple.
  
Mobiliari
  
- Faristol de fusta tornejada i daurada, en forma de gran petxina amb les estries reafonades (1745).
  
Arxiu històric
  
- La parròquia de la Mare de Déu de l'Assumpció custodia un arxiu històric de gran valor les sèries documentals del qual es remunten al segle XVI.
  
ANNEX III
  
Béns de rellevància local
  
Relació de les edificacions més destacades del Conjunt Històric de la Vila Joiosa, considerades com a Béns de Rellevància Local, que han de ser inscrits en la secció 2a. de l'Inventari General del Patrimoni Cultural:
  
- Hospital asil antic, al carrer del frare Posidonio Mayor (segle XVIII).
  
- Els ravals de Ponent i de Llevant.
  
- El conjunt d'edificis del barri del Mercat.
  
- El barri del Poble Nou.
  
- Monument al Dr. Esquerdo.
  
- Font de la platja.
  
- L'espai de protecció arqueològica del castell.
  
- L'espai de protecció arqueològica configurat pel nucli antic.
  
ANNEX IV
  
Normativa de protecció del conjunt històric i dels seus monuments i entorns de protecció
  
Conjunt Històric
  
Article 1
  
Segons el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció requerirà, amb caràcter previ a la concessió de llicència o aprovació municipal, l'autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport; la dita autorització s'ajustarà als criteris establits en l'article 39 de la citada llei i les determinacions d'esta normativa que en aplicació seua es concreten per a este àmbit.
  
Article 2
  
L'article anterior regirà transitòriament fins a l'aprovació del preceptiu Pla Especial de Protecció o fins que siga convalidat, si és procedent, el planejament vigent, als efectes de l'article 34.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 3
  
El règim d'intervencions patrimonialment admissibles en els béns seleccionats en el present decret per al seu reconeixement com a Béns de Rellevància Local garantirà la protecció integral dels seus valors, d'acord amb el que disposa l'article 50 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per als béns així reconeguts. Això sense perjuí de l'obligació municipal d'adaptar el contingut del seu Catàleg de Béns i Espais Protegits a l'efecte d'incloure estos immobles amb l'expressada qualificació, fet que implicarà la plena aplicació del que es preceptua en el mencionat article.
  
Article 4
  
Totes les intervencions requeriran, per a la seua autorització patrimonial, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que els corresponga per la seua especificitat, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta de constatar-ne la situació de partida i la transcendència patrimonial.
  
Este últim aspecte serà avaluat pel tècnic municipal, del sospesat informe del qual l'Ajuntament podrà derivar la innecessarietat d'autorització prèvia en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la correcta conservació, bon ús i habitabilitat interior dels immobles que no tinguen reconeixement individualitzat de Bé d'Interés Cultural o Bé de Rellevància Local, i que, per plantejament, tècnica i abast no suposen posar en perill els valors de l'edifici, en si mateix i/o en la seua contribució als valors generals de l'àmbit protegit.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
Amb les úniques excepcions que la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, establix, i que justificadament pogueren ser invocades, i mentre no es proveïsca del planejament a què fa referència l'article 2 de la present normativa, les intervencions atendran els criteris següents:
  
1. Es mantindran les pautes de parcel·lació històrica del conjunt.
  
2. Les alineacions i altures seran les establides en la revisió del Pla General d'Ordenació Urbana de la Vila Joiosa, aprovat definitivament per la Comissió Territorial d'Urbanisme el 7 d'abril de 1999. S'exceptuen les parcel·les que recauen als carrers d'Alacant i de Pelai, que no sobrepassaran una altura màxima de dos (inclosa la planta baixa).
  
3. L'ús característic dels edificis serà el residencial, amb els usos compatibles acceptats pel referit Pla General.
  
4. Mentre no es procedisca a la catalogació individualitzada del patrimoni arquitectònic del conjunt, els edificis tradicionals mantindran les seues façanes originals. Les obres de restauració de fatxada, així com les de reforma interior que abasten el nivell de rehabilitació global de l'immoble, hauran de repristinar la morfologia exterior, de conformitat amb els seus valors arquitectònics específics i definició primigènia. En els immobles la morfologia dels quals resulte dissonant respecte de la característica de la zona, estes actuacions comportaran l'adequació de la fatxada i cobertes a les condicions establides en la present normativa per a les edificacions de nova planta. Les intervencions en plantes baixes comportaran el respecte ?i la recuperació si és el cas- de la part corresponent de la fatxada de l'immoble.
  
5. Les façanes de nova planta o de remodelació d'aquelles no tradicionals s'adequaran amb caràcter estètic i material a la tipologia i acabats de la zona:
  
a) Els ràfols de coberta, volats des del pla de l'alineació, seran de dimensions i perfils tradicionals.
  
b) Els buits seran de proporció vertical, disposició i dimensions característiques de la zona.
  
c) Les fusteries s'integraran segons cànons tradicionals, preferentment de fusta i descartant imitacions. Per a l'enfosquiment i protecció es disposaran, preferentment, finestrons interiors, admetent-se en l'exterior mallorquines o la superposició de les tradicionals persianetes enrotllables de fusta.
  
d) Quant als acabats exteriors dels paraments, es prohibixen tècniques materials no tradicionals o que suposen la imitació d'estos.
  
e) Els balcons seran de safata de grossor no superior a 15 cm, volada característica ?en tot cas no superior a 50 cm- i barana de ferro, desenrotllant-se en extensió ?nombre i amplitud?, disposició i jerarquia compositives, segons les pautes pròpies de la zona. Queden proscrits els miradors.
  
6. Les cobertes seran inclinades, de teula àrab, amb pendent màxim del 35%, a dos aigües i carener d'alçària màxima de 2,25 m respecte de l'alçària de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
Article 6
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreciació de l'escena o paisatge urbà dels monuments, el seu entorn i el conjunt en general, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o plantació d'arbres, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant caràcter i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i amb els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Monuments
  
Article 7
  
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, Règim dels Béns Immobles d'Interés Cultural, del capítol III, títol II, de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
  
Article 8
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del Bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorns de monuments
  
Article 9
  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la llei, en els entorns dels monuments, encara que siguen dotats d'una planificació patrimonialment validada, qualsevol actuació requerirà l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, excepte en els supòsits previstos en l'article 4 de la present normativa, que també s'aplicarà en estos àmbits.
  
Article 10
  
Mentre no es proveïsca estos entorns del planejament específic a què fa referència l'article 34 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, regirà, amb caràcter transitori, la normativa determinada en el present decret per al Conjunt Històric o la que, en substitució d'esta, dispose el planejament patrimonial aprovat per a aquell. La Conselleria de Cultura, Educació i Esport podrà, a la vista del nivell de detall d'este últim document, eximir l'Ajuntament de l'obligatorietat de redactar documents planificadors específics per a estos àmbits.
  
Béns mobles
  
Article 11
  
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció tercera, del capítol III, títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns mobles d'interés cultural.
  
Disposicions generals
  
Article 12
  
Totes les actuacions i obres que suposen l'alteració del subsòl del conjunt quedaran subjectes al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, i requeriran la prèvia intervenció arqueològica.
  
Article 13
  
La contravenció del que preveu la present normativa determinarà la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en la Llei del Patrimoni Cultural Valencià i en la resta de lleis que hi siguen d'aplicació.
  
ANNEX V
  
DOCUMENTACIÓ GRÀFICA



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 4643, del 03-12-2003 (2003/12845)

DECRETO 237/2003, de 28 de noviembre, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural el Conjunto Histórico de Villajoyosa.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   4643

Fecha DOGV
:   03-12-2003

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2003/12845

CVE


Fecha del documento
:   28-11-2003

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Descriptores 

:   * [Villajoyosa](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [patrimonio arquitectónico](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))

DECRETO 237/2003, de 28 de noviembre, del Consell de la Generalitat, por el que se declara Bien de Interés Cultural el Conjunto Histórico de Villajoyosa. [2003/X12845]
  
Mediante Resolución de 20 de abril de 1978, de la Dirección General del Patrimonio Artístico, Archivos y Museos, del Ministerio de Cultura, se acordó tener por incoado expediente de declaración de Conjunto Histórico Artístico a favor de la villa de Villajoyosa.
  
El expediente en cuestión fue remitido para su tramitación a la Generalitat según lo dispuesto en el Real Decreto 3066/1983, de 13 de octubre, sobre traspaso de funciones y servicios del Estado a la Generalitat en materia de cultura y, en concreto, a la Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia, con arreglo a lo preceptuado en el Decreto 171/1983, de 29 de diciembre, del Presidente de la Generalitat.
  
Mediante Resolución de 25 de marzo de 2003, de la Dirección General de Patrimonio Artístico, de la Conselleria de Cultura y Educación, se acordó continuar el expediente incoado de acuerdo con las disposiciones vigentes y abrir un periodo de información pública. Dicha Resolución, con sus anexos, además, fue expuesta en el tablón de anuncios del Ayuntamiento de Villajoyosa, al que se concedió trámite de audiencia, sin que se aportaran alegaciones al expediente.
  
En cumplimiento de lo dispuesto en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, han emitido informe favorable a la declaración la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos y el Consell Valencià de Cultura.
  
Habida cuenta de que el artículo 31.5 de la Ley Orgánica 5/1982, de 1 de julio, de Estatuto de Autonomía de la Comunidad Valenciana, establece la competencia exclusiva de la Comunidad Autónoma en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico, y que el artículo 26.2 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante Decreto del Consell de la Generalitat, sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, reserva a la administración General del Estado, cumplimentados los preceptivos trámites administrativos, a propuesta del conseller de Cultura, Educación y Deporte y previa deliberación del Consell de la Generalitat, en la reunión del día 28 de noviembre de 2003,
  
DECRETO
  
Artículo 1
  
Declarar Bien de Interés Cultural el Conjunto Histórico de Villajoyosa.
  
Artículo 2
  
1. El área afectada por la declaración de Bien de Interés Cultural del Conjunto Histórico de Villajoyosa queda definida en los anexos que se adjuntan y que forman parte del presente decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.
  
2. El entorno de protección de los inmuebles comprendidos en el Conjunto Histórico que gozan por sí mismos de la consideración de Bienes de Interés Cultural queda igualmente definido en los anexos adjuntos.
  
Disposiciones Adicionales
  
Primera
  
Se inscribe el Conjunto Histórico de Villajoyosa, de conformidad con lo dispuesto en el artículo 29.1 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, en la Sección 1ª del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Segunda
  
En virtud de lo establecido en el artículo 46.1 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, los bienes de relevancia local mencionados en el anexo III del presente decreto deberán ser inscritos en la Sección 2ª del Inventario.
  
Disposición Final
  
El presente decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
Valencia, 28 de noviembre de 2003
  
El presidente de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educación y Deporte,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANEXO I
  
Datos sobre el bien objeto de la declaración
  
1. Denominación:
  
Conjunto Histórico de Villajoyosa o la Vila Joiosa.
  
2. Localización:
  
a) Comunidad Autónoma. Comunidad Valenciana.
  
b) Provincia. Alicante.
  
c) Municipio. Villajoyosa o La Vila Joiosa.
  
3. Delimitación:
  
Justificación de la delimitación :
  
La delimitación se establece en función de los siguientes criterios:
  
- Patrimoniales y urbanísticos, con la inclusión de los inmuebles y espacios urbanos y rústicos necesarios para garantizar la correcta tutela del conjunto.
  
- Topográficos y paisajísticos, con la inclusión del promontorio en el que se halla situado el núcleo de la villa, los arrabales históricos y los ejes de articulación territorial desde donde es posible su óptima contemplación.
  
- Arqueológicos, en función de previsibles hallazgos arqueológicos.
  
Definición literal de la delimitación:
  
Origen: intersección de la prolongación del eje de la avenida Parque Censal con la línea de bajamar escorada, punto A.
  
Sentido: antihorario.
  
Línea delimitadora: desde el origen la línea atraviesa la playa y continúa por el eje de la avenida Parque Censal hasta quebrar a oeste para atravesar el parque en paralelo al carrer Hortet y volver a girar a noroeste por el eje de la calle Censal. Cruza la plaza de la Generalitat y continúa por el eje de la calle Alvaro Esquerdo hasta las vías del tren.
  
Atraviesa el río Amadorio, incorporando las vías del tren y continúa por el eje de la calle Del Calvario y posteriormente por el de la calle Pelayo hasta girar a oeste por el eje de la calle Azorín y continuar por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Pelayo y a la calle Alicante de la manzana situada entre estas tres calles. Continúa por el eje de la calle Doctor Fleming para recorrer las traseras de las parcelas recayentes a la calle de Dalt y calle de Gravina envolviendo el Poble Nou. Desde este punto cruza la calle del Moro y continúa por el eje de la calle Méndez Nuñez hasta girar y continuar por el eje de la calle Pelayo. Continúa a sur por este eje hasta quebrar a sudoeste por el margen derecho del río hasta la línea de bajamar escorada, por la que prosigue hasta el punto de origen.
  
Definición gráfica de la delimitación:
  
Se adjunta plano.
  
4. Descripción:
  
(Basada principalmente en la obra de R. Azuar Ruiz en el Catálogo de Monumentos y Conjuntos de la Comunidad Valenciana, Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia y en la obra de Consuelo Sebastiá Llinares ?La Vila Joiosa: Estudio Geodemográfico y Evolución Urbana?).
  
El término de Villajoyosa ocupa la parte suroccidental de la comarca de la Marina, enclavado en el centro del óvalo litoral que se extiende entre el cabo de las Huertas al SW y la sierra Helada al NE. La ciudad, pequeña población costera amurallada de planta poligonal, se ubica orientada a sudeste, sobre un elevado promontorio junto a la desembocadura del río Amadorio.
  
El conjunto es de gran belleza y pintoresquismo, representativo de una implantación cristiana posterior a la reconquista que no ha sufrido alteración. Su arquitectura popular se ha mantenido intacta hasta este siglo, constituyendo quizá el núcleo mejor conservado de la Comunidad Valenciana.
  
Según el grabado aparecido en la obra de Viciana del siglo XVI, encintaba el recinto una fuerte muralla almenada, al estilo aragonés, conformada por tres grandes cubos circulares al mediodía y otro al norte; daba acceso al conjunto una puerta flanqueada por dos torres cuadradas. Asimismo, en su ángulo de poniente se levantaba un castillo con torres cuadradas en sus esquinas.
  
De aquello sólo se aprecia hoy en día la muralla del noreste que corre por la Costera de la Mar, arrancando de un cubo circular existente en la plaza de la Generalitat, antigua plaza del Olmo, para quebrarse en un prominente cubo circular en la calle del Pal; en esta calle hasta llegar a la plaza de la Trinidad, se han derribado gran número de casas, lo que ha permitido sacar a la luz lo que podrían ser los cimientos o arranques de la antigua muralla, de mampostería bien tratada y gallonada.
  
El coronamiento del lienzo de la muralla que daba al río no se aprecia hoy por estar cubierto por las casas colgantes construidas en él, pero sí se conservan los dos tercios inferiores de la muralla vista. Del antiguo castillo no quedan rastros visibles pues el caserío ocupa el antiguo emplazamiento.
  
En la calle Costera de la Mar, arquitectónicamente es un amurallamiento alamborado en sus dos terceras partes de altura, en mampostería, y encintado por una moldura en saliente de medio bocel y con almenado corrido. Los cubos son circulares, y en particular hay que destacar las grandes dimensiones del existente en la calle del Pal, con un marcado talud, y que presenta en su tercio superior dos cañoneras de sillería con derrame al interior.
  
Evolución histórica.
  
La ciudad ha sido identificada por los historiadores como Honosca, Idera y otras que han quedado definitivamente descartadas por la investigación, por tratarse de conjeturas o de lecturas incorrectas de los textos clásicos. Recientemente se ha propuesto, con base arqueológica, la identificación con Alona/Alone de los textos, si bien esta hipótesis todavía no está refrendada por una confirmación epigráfica.
  
Por otra parte, el nombre compuesto de Villa-Joyosa es de origen romance procedente de la voz gojosa, gozosa, alegre, y la razón de este nombre hay que buscarla en la necesidad de encontrar un nombre atractivo para una fundación cristiana en tierra morisca que reflejara el encanto del lugar, atrayendo nuevos colonos. Otros topónimos creados en las mismas circunstancias fueron Vistalegre, Vallbona, Vistabella, etc.
  
Se conoce un importante núcleo ibérico bajo el propio casco antiguo de Villajoyosa, datable entre al menos el s. V y el s. I a.C., y que continuó existiendo durante los tres primeros siglos de esta Era. Esta ciudad tuvo su necrópolis en la recientemente descubierta del Poble Nou, en curso de excavación. Son abundantes, además, los yacimientos de ésta época diseminados por todo el término municipal, a los que se puede añadir algunas piezas singulares, como el collar orientalizante y la escultura de toro de la propia necrópolis del Poble Nou o el exvoto de bronce de Els Plans y numerosas ánforas.
  
De la civilización romana se encuentran restos de unos almacenes portuarios de grandes dimensiones que junto con ánforas, vasijas y otros utensilios prueban que hubo una intensa actividad comercial. Se han encontrado también unas inscripciones que hablan de un ?Quintus Manlius Celsí, fill Quintus- de la tribu Quirina, que había sido alcalde tres veces y sacerdote del culto al emperador, y otra que habla de la reconstrucción del mercado. Estos hallazgos prueban, asimismo, la existencia de un municipio cuyo emplazamiento debe situarse en la partida de Torres fuera del asentamiento medieval, cerca del monumento funerario denominado Torre de Sant Josep, del s. II, el mejor conservado en su género en la Comunidad Valenciana.
  
La primera noticia documental se encuentra en su Carta Puebla de 8 de mayo de 1300, hoy desaparecida, otorgada por el almirante Bernat de Sarriá, consejero del rey y procurador del Reino de Murcia, rigiéndose la ciudad por los fueros de Valencia. En 1308 la Orden de Santiago, su anterior propietaria, y Bernat de Sarriá empiezan a pleitear por la posesión de Villajoyosa y Orcheta. Estos pleitos se prolongaron hasta el siglo XV, entre los herederos del famoso almirante y los de Pere Ferrando, señor de Orcheta y miembro de la Orden de Santiago. La Reina Doña María, en privilegio dado en Valencia el 16 de julio de 1443, hizo unión de Villajoyosa a la corona real de Aragón. Para ello se tuvo que pagar 44.000 sueldos. También concede un privilegio a Villajoyosa el 15 de abril de 1452, estando en Nápoles, por el que se otorga a sus habitantes el poder de pescar libremente por todos los lugares de la costa.
  
El 12 de enero de 1468 el rey Juan II, en Barcelona, ratifica la incorporación de Villajoyosa a la Corona. En este documento se menciona que había pertenecido a la Orden de Santiago.
  
Debido a las consecuencias de la primera Germanía, al grave ataque de los piratas berberiscos sufrido en el 1538 y el peligro de las posibles rebeliones de las moriscas poblaciones colindantes, se tomaron medidas para amurallar la ciudad; así en 1551 se da una Real Orden de que se fortifiquen las poblaciones de Cullera y Villajoyosa; en 1562 se fecha un memorial de Juan Bautista Antonelli sobre las fortificaciones del Reino de Valencia y se dan noticias de Villajoyosa y en el informe presentado por Vespasiano Gonzaga al rey Felipe II se expresa que no es necesario realizar obras en la villa, lo que hace suponer que ya estarían terminadas.
  
Según estos datos, el amurallamiento de Villajoyosa es cronológicamente y estilísticamente anterior a las fortificaciones abaluartadas de Alicante, castillo de Santa Pola, Bernia, etc., y representa una fase arquitectónica pre-abaluartada que duraría muy pocos años, posiblemente de 1525 a 1560, y que desapareció al aplicarse de forma generalizada la planta Vauban en todo el Reino, así como en Italia o en Ultramar, a partir del último tercio del siglo XVI.
  
Hasta el siglo XVII, la ciudad permanece en sus fortificaciones, pues la inseguridad provocada por las continuas razzias sarracenas no hacía aconsejable edificar fuera de ellas. Así, los contornos urbanos son bastante nítidos, gracias al trazado de la muralla.
  
A partir del último cuarto del siglo XVII, se registra un notable incremento de la población, que se traduce en una paralela expansión urbana, centrándose las nuevas construcciones junto a las murallas y solares vacíos del interior.
  
En el siglo XVIII se produce un duro ataque a las fortificaciones al derribar los ataques bélicos parte del recinto amurallado, que unido al continuo incremento de la población a lo largo de la centuria, que aumenta en más de 3.400 habitantes, lo que representa un incremento del 277%, serían las causas directas de la expansión del caserío.
  
La primera expansión a extramuros se inicia en la plaza del Olmo, terrenos llanos situados junto a la entrada principal, que unido a la existencia del edificio conventual de San Pedro y Santa Marta, y la confluencia de caminos, actuó como primer polo urbanizador. Estos grupos de casas pertenecían a los linajes más adinerados de la villa.
  
El segundo foco de ensanche se realiza en el límite meridional de la muralla, donde se crearon los Ravales, actuando la calle Costera de la Mar o camino del Mar, con el trazado rectilíneo, como eje de enlace entre barrios.
  
En estas fechas aún eran corrientes los ataques sarracenos, por lo que se urbanizó en primer lugar los terrenos que bordean el recinto murado, Raval de Poniente; esto, unido a la existencia de una topografía llana, fueron los factores más importantes que traerían de inmediato la urbanización de estos solares, probablemente más económicos que los ocupados por los huertos del lado este del camino del Mar, que configurarán el Raval de Levante.
  
En la segunda mitad de la centuria se produce un auge constructivo que completa la edificación de la parte del arrabal más alejada y abrupta, en los terrenos abiertos entre la calle San Cristóbal y el solar del antiguo castillo de la fortificación, a fin de que se uniera el casco antiguo y esta nueva expansión.
  
A consecuencia de los asedios continuos que padecía la villa, se construyó un estrecho pasadizo transversal, cortando las casas que forman las calles de Les Roques (Trinidad) y del Sol (Santa Marta), que comunicaba el ensanche con el interior del recinto murado, a través de la puerta del Mar.
  
Aunque no se conserva documentación referente al inicio de la edificación del raval de Levante, el esquema del trazado callejero de este segundo raval se completará en el último tercio de la centuria. La existencia de huertos rentables y las dificultades topográficas habían frenado la construcción en los solares comprendidos entre el camino del Mar en la fachada oeste y la calle del Huerto de Buform, al sur, que enmarca este ensanche. Las calles son cortas y muy irregulares, adaptándose a la pendiente del terreno, lo que denota una construcción improvisada por los vecinos.
  
Siguiendo la historia, sabemos que la guerra de Sucesión hizo fuerte mella en las murallas y que a principios del XIX se derribaron las dos puertas que tenía el recinto, según Madoz.
  
El castillo desaparecido hoy todavía se podía contemplar en el s. XIX, según nos describía Madoz. La única descripción gráfica que hoy disponemos es el referido grabado de Viciana, en el que se aprecia al Oeste del recinto, la parte más elevada, una estructura poligonal con torres cuadradas y con corsera, de clara tradición aragonesa, propia de las construcciones de fines del s. XIV y principios del XV, que concuerda con la documentación existente, pues el 24 de febrero de 1391, Juan I dio licencia al Comendador de la Orden de San Juan para imponer sisa, durante diez años, sobre el pan, el vino y otros productos para reconstruir el castillo y su defensa que había sido demolido por Pedro el Cruel. Así también el 29 de diciembre de 1475, Juan II da Orden de que se repare el frente del castillo, que había sido afectado por un rayo, sin embargo parece que fue perdiendo capacidad defensiva, pues Vespasiano Gonzaga en su informe de 1575, nos decía:
  
?No se ha hecho caso de él. Está cercado a la antigua, aunque reparado modernamente, tiene una buena plataforma con dos sacres reforzados...-.
  
En 1848 fue elevada la villa a cabeza de distrito civil de su nombre con un jefe que poseía jurisdicción en varios pueblos, que por Real Decreto de 19 de septiembre de 1849, que suprimía a éstos, pasó a Alcalde Corregidor.
  
Descripción urbanística
  
El trazado callejero es geométrico y regular típico de una fundación cristiana posterior a la Reconquista. El primer hecho que resalta es el trazado norte-sur que tienen los ejes principales (en el sentido de la pendiente), siendo la calle Mayor que cruza todo el recinto con un desarrollo bastante rectilíneo, la calle que origina el trazado callejero, adaptando las calles exteriores su trazado a los límites de la muralla.
  
Hay dos plazuelas dentro del recinto histórico, una frente a la iglesia parroquial y otra más grande y cuadrada que sirvió para la venta de harina. Fuera del recinto antiguo está la plaza que fue denominada del Olmo, hoy de la Generalitat, por un frondoso árbol de esta especie que había en ella, y que arrancaron los franceses en la guerra de la Independencia, donde se celebra el mercado semanal. En esta última se ubicaba el convento de Agustinos Calzados, desaparecido en 1937 para la construcción de la carretera, apreciándose también las dos únicas sustituciones actuales de bloques del recinto amurallado.
  
En 1850, según relata Madoz, Villajoyosa se compone del recinto antiguo con 262 casas, los dos arrabales de San Cristóbal (Raval de Poniente) y el de la Bomba o San Vicente (Raval de Levante) con un total de 591 casas que, unidas a las 12 de la plaza del Olmo, las 36 de la calle Limones y las 32 de la de Media Galta (actual calle Canalejas), resulta un total de 933 casas. También nos informa del recién creado Poble Nou, que empezó a construirse en 1806, que comprende unas noventa casas todas de un piso, en varias calles llanas y bastante rectas. El aumento de la población durante la segunda mitad del XIX se estabiliza o incluso disminuye en las últimas décadas.
  
Edificación. Tipología
  
Las casas del recinto antiguo, según Madoz, son ?de buena forma, generalmente de piedra de alabastro y con buenos balconajes de hierro, no elevándose más de un segundo piso, aunque hay algunas de tres: son bien aseadas y curiosas y con buena distribución interior?.
  
La planta común es generalmente rectangular (la amplitud de las fachadas oscila entre 4 o 5 metros), y con una distribución de las habitaciones en sucesión; una escalera interior longitudinal vertebra la vivienda. En la planta baja se dispone de cuadra, establos y dependencias relacionadas con la actividad agrícola, y en los altos de ésta se sitúa una amplia sala destinada a cocina - comedor a la vez que sala de estar. La primera planta se reserva a dormitorios y la segunda para la cambra, para el almacenamiento de cosechas y forraje, así como despensa.
  
En la zona del Raval, el trazado rectilíneo y en disposición ortogonal del callejero determinó la formación de estrechos espacios de terreno, circunscritos entre calles, para la edificación; por lo que el limitado desarrollo longitudinal de la vivienda impone dimensiones mayores para las fachadas, cuya amplitud oscila alrededor de 10 metros. Las viviendas se adaptan a la pendiente topográfica, de tal forma que lo que constituye la planta baja por una calle, en la paralela (a un nivel inferior) es la primera, con un semisótano o botica en la planta inferior, cuya función primordial era la de almacén de utensilios y artes de pesca, de pescado salado, de esparto, etc.
  
La diferencia más importante entre las edificaciones del casco antiguo y las de la zona del Raval es que en aquél el edificio entero alberga una sola vivienda, mientras que en éste cada planta corresponde a una vivienda, con lo que el edificio puede llegar a albergar tres viviendas con una insuficiencia de superficie por unidad de residencia, que por las dimensiones de parcela no alcanza las mínimas condiciones de habitabilidad para una familia.
  
ANEXO II
  
Bienes de interés cultural comprendidos en el conjunto histórico, delimitación de sus entornos de protección.
  
Monumentos y sus entornos de protección:
  
Las murallas de la villa y la Iglesia Parroquial de la Asunción de Nuestra Señora, templo fortaleza gótico, son Bienes de Interés Cultural con categoría de Monumento en virtud de la disposición adicional primera de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano. De conformidad con lo establecido en el artículo 28.2.e) de la Ley anterior se delimitan los entornos de protección de los mismos.
  
Justificación de la delimitación propuesta:
  
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección consiste en incluir dentro de su área los siguientes elementos urbanos:
  
- Parcelas que limitan directamente con la que ocupa el BIC, pudiendo afectar al mismo, tanto visual como físicamente cualquier intervención que se realice sobre ellas.
  
- Parcelas recayentes al mismo espacio público que el BIC y que constituyen el entorno visual y ambiental inmediato y en el que cualquier intervención que se realice pueda suponer una alteración de las condiciones de percepción del mismo o del carácter del espacio urbano.
  
- Espacios públicos en contacto directo con el BIC y las parcelas enumeradas anteriormente y que constituyen parte de su ambiente urbano inmediato.
  
- Edificaciones o cualquier elemento del paisaje urbano que aún no teniendo una situación de inmediatez con el BIC afecten de forma fundamental a la percepción del mismo.
  
Este criterio general se ha seguido con carácter restrictivo puesto que el Conjunto cuenta con una protección propia del mismo.
  
La muralla este y la iglesia fortificada:
  
Origen: intersección entre el eje de la calle Mayor y el eje de la plaza de Castelar, punto A.
  
Sentido: Horario.
  
Línea delimitadora: desde el origen, la línea continúa a norte por el eje de la calle Mayor para girar a Este y atravesar la plaza de la Generalitat por el linde sur de la isleta central. Gira a sudeste para continuar por las traseras de las parcelas recayentes a la calle Costera del Mar de la manzana catastral nº 14576. Cruza la calle de la Soledad y envuelve la parcela en esquina con la calle Vicente Cervera. Continúa por el eje de esta calle girando a sudoeste por la trasera de la parcela nº 06 de la manzana nº 15564. Cruza la calle Costera del Mar y recorre las traseras de las parcelas recayentes a esta calle de la manzana nº 15572 y las fachadas de esta manzana recayentes a la calle del Pal. La línea gira a noroeste y envuelve la manzana nº 14566 hasta introducirse en la manzana nº 14564 por la medianera entre las parcelas números 06 y 05, gira a norte por las traseras de las parcelas números 05, 04 y 03. Cruza la calle del Archivo y recorre las traseras de las parcelas recayentes a la plaza de la Iglesia y a la plaza Castelar de las manzanas números 14571 y 13577 hasta el eje de la calle Mayor por el que prosigue en dirección norte hasta el punto de origen.
  
Muralla recayente al río Amadorio:
  
Origen: intersección del eje de la calle Pelayo con el eje del puente de Cervantes.
  
Sentido: Horario.
  
Línea delimitadora: Continúa a norte para girar a Este cruzando el río por el borde norte del puente de Cervantes, gira a sur y envuelve las manzanas catastrales números 13565 y 13555. Vuelve a cruzar el río hasta el eje de la calle Pelayo por el que prosigue hasta el punto de origen.
  
Partes integrantes, pertenencias y accesorios, que complementan la declaración de la Iglesia parroquial de la Asunción de Nuestra Señora, de conformidad con lo dispuesto en el artículo 28.2 c) de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
(Para la mejor identificación de estos bienes se indica, como referencia, el número de la ficha del Inventario de Bienes Muebles de la Dirección General de Política Lingüística y Patrimonio Cultural Valenciano).
  
A) Partes integrantes
  
Elementos arquitectónicos
  
- Balaustre decimonónico de labra de mármol que cierra el presbiterio (03.31.139-003-10).
  
- Portada principal del templo. Neoclásica (s. XVIII), con acceso en arco de medio punto, frontón triangular partido sobre cuatro columnas donde se abre la hornacina que acoge la imagen de la titular (03.31.139.003.15).
  
- Portada secundaria de acceso al templo. Neoclásica (s. XVIII). Arquitrabe y cornisa sobre pilastras planas. Acceso en arco de medio punto. Se abre en el lado de la Epístola, entre las capillas de San Pedro y de San Juan Bautista. (03.31.139.003.17).
  
- Venera (s. XVII). Piedra labrada, estucada y dorada. Testimonio de la decoración del antiguo púlpito (03.31.139.003.22).
  
- Conjunto de 12 claves (ss. XV-XVI) de la bóveda del presbiterio, bóveda de la nave y acceso a capillas, ornadas con diferentes motivos (03.31.139.003.28.00): escudo heráldico (03.31.139.003.28.01), anagramas de Jesús y de María (03.31.139.003.28.02), trébol de cuatro hojas (03.31.139.003.28.03), cuatro flores de lis (03.31.139.003.28.04), cruz patriarcal (03.31.139.003.28.05), trébol de cuatro hojas entre follaje (03.31.139.003.28.06), máscara humana (03.31.139.003.28.07), flor de 13 pétalos (03.31.139.003.28.08), flor de 16 pétalos (03.31.139.003.28.09), cruz ensanchada o patada entre motivos geométricos (03.31.139.003.28.10), espiral entre motivos geométricos (03.31.139.003.28.11), motivo floral estilizado (03.31.139.003.28.12).
  
Epigrafía
  
- Altar funerario romano del siglo II d. C. realizado en memoria de Lucio Cornelio Carpio por su hija Valeria Diopane, y reutilizado en la iglesia como pila de agua bendita (03.31.139.003.05).
  
- Lápida conmemorativa de la finalización de obras en el templo datada en 1558. Ubicada sobre el altar/pila anteriormente referenciado. (03.31.139.003.14; erróneamente identificada como lápida de los siglos II-III).
  
Objetos litúrgicos
  
- Lavamanos de mármol pulido (s. XVIII-XIX) (03.31.139.003.0063).
  
- Pila de agua bendita (ss. XVIII-XIX). Mármol labrado (03.31.139.003.20).
  
- Pila de agua bendita (s. XVIII). Mármol labrado (03.31.139.003.21).
  
- Carrillón (ss. XIX-XX) de bronce fundido (03.31.139.003.37).
  
Herrajes
  
- Reja de hierro forjado de 100 x 90 cm. (s. XVIII). Exterior de la capilla de la Comunión. Lateral derecho (03.31.139.003.25).
  
- Reja de hierro forjado de 80 x 70 cm. (s. XVIII). Exterior de la capilla de la Comunión. Lateral derecho (03.31.139.003.26).
  
- Reja de hierro forjado de 40 x 30 cm. (s. XVIII). Exterior de la capilla de la Comunión. Lateral derecho (03.31.139.003.25).
  
- Grúa de hierro forjado (primer tercio del s. XIX) (03.31.139.003.0057).
  
Carpinterías
  
- Puertas de la portada principal del templo (1896). Madera chapada en hierro (03.31.139.003.16).
  
- Puerta en la antesacristía con despiece en cuarterones y herrajes de hierro forjado (s. XIX) (03.31.139.003.08).
  
Retablos
  
- Retablo de albañilería dorado y policromado; altar de la Capilla de la Inmaculada (03.31.139.003.03).
  
Pintura mural
  
- Cenefa ornamental de motivos geométricos. Subraya la cornisa que recorre el exterior del templo, bajo el voladizo del tejado. Temple sobre estuco (03.31.139.003.18).
  
Escultura en relieve
  
- Estuco policromado (segunda mitad s. XVIII) representando motivos vegetales y figurativos en intradós del arco de entrada a la capilla de Santa Marta.
  
- Estuco dorado y policromado representando motivos vegetales y geométricos, que decora todo el interior de la capilla de la comunión (03.31.139.003.0042).
  
- Estuco dorado y policromado representando motivos geométricos y figurativos, que decora todo el interior de la capilla de la comunión (03.31.139.003.0042).
  
- Pinjante de madera tallada y policromada en el espacio de la clave de la cúpula de la capilla de Santa Marta (03.31.139.003.0043).
  
B) Pertenencias y accesorios
  
Orfebrería
  
- Copón de plata en su color, dorado interiormente, con la palabra ?Villajoyosa- grabada en el interior de la peana. Copa semiesférica de contorno algo ovalado, desornamentada. Tapadera plana con perfil escalonado y remate de cruz latina, bisagra y cadenilla de cierre. Astil cilíndrico ligeramente cóncavo. Nudo troncocónico invertido en forma de peonza. Peana de perfil sinuoso ligeramente abocelada y borde plano (1780-1790) (03.31.139.003.0081).
  
- Copón de plata en su color. Copa semiesférica de contorno algo ovalado y desornamentada. Tapadera plana con bisagra y cierre de cadenilla. Astil cilíndrico moldurado. Nudo troncocónico invertido con acentuado toro. Cuello moldurado anterior a la peana, que es circular, de perfil sinuoso con ligero abocelado y borde recto acentuado (s. XVIII; datado como de los ss. XIX-XX en el catálogo del ministerio) (03.31.139.003.0082).
  
- Custodia (primera mitad del s. XVII) de bronce dorado, plata y cristal. Técnica de fundido y cincelado. Viril en forma de sol con doble círculo concéntrico de rayos flamígeros y rectos rematados en estrellas de once puntas y cabujones de cristales de colores en el centro. Remate de cruz latina. Astil moldurado con varios anillos. Nudo barroco en forma de templete decorado con aristas de volutas, contrafuertes sinuosos y cabujones. Pie que alterna perfil recto y redondeado con aplique de fundición con cabujones y querubines. (03.31.139.003.0076).
  
- Crismera (1660-1670) de plata en su color, cincelada y torneada, con tapadera moldurada con remate de cruz latina, doble bisagra de apertura y dorada al interior para contener los óleos, cuerpo cilíndrico de perfil recto y fondo cóncavo, pie moldurado sin cuello ligeramente acampanado (03.31.139.003.0075).
  
- Portapaz (s. XVIII in.) de plata dorada, repujada y cincelada, con figura de Santa Marta orlada por rocallas y motivos vegetales. Placa con asa posterior para su agarre (03.31.139.003.0073).
  
- Crismera (1760) de plata en su color, cincelada y torneada, con tapadera abocelada con remate de cruz latina. Bisagra de apertura y dorada al interior para contener los óleos. Cuerpo cilíndrico con ligero entallamiento y globular en la parte baja anterior al pie. Pequeño cuello cilíndrico anterior al pie. Peana moldurada (03.31.139.003.0072).
  
- Cáliz de plata (ca. 1783) en su color, torneada y cincelada, obra del orfebre Quinzá, de Valencia. Copa lisa ligeramente abierta, subcopa moldurada con perfil en forma de gola. Astil troncocónico estilizado moldurado en la parte baja de perfil convexo. Nudo en forma de peonza. Gollete moldurado. Pie circular, perfil sinuoso de borde recto (03.31.139.003.0071).
  
- Hisopo de plata obra del orfebre Gallén, de Valencia (03.31.139.003.0068).
  
- Copón de plata (primer tercio s. XIX) (03.31.139.003.0067).
  
- Cruz de altar (cruz de la primera mitad del s. XVII; pie posterior) con Lignum Crucis, de plata y bronce sobredorados, técnica de fundido, cincelado y grabado. Cruz latina de brazos rectos y lisos sin decoración. Borde de crestería y apliques triangulares en los apéndices sujetos por tornillería de formas sinuosas caladas con perillas en los extremos y decorada con querubines. Perillas en los extremos del cuadrón central donde se instala un medallón de forma oval. Probable Lignum Crucis. Astil bulboso decorado con hojas de acanto, gollete esférico y pie de patas galbeadas. La pieza tiene el pie posterior sobredorado (03.31.139.003.0064).
  
- Incensario de plata en su color (s. XIX), grabada, repujada, cincelada y fundida, obra del orfebre Manuel Gallén Ferreras, de Valencia. Cuerpo de humo de forma troncocónica con perfil cóncavo cubierto por tapadera campaniforme y rematada por argollas para unir las cadenas y manípulo circular. Motivos vegetales nielados de grandes hojas lanceoladas en tapadera y base. En el cuerpo central calados de medallones con flores interiores de seis lóbulos. Pie circular. (03.31.139.003.12).
  
- Naveta de plata en su color, cincelada, torneada, calada, grabada y repujada, con piezas de fundición. Copa de forma lenticular con bisagra intermedia con decoración de tornapuntas y motivos vegetales. Tapa plana dividida en dos partes asimétricas por charnela, de las cuales solo una es abatible. Apéndices en forma de S en un extremo, mientras que sobre la proa y en un lateral existen pequeños apéndices en forma de tritón. Astil cilíndrico torneado y algo ensanchado hacia el pie. Peana de perfil recto con decoración ligeramente acampanada grabada y gallonada. Crestería de cardinas al borde. (s. XVI) (03.31.139.003.07).
  
- Portaviático (1880) de madera lacada, cobre y apliques de plata, cincelada y torneada, con su copón (de astil, con amplio toro central y tapadera moldurada rematada en cruz latina) y crismera. La caja, dividida en tres departamentos, está decorada con medallones entre rocallas, con motivos del cáliz y la sagrada forma (03.31.139.003.01.00, conjunto; 03.31.139.003.01.01, portaviático; 03.31.139.003.01.02, crismera; 03.31.139.003.01.03, copón).
  
- Cáliz (s. XIX in.) de plata en su color, con cáliz dorado, torneada, cincelada y grabada, legado en 1827 por José Blat en beneficio de la capilla de Santa Marta de la parroquia de Villajoyosa (03.31.139.003.0070).
  
- Dos Vinajeras de plata fundida y cincelada. Cuerpo globular con base circular y asa en forma de ?S- con decoración vegetal de roleos.
  
Escultura de bulto redondo
  
- Imagen de Santa Marta, patrona de Villajoyosa. Madera tallada y policromada (s. XVI) (03.31.139.003.13)
  
- Imagen de la Virgen de los Desamparados. Madera tallada y policromada (ss. XVIII-XIX) (03.31.139.003.19).
  
- Imagen representando la Asunción de la Virgen María (s. XVIII), sobre nube, con querubines a sus pies, ubicada en la hornacina del frontón de la portada principal del templo.
  
Mobiliario
  
- Atril de madera torneada y dorada, en forma de gran concha con las estrías rehundidas (1745).
  
Archivo histórico
  
- La parroquia de Nuestra Señora de la Asunción custodia un Archivo Histórico de gran valor cuyas series documentales se remontan al siglo XVI.
  
ANEXO III
  
Bienes de relevancia local
  
Relación de las edificaciones más destacadas del Conjunto Histórico de Villajoyosa, consideradas como Bienes de Relevancia Local que deben ser inscritas en la Sección 2ª del Inventario General del Patrimonio Cultural:
  
- Hospital asilo antiguo, en la calle Fray Posidonio Mayor (siglo XVIII).
  
- Los arrabales de Poniente y Levante.
  
- El conjunto de edificios del barrio del mercado.
  
- El barrio del Poble Nou.
  
- Monumento al Dr. Esquerdo.
  
- Fuente de la playa.
  
- El espacio de protección arqueológica del castillo.
  
- El espacio de protección arqueológica configurado por el casco antiguo.
  
ANEXO IV
  
Normativa de protección del conjunto histórico y de sus monumentos y entornos de protección
  
Conjunto Histórico
  
Artículo 1
  
A tenor de lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención precisará, con carácter previo a la concesión de licencia o aprobación municipal, la autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte; dicha autorización se ajustará a los criterios establecidos en el artículo 39 de la citada Ley y las determinaciones de esta normativa que en aplicación de la misma se concretan para este ámbito.
  
Artículo 2
  
El artículo anterior regirá transitoriamente hasta la aprobación del preceptivo Plan Especial de Protección o sea convalidado, si procede, el planeamiento vigente, a los efectos del artículo 34.2 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Artículo 3
  
El régimen de intervenciones patrimonialmente admisibles en los bienes seleccionados en el presente Decreto para su reconocimiento como Bienes de Relevancia Local garantizará la protección integral de sus valores, en consonancia con lo dispuesto en el artículo 50 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, para los bienes así reconocidos. Ello sin perjuicio de la obligación municipal de adaptar el contenido de su Catálogo de Bienes y Espacios Protegidos a los efectos de incluir estos inmuebles con la expresada calificación, hecho que implicará la plena aplicación de lo preceptuado en el citado artículo.
  
Artículo 4
  
Todas las intervenciones requerirán, para su autorización patrimonial, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
  
Este último aspecto será evaluado por el técnico municipal de cuyo sopesado informe el Ayuntamiento podrá derivar la innecesariedad de autorización previa en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la correcta conservación, buen uso y habitabilidad interior de los inmuebles que no tengan reconocimiento individualizado de Bien de Interés Cultural o Bien de Relevancia Local, y que, por planteamiento, técnica y alcance no supongan poner en peligro los valores del edificio, en sí mismo y/o en su contribución a los valores generales del ámbito protegido.
  
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, en el plazo de 10 días, la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
  
Artículo 5
  
Con las únicas salvedades que la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, establece, y que justificadamente pudieran ser invocadas, y en tanto no se provea del planeamiento a que hace referencia el articulo 2 de la presente normativa, las intervenciones atenderán a los siguientes criterios:
  
1. Se mantendrán las pautas de parcelación histórica del conjunto.
  
2. Las alineaciones y alturas serán las establecidas en la revisión del Plan General de Ordenación Urbana de Villajoyosa, aprobado definitivamente por la Comisión Territorial de Urbanismo el 7 de abril de 1999. Se exceptúan las parcelas recayentes a las calles Alacant y Pelayo, que no rebasarán una altura máxima de dos (incluida la planta baja).
  
3. El uso característico de los edificios será el residencial con los usos compatibles aceptados por el referido Plan General.
  
4. En tanto no se proceda a la catalogación individualizada del patrimonio arquitectónico del conjunto, los edificios tradicionales mantendrán sus fachadas originales. Las obras de restauración de fachada, así como las de reforma interior que alcancen el nivel de rehabilitación global del inmueble, deberán repristinar la morfología exterior, conforme a sus valores arquitectónicos específicos y definición primigenia. En los inmuebles cuya morfología resulte disonante respecto de la característica de la zona, estas actuaciones comportarán la adecuación de la fachada y cubiertas a las condiciones establecidas en la presente normativa para las edificaciones de nueva planta. Las intervenciones en plantas bajas comportarán el respeto ?y recuperación en su caso- de la parte correspondiente de la fachada del inmueble.
  
5. Las fachadas de nueva planta o de remodelación de aquellas no tradicionales se adecuarán con carácter estético y material a la tipología y acabados de la zona:
  
a) Los aleros de cubierta, volados desde el plano de la alineación, serán de dimensiones y perfiles tradicionales.
  
b) Los huecos serán de proporción vertical, disposición y dimensiones características de la zona.
  
c) Las carpinterías se integrarán según cánones tradicionales, preferentemente de madera y descartando imitaciones. Para el oscurecimiento y protección se dispondrá, preferentemente, contraventanas interiores, admitiéndose en el exterior mallorquinas o la sobreposición de las tradicionales persianillas enrollables de madera.
  
d) En cuanto los acabados exteriores de los paramentos, se prohiben técnicas materiales no tradicionales o que supongan la imitación de éstos.
  
e) Los balcones serán de bandeja de grosor no superior a 15 cm, vuelo característico ?en todo caso no superior a 50 cm- y barandilla de hierro, desarrollándose en extensión ?número y amplitud?, disposición y jerarquía compositivas, según las pautas propias de la zona. Quedan proscritos los miradores.
  
6. Las cubiertas serán inclinadas, de teja árabe, con pendiente máxima del 35%, a dos aguas y cumbrera de altura máxima de 2,25 m respecto de la altura de cornisa. Este requisito únicamente podrá ser dispensado, con carácter excepcional, en aquellos casos en los que se acredite la existencia de una singular justificación histórico'contextual.
  
Artículo 6
  
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano de los monumentos, su entorno y el conjunto en general, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la Ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
  
Monumentos
  
Artículo 7
  
Se atendrá a lo dispuesto en la sección segunda, Régimen de los Bienes Inmuebles de Interés Cultural, del capítulo III, título II, de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, aplicable a la categoría de Monumento.
  
Artículo 8
  
Los usos permitidos serán todos aquellos que sean compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto por el artículo 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
  
Entornos de monumentos
  
Artículo 9
  
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley, en los entornos de los Monumentos, aún cuando sean dotados de una planificación patrimonialmente validada, cualquier actuación requerirá la autorización previa de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte salvo en los supuestos contemplados en el artículo 4 de la presente normativa, que también será de aplicación en estos ámbitos.
  
Artículo 10
  
En tanto en cuanto no se provea a estos entornos del planeamiento específico a que hace referencia el artículo 34 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, regirá, con carácter transitorio, la normativa determinada en el presente Decreto para el Conjunto Histórico o la que, en sustitución de ella, disponga el planeamiento patrimonial aprobado para el mismo. La Conselleria de Cultura, Educación y Deporte podrá, a la vista del nivel de detalle de este último documento, eximir al Ayuntamiento de la obligatoriedad de redactar documentos planificadores específicos para estos ámbitos.
  
Bienes Muebles.
  
Artículo 11
  
Se atendrá a lo dispuesto en la sección tercera, del capítulo III, título II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, relativa al régimen de los bienes muebles de interés cultural.
  
Disposiciones Generales
  
Artículo 12
  
Todas las actuaciones y obras que supongan la alteración del subsuelo del conjunto quedarán sujetas a lo dispuesto en el título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, y requerirán la previa intervención arqueológica.
  
Artículo 13
  
La contravención de lo previsto en la presente normativa determinará la responsabilidad de sus causantes en los términos establecidos en la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano y demás Leyes que sean de aplicación.
  
ANEXO V
  
DOCUMENTACIÓN GRÁFICA



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML