Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 5433, del 22-01-2007 (2007/555)

RESOLUCIÓ de 26 de desembre de 2006, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià i Museus de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor del Monestir de Sant Miquel dels Reis, situat a València, i s'obri període d'informació pública.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5433

Data del DOGV
:   22-01-2007

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2007/555

CVE


Data del document
:   26-12-2006

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * [València](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))

Vista la resolució de 8 de juny 1981 de la Direcció General de Belles Arts, Biblioteques i Arxius per la qual es va acordar tindre per incoat expedient per a la declaració com a monument historicoartístic a favor del Monestir de Sant Miquel dels Reis, i l'informe favorable que respecte d'això va emetre la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando el 22 d'abril de 1983.
Vist, així mateix, l'informe del Servici del Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental favorable a la continuació de l'expedient de referència.
Atés que, segons el que disposa l'article 27.7 de l'esmentada llei, es requerix la incoació d'un nou expedient respecte del ja iniciat en data 8 de juny de 1981, i després d'haver-se complementat l'expedient amb els requisits exigits per la llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià,
Esta Direcció General, en l'exercici de les atribucions que li atorga el Reglament Orgànic i Funcional de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, resol:
Primer. Incoar nou expedient per a la declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor del Monestir de Sant Miquel dels Reis, situat a València.
Segon. De conformitat amb el que disposa l'art. 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'l amb les seues parts integrants per a identificar-lo perfectament, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i el dit àmbit en els annexos que s'adjunten a la present resolució.
Tercer. En compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'art. 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de València i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4 de la Llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal, si és el cas, quan esta siga preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què es contrau la present incoació, de conformitat amb el que disposa art. 33 de la mencionada llei.
Quart. La present incoació, d'acord amb el que establix l'art. 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden també suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual es resoldran després de la declaració, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià i Museus, podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que, per causa major o interés general, hagen de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer del mencionat article.
Quint. Que, en compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'art. 27.3 de la llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat de València, amb el mateix fi.
Sext. D'cord amb el que preveu l'article 86 de la Llei de Procediment Administratiu, i en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, obrir un període d'informació pública, a fi que totes les persones que tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià i Museus, Servici de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, Avinguda de Campanar, número 32, de València.
Sèptim. Que la present resolució, amb els seus annexos, es publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
València, 26 de desembre de 2006.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià i Museus: Manuel Muñoz Ibáñez.
ANNEX I
Dades sobre el bé objecte de la declaració
1.Denominació:
Principal: Monestir de Sant Miquel dels Reis.
Accessòries: actual: Biblioteca Valenciana
precedent: Penal de Sant Miquel dels Reis
2. Descripció:
a) Immoble objecte de la declaració
El monestir de Sant Miquel dels Reis va ser fundat en el segle xvi pel duc de Calàbria sobre un antic monestir de l'orde del Císter. És una importantíssima obra del Renaixement valencià que, segons alguns autors, pot ser considerada com el precedent del monestir d'El Escorial, i és, com este, un monestir jerònim, focus cultural i església commemorativa de la memòria del seu fundador.
Este és el primer conjunt arquitectònic de la Comunitat Valenciana alçat segons les noves directrius del renaixement. Hi van participar importants arquitectes, mestres d'obra i artistes del seu temps.
Ressenya històrica
La fundació del monestir va ser deguda a la intenció de Na Germana de Foix, esposa de Ferran d'Aragó, duc de Calàbria, de ser soterrada, junt amb el seu marit, en un monestir jerònim. El pare Sigüenza narra que amb este propòsit van triar els ducs un lloc a les proximitats de València, al camí Reial de Morvedre, on ja existia un monestir de l'orde del Císter, que es trobava en decadència espiritual i material. D'este primitiu monestir només es conserven restes arqueològiques.
El papa va emetre una butla de traspàs de l'antiga propietat, però en 1535 va morir Germana, i el seu cos va ser traslladat al monestir de la Mare de Déu de Jesús de València, a causa de l'estat ruïnós d'aquell monestir.
A fi de complir els desitjos de la seua esposa, el duc es va traslladar al monestir jerònim de Sant Bartomeu de Valladolid, on tenia seu la cort, i va demanar els monjos que s'establiren a València. Per decret de Pau III, a instàncies del duc, se suprimia l'antic monestir de Sant Bernat en 1544, que a partir d'aleshores passava a pertànyer a l'orde jerònim amb el nom de Sant Miquel dels Reis.
El duc va portar a València dos importants arquitectes del moment: Alonso de Covarrubias i Juan de Vidaña. Segons el pare Sigüenza, estos van realitzar "una bona traça del monestir i església, que si totalment s'executara, i el duc tinguera més llarga vida, fora una de les més valentes coses que tinguérem". Orellana va arribar a veure la traça, que va declarar que estava firmada per Covarrubias. Este va tornar a Toledo, i l'obra va ser començada per Juan de Vidaña.
La primera pedra va ser col·locada en 1548 pel bisbe i el duc, i portava gravades les armes del seu fundador. La mort del duc va succeir en 1550, i va llegar al monestir el seu diners, les joies i la riquíssima biblioteca. Este llegat haguera servit per a la continuació de les obres, però el palau va ser saquejat la mateixa nit de la seua mort.
Les obres del monestir es van continuar vint anys després amb menor disposició econòmica. Els monjos, que fins a este moment no tenien dependències monàstiques pròpies, van considerar oportú substituir la traça de l'alçat del claustre per un disseny de menys ornament, i per a això van prendre com a model el Pati dels Evangelistes d'El Escorial, que van reproduir amb mínimes variants i amb menor dimensió.
La construcció del monestir es va prolongar durant el segle xvii, i es va iniciar l'església del monestir a partir de 1601. En el segle xviii es van fer obres a la cripta, en alguns altars i es va promoure l'edificació del claustre del costat del nord de l'església.
El claustre nord no es va arribar a concloure, a pesar dels intents del monjo fra Francesc de Santa Bàrbara, qui, segons Llaguno "va traçar i va dirigir el nou claustre d'este monestir, els plànols, talls i alçat del qual van aprovar el 8 d'abril de 1763 el seu oncle fra Josep (Pina), Vicent Gascó i Maür Minguet". Es va arribar a construir l'ala est, una nova part de la torre nord-est, amb els balcons de la primera planta i la mitat dels fonaments de l'ala nord i de les alqueries claustrals. L'obra realitzada va ser important, però es desconeix el motiu de la seua paralització.
En 1802 es va erigir enfront de la façana de l'església una porteria a la vora del camí Reial de Morvedre per a rebre, segons resava una làpida commemorativa, la visita de Carles IV i Maria Lluïsa de Parma.
En 1811 els frares abandonen el monestir davant de la imminent arribada de les tropes franceses, i va romandre deshabitat fins a 1814. L'edifici va quedar bastant deteriorat perquè es coneix que la comunitat religiosa es va veure obligada a fer algunes reformes després de la seua tornada. En una acta capitular de 1814 s'acorda que "es derroque el saló vell i la resta d'obres contigües a aquell per amenaçar ruïna".
En 1821, la desamortització del trienni liberal va suprimir la comunitat jerònima. L'edifici, segons la Reial Orde de 2 de juliol de 1821, es va habilitar com a Casa de Beneficència i Correcció. En 1823, hi van tornar els frares, que realitzen algunes obres menors. En 1835 se'n produïx l'exclaustració definitiva, i el monestir i les seues propietats van passar a mans de l'Estat.
Després de la desamortització, les obres d'art i el llibres que quedaven després d'haver sigut objecte de saqueig en la guerra de la Independència, van ser traslladats al Museu de Belles Arts de València, i bona part dels llibres, entre els quals es troben els procedents de la valuosa biblioteca del duc de Calàbria, es van destinar a la Biblioteca Universitària. Impedida la seua demolició per l'Ajuntament amb un informe previ de l'Acadèmia de Sant Carles, el monestir va ser destinat a asil i a presó, la qual cosa va motivar la construcció de les ales del claustre nord, la galeria carcerària de l'ala oest del claustre sud i les garites en la muralla circumdant. La nova porteria es va destinar a cos de guàrdia.
Entre 1997 i 2000 van ser realitzades les obres de rehabilitació del conjunt per al seu destí de seu de la Biblioteca Valenciana, que integren la representació arquitectònica de les seues tres etapes més importants: les restes arqueològiques de l'originari convent cistercenc, la configuració predominant del convent jerònim i la complementació tipològica efectuada en la seua adaptació penal. Van comprendre així mateix delicades actuacions de restauració arquitectònica -restitució constructiva, espacial i morfològica- centrades, particularment, en els cossos i elements d'edificació de l'antic convent jerònim que havien patit major alteració: el claustre sud, les seues dependències circumdants, les torres originàries i els pavellons que tanquen el front oriental del monument.
Descripció arquitectònica
El monestir es va alçar sobre el monestir cistercenc de Sant Bernat de Rascanya del segle xiv. Era de planta quadrada, realitzat amb fàbrica de tàpia i de rajola per al claustre i dependències. El carreu es va utilitzar únicament per als arcs del claustre, cantons, marcs i arcs, pilastres i nervis de l'església. El claustre tenia dos plantes, la inferior amb galeria d'arcs apuntats i la superior amb pilars de rajola. Al voltant del claustre es disposaven les dependències comunes, mentres que a la planta superior es trobaven les cel·les. L'església era d'una nau voltada amb cinc capelles entre contraforts a cada costat i capçalera recta. Després de la capçalera es trobava un xicotet claustre amb la residència de l'abat i la infermeria.
Covarrubias va contemplar l'ampliació de l'església cistercenca i la construcció d'un nou claustre al sud del conjunt tot mantenint el claustre nord. Les traces del monestir firmades per este arquitecte consistien en una planta rectangular amb una gran església central, i dos claustres laterals amb quatre torres angulars als cantons del conjunt. Els claustres estaven units per una escala imperial. La paralització de l'obra fins a 1571 va suposar el canvi de la ubicació de la Capella dels Reis i el canvi del disseny del claustre prenent com a exemple el Claustre dels Evangelistes d'El Escorial.
En 1600, Joan Cambra alça l'escala imperial als peus de l'església i acaba la Capella dels Reis i les arqueries del costat oest i nord del claustre. El claustre està dividit en dos plantes: a la sud es trobaven les dependències comunes com ara la sala capitular a l'est, la llibreria al sud i l'aula per a llegir i la Capella dels Reis al costat oest. A la planta principal i a la superior es trobaven les cel·les. La cel·la del prior es trobava situada al primer pis de la torre sud-est.
La nova església va ser començada en 1623 aprofitant l'anterior construcció cistercenca, pel mestre pedrapiquer Pedro Ambuesa. L'església és de planta de creu llatina amb capelles entre contraforts amb cor alt als peus i una cúpula sobre el creuer. Està coberta amb una volta de canó realitzada en obra de pedra picada. A l'interior empra pilastres toscanes d'orde gegant amb fust acanalat i el terç inferior amb una estria diferent. En la intersecció de la nau amb el creuer s'alça una cúpula sobre un alt tambor perforat per finestres. A l'exterior, es cobrix la coberta de la cúpula, rematada amb una llanterna -cegada ja en el moment d'abordar la seua construcció- amb teula vidrada blava.
La portada de l'església està orientada a oest sobre la façana principal del conjunt, que dóna a la plaça que hi ha a la vora del camí Reial de Morvedre, i es va concebre amb les dos torres bessones, quadrades. Estes torres estan realitzades en carreus, dividides en tres cossos per cornises. Així, al cos inferior s'obri un buit rectangular, mentre que en l'intermedi se n'obrin dos. Al cos superior d'ambdós es troba el cos de campanes rematat amb piràmides i boles. La part central es dividix en tres cossos, a l'inferior s'obri la portada allindada d'accés amb tres columnes dòriques a cada costat sobre pedestals. Al cos superior hi ha sis columnes jòniques, també elevades per pedestals que flanquegen el nínxol central en què es troba la imatge de sant Miquel. El cos superior va haver de realitzar-se posteriorment en incorporar columnes salomòniques, deixant al centre un buit rectangular.
El retaule de l'església va ser realitzat per Josep Cavaller amb marqueteria de marbre de diversos colors. A fra Atanaci de Sant Jeroni es deu l'enllosat, la balustrada, els fronts de les grades i tres retaules per a les capelles laterals.
En 1756 es va decidir derrocar el claustre nord a causa del seu mal estat. La construcció dels pabellons del claustre nord, començada en 1763, va ser executada amb lentitud, perquè en 1768 encara es disposaven a cobrir el cos de llevant. En algun moment a final de segle o principi del següent es van paralitzar les obres per falta de mitjans.
Amb les obres de condicionament del monestir per a presidi es va completar el fallit claustre nord dels jerònims, i també es van derrocar les escasses restes del monestir cistercenc.
Durant els anys que va funcionar com a presidi, es van efectuar algunes obres que van provocar la desaparició d'elements significatius del claustre sud. Entre estes es troba la demolició de les voltes del sobreclaustre i de les cel·les del costat meridional.
b) Parts integrants
Les parts que es consideren integrants del monument junt amb les seues pertinences respectives, són:
Església amb la nau i capelles laterals, cúpula i cor, i portada i torres-campanar
Claustre nord amb les edificacions annexes i torres
Claustre sud amb les edificacions annexes i torres
Escala principal, escala de caragol
Mausoleus
Capella dels Reis
Cripta
Porteria
Muralla i garites
Tàpia de tancament de les antigues hortes del monestir i portada
Restes del convent cistercenc, exhumades
Restes carceràries, rehabilitades
c) Béns mobles vinculats a la història de l'antic monestir jerònim
De conformitat amb el que disposen els articles 28.2 c) i 38.2 de la llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en el procés de declaració es complementarà este apartat consignant la relació dels elements mobles, especificant el seu grau de vinculació amb el monument, que a causa dels avatars històrics reflectits en l'apartat relatiu a la "Ressenya Històrica" en l'actualitat es troben, adequadament conservats, en distints depòsits culturals.
d) Delimitació de l'entorn afectat
d.1) Caracterització de l'entorn i justificació de la delimitació proposta i de la normativa de protecció.
L'entorn d'afecció del monument s'ha delimitat atenent als criteris d'implantació històrica del bé i de protecció paisatgística i arqueològica del lloc, i coincidix amb el definit en el pla d'Ordenació O-4 del "Pla Especial de Protecció i Reforma interior de l'àmbit de Planejament de Desenvolupament T-1, Sant Miquel dels Reis, amb catàleg i homologació declarativa del Pla General d'Ordenació Urbana de València", aprovat definitivament per Resolució del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport de 4 de juliol del 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01). Tal delimitació va ser informada favorablement en data 29 de gener del 2001 per l'aleshores Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació.
No obstant l'amplitud dimensional de l'entorn, cal assenyalar que l'empremta paisatgística del monument en l'horta de la Vega de València sobrepassa els seus confins, però es troba garantida indirectament per la protecció urbanística dels terrenys lligada, al seu torn, des del vessant patrimonial a partir del Decret 73/2006, de 26 de maig, pel que es declara Bé d'Interés Cultural immaterial el Tribunal de les Aigües de la Vega de València (DOGV de 30.05.06 y BOE de 19.09.06). En el punt 3 del Decret, 'Mesures de protecció de Bé'es manifesta que els valors que determinen la incoació es basen en el seu caràcter de representació ritual... lligada... a un territori (l'horta de València) i que la conservació del Tribunal de les Aigües de la Vega de València està supeditada al manteniment de les Comunitats de Regants, i de la pràctica de l'agricultura tradicional, per la qual cosa la Generalitat, en coordinació amb les entitats locals i les Comunitats de regants arbitrarà les mesures oportunes per a garantir la pervivència de la institució. També establix que estes mesures s'articularan a través del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana que preveu l'article 22 de la Llei 4/2004, de 30 de juny, de la Generalitat, d'Ordenació del Territori i Protecció del Paisatge.
En efecte, la ubicació del Monument i el seu paisatge històric es troben immersos en l'horta de la Vega de València de la que són una de les seues fites patrimonials més significatives raó per la qual la pervivència de la dita relació associada a la subsistència dels terrenys agrícoles del seu ampli veïnat, en les seues extensions paisatgístiques oriental i occidental, es troba clarament justificada en eixe impuls legal i forma part de les directrius de la redacció del citat Pla d'Acció Territorial, per la qual cosa s'encomana al dit instrument i a la consegüent articulació urbanística de les seues determinacions, la necessària protecció de la caracterització d'este territori, permetent així l'acotació de l'entorn de protecció segons l'àmplia delimitació municipal que en el seu dia va meréixer informe favorable i que ací continua sent assumida.
El citat Pla Especial de Protecció i Reforma interior, orienta les seues actuacions en dos objectius fonamentals. D'una banda, protegir i recuperar els valors paisatgístics i ambientals del monument, remodelant la seua configuració urbanística en sentit restitutiu i pacificador front les alteracions que impròpiament ha patit (la més espectacular, l'edificació d'una torre de vivendes d'onze plantes davant de les pròpies portes del recinte monumental) i d'altra banda, la dotació auxiliar i de gaudi urbà que precisa associar-se a una implantació cultural i científica de tal calibre, a escala de Comunitat Valenciana, com la representada per la Biblioteca Valenciana. Tals premisses expliquen la valoració patrimonial positiva exercida en el seu dia i, en conseqüència, l'assumpció bàsica de les seues determinacions per par de la present proposta normativitzadora.
De manera col·lateral, el pla establix algunes mesures de menor concurrència patrimonial però l'explicació d'estes en clau local-territorial no suposa necessàriament una translació física unívoca ja que, en la seua traducció pràctica, a l'hora de materialitzar-se, han de requerir nova ponderació. Això ocorre amb les demandes de connectivitat entre els nuclis urbans de Tavernes Blanques i València que, a més del positiu retraçat de l'antiga carretera de Barcelona que en l'actualitat discorre agressivament pegada a la tanca i portada del recinte conventual per a distanciar-la cap a l'oest i facilitar l'embocadura amb el carrer del Compte de Lumiares (via de penetració que, en dualitat amb l'històric camí a Morvedre, actual avinguda de la Constitució -eix d'eixida-, constituïx la porta nord del nucli urbà de la capital), reivindicaven altres bases alternatives, donant lloc a l'establiment d'una zona de reserva estructural de la xarxa viària (Pla O-2), nord-sud, més a occident i amb això una ocupació d'horta innecessàriament esponjadora de la disposició dotacional del propi equipament. En l'actualitat, la Generalitat està proposant resoldre tal connectivitat alternativa per mitjà de la implantació d'una línia tramviària, derivació de la T-2 en execució, que des de la parada situada en la ronda o bulevard nord -Av. dels Germans Machado- i utilitzant tal reserva davant del monestir, accedisca al cor del nucli de Tavernes Blanques. La introducció de la dita infraestructura, paisatgística i mediambientalment compatible amb els valors del lloc, la seua desitjable aproximació i servici a la seu de la Biblioteca Valenciana i la consegüent remodelació de la zona associant a ella la solució viària de l'antic eix o carretera de Barcelona predefinida pel pla,... a més d'atendre les reivindicacions locals de connectivitat, permet aprofundir en l'aplicació de les directrius preservatives del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana sobre este entorn, i fer possible, tant el desencadenament d'una millora en la planificació que reproporcione i relocalitze les reserves auxiliars i dotacionals en favor de la realitat agrícola i del rescat paisatgístic del lloc, com la vinculació urbanística de les actuacions a àrees urbanitzables del seu veïnat nord, exteriors a l'entorn, que garantisquen la viabilitat de la pretesa rehabilitació territorial de la zona. La normativització, per tant, haurà de contemplar el afavoriment d'esta possibilitat establint una reserva cautelar a les determinacions urbanístiques actuals que incidixen sobre estos extrems.
d.2) Delimitació
Origen: La intersecció dels eixos dels carrers de Santiago Rusiñol amb el de l'avinguda de la Constitució, punt A.
Sentit: antihorari.
Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, la línia recorre l'eix del carrer de Santiago Rusiñol, gira al nord per l'eix del carrer del Pare Vinyes, creua l'avinguda dels Germans Machado i incorpora el camí de l'alqueria d'Albors fins a girar a nord-oest i incorporar la séquia de Rascanya i el camí paral·lel a esta. Creua l'avinguda de la Constitució i prosseguix per l'eix d'un carrer sense nom fins al terreny no urbanitzable. Inclou la parcel·la 78 del polígon cadastral 023 i seguix cap a l'est incloent-hi els límits est de les parcel·les 220, 85, 205, 84, 83 i 239. Creua l'avinguda dels Germans Machado i prosseguix incorporant les parcel·la 02 de l'illa cadastral 59.559. Seguix pel límit oest de la parcel·la 03 de la dita illa i la travessa per la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la 03 fins a l'eix del carrer del Comte de Lumiares. Gira cap al nord per l'eix del carrer fins a l'eix del carrer de Santiago Rusiñol per on prosseguix fins al punt d'origen.
e) Normativa de protecció del monument.
Monument:
Article primer
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, del capítol III, del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural.
Article segon
Els usos permesos en el monument seran tots aquells compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i que contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'art. 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
Entorn de protecció
Article tercer
Donats els antecedents de validació patrimonial segons informe favorable de l'aleshores Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació de 29 de gener del 2001, quant a ordenació i regulació bàsica d'este àmbit s'estarà, transitòriament i indefinidament, al que disposa el "Pla Especial de Protecció i Reforma interior de l'àmbit de Planejament de Desenvolupament T-1, Sant Miquel dels Reis, amb catàleg i homologació declarativa del Pla General d'Ordenació Urbana de València", aprovat definitivament per Resolució del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport de 4 de juliol del 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01) amb les següents reserves cautelars:
- D'acord amb la valoració patrimonial de l'horta de la Vega de València, associada a la declaració com Bé d'Interés Cultural immaterial del Tribunal de les Aigües (DOGV de 30.05.06 y BOE de 19.09.06) i les directrius preservatives del corresponent Pla d'Acció Territorial, s'equipararà el tractament dels espais d'horta del present àmbit regint-se, tots ells, segons la regulació protectora l'article 3.1 de Pla, Parcel·les sobre sòl S.N.U PH-1.
- L'ordenació del segment oest de l'àmbit quedarà supeditada a la resolució, en termes de protecció d'horta, integració mediambiental i rehabilitació paisatgística, de la connectivitat intermunicipal sobre l'eix viari que per a la reubicació de l'antic eix o carretera de Barcelona ve predefinit en el pla. En cas d'implantar-se una plataforma tramviària amb pas a través de l'entorn s'aparellarà la seua execució a la dita remodelació viària, associant ambdós traces davant del monument de manera que la seua relació física de relativa proximitat faça partícips als usuaris dels valors patrimonials de l'àmbit i permeta que el nou transport públic done servici directe a la seu de la Biblioteca Valenciana.
Article Quart
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument, requerirà de l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de Cultura. Esta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establits en la present normativa, i en el no previst en la mateixa, per mitjà a l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'Esmentada Llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional i indefinit mentres no es revise, de ser necessari, l'actual Pla Especial a fi de resoldre adequadament la connectivitat de la zona, reproporcionar l'assignació d'espais en favor de la seua caracterització tradicional i donar viabilitat al conjunt de la remodelació rehabilitadora que la seua posada en valor requerix.
Totes les intervencions requeriran, per a la seua autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
Article Quint.
Sense perjudici del que disposa l'article anterior, per mitjà de sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no necessitat de autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decor interior d'immobles, en especial els no catalogats.
En estos casos, l'ajuntament comunicarà a esta administració en el termini de 10 dies la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
Article Sext
La contravenció del que preveuen els articles anteriors, determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
Article Sèptim
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'estima de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant caire i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior als plans de façana dels edificis que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
Article Octau
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl del Monument o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el Títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 5433, del 22-01-2007 (2007/555)

RESOLUCIÓN de 26 de diciembre de 2006, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano y Museos de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, por la que se incoa expediente de declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, a favor del Monasterio de San Miguel de los Reyes, situado en Valencia y se abre período de información pública.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   5433

Fecha DOGV
:   22-01-2007

Sección del DOGV
:   III. ACTOS ADMINISTRATIVOS - C) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2007/555

CVE


Fecha del documento
:   26-12-2006

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Resolución

Descriptores 

:   * [València](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))

Vista la resolución de 8 de junio de 1981 de la Dirección General de Bellas Artes, Archivos y Bibliotecas por la que se acordó tener por incoado expediente para la declaración como monumento histórico-artístico a favor del monasterio de San Miguel de los Reyes, y el informe favorable que al respecto emitió la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando el 24 de abril de 1983.
Visto, asimismo, el informe del Servicio del Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental favorable a la continuación del expediente de referencia.
Considerando que a tenor de lo dispuesto en el artículo 27.7 de la citada Ley, se requiere la incoación de un nuevo expediente respecto del ya iniciado en fecha 8 de junio de 1981, y tras haberse complementado el expediente con los requisitos exigidos por la ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano,
Esta Dirección General, en el ejercicio de las atribuciones que le otorga el Reglamento Orgánico y Funcional de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, resuelve:
Primero. Incoar nuevo expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, a favor del Monasterio de San Miguel de los Reyes, situado en Valencia.
Segundo. De conformidad con lo dispuesto en el art. 28 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determinar los valores del bien que justifican la declaración, describir el mismo y sus partes integrantes para su más perfecta identificación, así como delimitar el entorno afectado y fijar las normas de protección del bien y dicho ámbito en los anexos que se adjuntan a la presente resolución.
Tercero. En cumplimiento de lo preceptuado en el art. 27.3 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, notificar esta resolución a los interesados y al Ayuntamiento de Valencia y hacerles saber que, de conformidad con lo que establecen los artículos 35 y 36 en relación con el 27.4 de la Ley, la realización de cualquier intervención, tanto en el monumento como en su entorno, deberá ser autorizada preceptivamente por esta Dirección General con carácter previo a su realización y al otorgamiento de licencia municipal en su caso, cuando esta resulte preceptiva, así como cualquier cambio de uso en el inmueble al que se contrae la presente incoación de conformidad con lo que dispone art. 33 de la mencionada Ley.
Cuarto. La presente incoación, de acuerdo con lo establecido en el art. 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, determina la suspensión del otorgamiento de licencias municipales de parcelación, urbanización, construcción, demolición, actividad y demás actos de edificación y uso del suelo que afecten al inmueble y su entorno de protección, así como de dichas actuaciones cuando sean llevadas a cabo directamente por las entidades locales. Quedan, igualmente suspendidos los efectos de las ya otorgadas, suspensión cuyos efectos y, de conformidad con la limitación temporal contenida en el inciso segundo del artículo 33 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, se resolverán tras la declaración.
No obstante la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano y Museos, podrá autorizar las actuaciones mencionadas cuando considere que, en aplicación de las normas de protección determinadas por la presente resolución, manifiestamente no perjudican los valores del bien que motivan la incoación, así como las obras que por causa mayor o interés general hubieran de realizarse inaplazablemente, según lo dispuesto en el inciso primero del referido artículo.
Quinto. Que, en cumplimiento de lo preceptuado en el art. 27.3 de la Ley, se notifique la presente resolución al Registro General de Bienes de Interés Cultural para su anotación preventiva y al Registro de la Propiedad de Valencia al mismo fin.
Sexto. Conforme a lo previsto en el artículo 86 de la Ley de Procedimiento Administrativo, y en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, abrir un período de información pública, a fin de que cuantas personas tengan interés puedan examinar el expediente durante el plazo de un mes a partir de la publicación de la presente resolución en el Diari Oficial de la Generalitat. El expediente estará a disposición de los interesados en la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano y Museos, Servicio de Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental, de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, Avenida de Campanar, número 32, de Valencia
Séptimo. Que la presente resolución con sus anexos se publique en el Diario Oficial de la Comunitat Valenciana y en el Boletín Oficial del Estado.
Valencia, 26 de diciembre de 2006.- El director general de Patrimonio Cultural Valenciano y Museos: Manuel Muñoz Ibáñez.
ANEXO I
Datos del bien objecto de la declaración
1. Denominación:
Principal: Monasterio de San Miguel de los Reyes
Accesorias: actual: Biblioteca Valenciana
precedente: Penal de San Miguel de los Reyes
2. Descripción:
a) Inmueble objeto de la declaración
El monasterio de San Miguel de los Reyes fue fundado en el siglo XVI por el duque de Calabria sobre un antiguo monasterio de la Orden del Císter. Es una importantísima obra del renacimiento valenciano que según algunos autores puede ser considerado como precedente del monasterio de El Escorial, siendo como éste, monasterio jerónimo, foco cultural e iglesia conmemorativa de la memoria de su fundador.
Es el primer conjunto arquitectónico de la Comunidad Valenciana levantado según las nuevas directrices del Renacimiento. En el mismo participaron importantes arquitectos, maestros de obra y artistas de su tiempo.
Reseña histórica
La fundación del monasterio fue debida a la intención de doña Germana de Foix, esposa de don Fernando de Aragón, duque de Calabria, de ser enterrada, junto a su marido, en un monasterio jerónimo. El padre Sigüenza narra que con este propósito escogieron los Duques un lugar en las cercanías de Valencia, en el camino real de Murviedro, en el que existía un monasterio de la Orden del Císter que se encontraba en decadencia espiritual y material. De este primitivo monasterio solo se conservan restos arqueológicos.
El Papa emitió una bula de traspaso de la antigua propiedad, pero en 1535 murió doña Germana, siendo su cuerpo trasladado al monasterio de Nuestra Señora de Jesús de Valencia, a causa del estado ruinoso de aquel monasterio.
Con el fin de cumplir los deseos de su esposa el duque se trasladó al monasterio jerónimo de San Bartolomé en Valladolid, donde tenía sede la corte, y pidió a los monjes que se establecieran en Valencia. Por decreto de Paulo III, a instancias del duque, se suprimía el antiguo monasterio de San Bernardo en 1544 que a partir de entonces pasaba a pertenecer a la Orden jerónima con el nombre de San Miguel de los Reyes.
El duque trajo a Valencia a dos importantes arquitectos del momento: Alonso de Covarrubias y Juan de Vidaña. Según el padre Sigüenza realizaron "una buena traza del monasterio e Iglesia, que si de todo punto se executara, y el Duque tuviera más larga vida, fuera una de las más valientes cosas que tuviéramos". La traza llegó a verla Orellana que declaró que estaba firmada por Covarrubias. Éste regresó a Toledo, y la obra fue comenzada por Juan de Vidaña.
La primera piedra fue colocada en 1548 por el obispo y el duque y llevaba grabadas las armas de su fundador. La muerte del duque acaeció en 1550 legando al monasterio su dinero, alhajas y su riquísima biblioteca. Este legado hubiera servido para la continuación de las obras, pero su palacio fue saqueado la misma noche de su muerte.
Las obras del monasterio se continuaron veinte años después con menor disposición económica. Los monjes que hasta este momento carecían de dependencias monásticas propias, consideraron oportuno sustituir la traza del alzado del claustro por un diseño de menos ornato y para ello tomaron como modelo el patio de los evangelistas de El Escorial, que reprodujeron con mínimas variantes y con menor dimensión.
La construcción del monasterio se prolongó durante el siglo XVII, iniciándose la iglesia del monasterio a partir de 1601. En el siglo XVIII se hicieron obras en la cripta, en algunos altares y se promovió la edificación del claustro del lado del norte de la iglesia.
El claustro norte no se llegó a concluir, pese a los intentos del monje Fray Francisco de Santa Bárbara, quien según Llaguno "trazó y dirigió el nuevo claustro de este monasterio, cuyos planes, cortes y alzado aprobaron el 8 de abril de 1763 su tío Fr. Josef (Pina), Vicente Gascó y Mauro Minguet". Se llegó a construir el ala este, una nueva parte de la torre nordeste, con sus balcones de la primera planta y la mitad de las cimentaciones del ala norte y de las alquerías claustrales. La obra realizada fue importante pero se desconoce el motivo de su paralización
En 1802 se erigió frente a la fachada de la iglesia una portería al borde del camino Real de Murviedro para recibir, según rezaba una lápida conmemorativa, la visita de Carlos IV y María Luisa de Parma.
En 1811 los frailes abandonan el monasterio ante la inminente llegada de las tropas francesas, permaneciendo deshabitado hasta 1814. El edificio quedó algo deteriorado pues se conoce que la comunidad religiosa se vió obligada a hacer algunas reformas después de su regreso. En un acta capitular de 1814 se acuerda "se derribe el claustrillo viejo y demás obras contiguas a aquél por amenazar ruina".
En 1821 la desamortización del trienio liberal suprimió la comunidad jerónima. El edificio, según la Real Orden de 2 de julio de 1821 se habilitó como Casa de Beneficencia y Correción. En 1823 se produjo el regreso de los frailes, que realizan algunas obras menores. En 1835 se produce la exclaustración definitiva, pasando el monasterio y sus propiedades a manos del Estado.
Tras la desamortización, las obras de arte y libros que quedaban después de haber sido objeto de saqueo en la guerra de la Independencia, fueron trasladados al Museo de Bellas Artes de Valencia y buena parte de los libros, entre los que se encuentran los procedentes de la valiosa biblioteca del Duque de Calabria, se destinaron a la Biblioteca Universitaria. Impedida su demolición por el Ayuntamiento previo informe de la Academia de San Carlos, fue destinado a asilo y a cárcel, lo que motivó la construcción de las alas penitenciarias del patio norte, la galería carcelaria inserta, por demolición interior, en el ala oeste del claustro Sur, la compartimentación y colmatación de celdas en todo el inmueble resultante y las garitas en la muralla circundante. La nueva portería se destinó a cuerpo de guardia.
Entre 1997 y 2000 fueron realizadas las obras de rehabilitación del conjunto para su destino de sede de la Biblioteca Valenciana, integrando la representación arquitectónica de sus tres etapas más importantes: los restos arqueológicos del originario convento cisterciense, la configuración predominante del convento jerónimo y la complementación tipológica efectuada en su adaptación penal. Comprendieron asimismo delicadas actuaciones de restauración arquitectónica -restitución constructiva, espacial y morfológica- centradas, particularmente, en los cuerpos y elementos de edificación del antiguo convento jerónimo que habían sufrido mayor alteración: el claustro sur, sus dependencias circundantes, las torres originarias y los pabellones que cierran el frente oriental del monumento.
Descripción arquitectónica
El monasterio se levantó sobre el monasterio cisterciense de Sant Bernat de Rascanya del siglo XIV. Era de planta cuadrada, realizado con fábrica de tapial y de ladrillo para el claustro y dependencias. La sillería se utilizó únicamente para los arcos del claustro, esquinas, recercados y arcos, pilastras y nervios de la iglesia. El claustro tenía dos plantas la inferior con galería de arcos apuntados y la superior con pilares de ladrillo. Alrededor del claustro se disponían las dependencias comunes, mientras que en la planta superior se encontraban las celdas. La iglesia era de una nave abovedada con cinco capillas entre contrafuertes a cada lado y cabecera recta. Tras la cabecera se encontraba un pequeño claustro con la residencia del abad y la enfermería.
Covarrubias contempló la ampliación de la iglesia cisterciense y la construcción de un nuevo claustro al sur del conjunto manteniendo el claustro norte dentro de un proceso de sustitución que debería haber alcanzado la totalidad. Las trazas del monasterio firmadas por éste consistían en una planta rectangular con una gran iglesia central, y dos claustros laterales con cuatro torres angulares en las esquinas del conjunto. Los claustros estaban unidos por una escalera imperial. La paralización de la obra hasta 1571 supuso el cambio de la ubicación de la capilla de los Reyes y el cambio del diseño del claustro tomando como ejemplo el claustro de los Evangelistas del El Escorial.
En 1600 Juan Cambra levanta la escalera imperial a los pies del templo y termina la capilla de los Reyes y las arquerías del lado oeste y norte del claustro. El claustro está dividido en dos plantas, en la sur se encontraban las dependencias comunes tales como: la sala capitular al este, la librería al sur y el aula para leer y capilla de los Reyes en el lado oeste. En la planta principal y en la superior se encontraban las celdas. La celda del prior se encontraba situada en el primer piso de la torre sudeste.
La nueva iglesia fue comenzada en 1623 aprovechando la anterior construcción cisterciense, por el maestro cantero Pedro Ambuesa. La iglesia es de planta de cruz latina con capillas entre contrafuertes con coro alto a los pies y una cúpula sobre el crucero. Está cubierta con bóveda de cañón realizada en cantería. En el interior emplea pilastras toscanas de orden gigante con fuste acanalado y el tercio inferior con una acanaladura diferente. En la intersección de la nave con el crucero se levanta, a modo de cimborrio, una cúpula sobre un alto tambor horadado por ventanas y cuya cubierta rematada con una linterna -cegada ya en el momento de abordar su construcción- se cubre con teja vidriada azul.
La portada de la iglesia está orientada a oeste sobre la fachada principal del conjunto, recayente a la anteplaza junto al camino real de Murviedro, y se concibió con sus dos torres gemelas, cuadradas. Estas torres están realizadas en sillares, divididas en tres cuerpos por cornisas. Así en el cuerpo inferior se abre un vano rectangular, mientras que en el intermedio se abren dos vanos. En el cuerpo superior de ambas se encuentra el cuerpo de campanas rematado con pirámides y bolas. La parte central se divide en tres cuerpos, en el inferior se abre la portada adintelada de acceso con tres columnas dóricas a cada lado sobre pedestales. En el cuerpo superior hay seis columnas jónicas, también elevadas por pedestales que flanquean el nicho central en el que se encuentra la imagen de San Miguel. El cuerpo superior debió realizarse posteriormente al incorporar columnas salomónicas dejando en el centro un vano rectangular.
El retablo de la iglesia fue realizado por José Cavaller con taracea de mármol de diversos colores. A fray Atanacio de San Jerónimo se debe el enlosado, la balaustrada, los frentes de las gradas y tres retablos para las capillas laterales.
En 1756 se decidió derribar el claustro norte del originario convento cisterciense a causa de su mal estado. La construcción de los pabellones del nuevo claustro norte siguiendo las trazas renacentistas fue comenzada en 1763, y desarrollada con tal lentitud, que en 1768 aún se disponían a cubrir el cuerpo de levante. En algún momento a fines de siglo o principios del siguiente se paralizaron las obras por falta de medios, dejando sin ejecutar las correspondientes arquerías.
Con las obras de acondicionamiento del monasterio para presidio se completó geométricamente el fallido claustro norte de los jerónimos y se derribaron los escasos restos del monasterio cisterciense.
Durante los años que funcionó como presidio se efectuaron algunas obras que provocaron la desaparición de elementos significativos del claustro sur. Entre ellas la demolición de las bóvedas del sobreclaustro y de las celdas del lado meridional.
b) Partes integrantes
Las partes que se consideran integrantes del monumento junto a sus pertenencias respectivas, son:
Iglesia con la nave y capillas laterales, cúpula y coro, portada y torres-campanario.
Claustro norte con sus edificaciones anejas y torres.
Claustro sur con sus edificaciones anejas y torres.
Escalera principal, escalera de caracol.
Mausoleos.
Capilla de los Reyes.
Cripta.
Portería.
Muralla y garitas.
Tapia de cerramiento de las antiguas huertas del monasterio y portada.
Restos del convento cisterciense, exhumados.
Restos carcelarios, rehabilitados.
c) Bienes muebles vinculados a la historia del antiguo monasterio Jerónimo
De conformidad con lo dispuesto en los artículos 28.2 c) y 38.2 de la ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, en el proceso de declaración se complementará este apartado consignando la relación de los elementos muebles, especificando su grado de vinculación con el monumento, que debido a los avatares históricos reflejados en el apartado relativo a la "Reseña Histórica" en la actualidad se encuentran, adecuadamente conservados, en distintos depósitos culturales.
d) Delimitación del entorno afectado
d.1. Caracterización del entorno y justificación de la delimitación propuesta y de la normativa de protección
El entorno de afección del monumento se ha delimitado atendiendo a los criterios de implantación histórica del bien y de protección paisajística y arqueológica del lugar, y coincide con el definido en el plano de Ordenación O-4 del "Plan Especial de Protección y Reforma interior del ámbito de Planeamiento de Desarrollo T-1, San Miguel de los Reyes, con catálogo y homologación declarativa del Plan General de Ordenación Urbana de Valencia", aprobado definitivamente por Resolución del conseller de Obras Públicas, Urbanismo y Transporte de 4 de julio de 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01). Tal delimitación fue informada favorablemente en fecha 29 de enero de 2001 por la entonces Dirección General de Promoción Cultural y Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura y Educación.
No obstante la amplitud dimensional del entorno, cabe señalar que la impronta paisajística del monumento en la huerta de la Vega de Valencia rebasa sus confines, pero se encuentra garantizada indirectamente por la protección urbanística de los terrenos ligada, a su vez, desde la vertiente patrimonial a partir del Decreto 73/2006, de 26 de mayo, por el que se declara Bien de Interés Cultural inmaterial el Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia (DOGV de 30.05.06 y BOE de 19.09.06). En el punto 3 del Decreto, 'Medidas de protección de Bien'se manifiesta que los valores que determinan la incoación se basan en su carácter de representación ritual... ligada... a un territorio (la huerta de Valencia) y que la conservación del Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia está supeditada al mantenimiento de las Comunidades de Regantes, y de la práctica de la agricultura tradicional, por lo que la Generalitat, en coordinación con las entidades locales y las Comunidades de regantes arbitrará las medidas oportunas para garantizar la pervivencia de la institución. También establece que estas medidas se articularán a través del Plan de Acción Territorial de Protección de la Huerta Valenciana que prevé el artículo 22 de la Ley 4/2004, de 30 de junio, de la Generalitat, de Ordenación del Territorio y Protección del Paisaje.
En efecto, la ubicación del Monumento y su paisaje histórico se encuentran inmersos en la huerta de la Vega de Valencia de la que son uno de sus hitos patrimoniales más significativos por lo que la pervivencia de dicha relación asociada a la subsistencia de los terrenos agrícolas de su amplia vecindad, en sus extensiones paisajísticas oriental y occidental, se encuentra claramente justificada en ese impulso legal y forma parte de las directrices de la redacción del citado Plan de Acción Territorial, por lo que se encomienda a dicho instrumento y a la consiguiente articulación urbanística de sus determinaciones, la necesaria protección de la caracterización de este territorio, permitendo así la acotación del entorno de protección según la amplia delimitación municipal que en su día mereció informe favorable y que aquí sigue siendo asumida.
El citado Plan Especial de Protección y Reforma interior, orienta sus actuaciones en dos objetivos fundamentales. Por un lado, proteger y recuperar los valores paisajísticos y ambientales del monumento, remodelando su configuración urbanística en sentido restitutivo y pacificador frente las alteraciones que impropiamente ha sufrido (la más espectacular, la edificación de una torre de viviendas de once plantas ante las propias puertas del recinto monumental) y por otro lado, la dotación auxiliar y de disfrute urbano que precisa asociarse a una implantación cultural y científica de tal calibre, a escala de Comunidad Valenciana, como la representada por la Biblioteca Valenciana. Tales premisas explican la valoración patrimonial positiva ejercida en su día y, en consecuencia, la asunción básica de sus determinaciones por la presente propuesta normativizadora.
De manera colateral, el plan establece algunas medidas de menor concurrencia patrimonial pero cuya explicación en clave local-territorial no supone necesariamente una traslación física unívoca ya que, en su traducción práctica, a la hora de materializarse, han de requerir nueva ponderación. Eso ocurre con las demandas de conectividad entre los núcleos urbanos de Tavernes Blanques y València que, además del positivo retrazado de la antigua carretera de Barcelona que en la actualidad discurre agresivamente pegado a la cerca y portada del recinto conventual para distanciarlo hacia el oeste y facilitar la embocadura con el Carrer del Compte de Lumiares (vía de penetración que, en dualidad con el histórico camino a Morvedre, actual av. de la Constitució -eje de salida- constituye la puerta norte del casco urbano de la capital), reivindicaban otras bazas alternativas, dando lugar al establecimiento de una zona de reserva estructural de la red viaria (Plano O-2), norte-sur, más a occidente y con ello una ocupación de huerta innecesariamente esponjadora de la disposición dotacional del propio equipamiento. En la actualidad, la Generalitat está proponiendo resolver tal conectividad alternativa mediante la implantación de una línea tranviaria, derivación de la T-2 en ejecución, que desde la parada situada en la ronda o bulevar norte -av. dels Germans Machado- y utilizando tal reserva ante el monasterio, acceda al corazón del núcleo de Tavernes Blanques. La introducción de dicha infraestructura, paisajística y medioambientalmente compatible con los valores del lugar, su deseable aproximación y servicio a la sede de la Biblioteca Valenciana y la consiguiente remodelación de la zona asociando a ella la solución viaria del antiguo eje o carretera de Barcelona predefinida por el plan,... además de atender las reivindicaciones locales de conectividad, permite profundizar en la aplicación de las directrices preservativas del Plan de Acción Territorial de Protección de la Huerta Valenciana sobre este entorno, y hacer posible tanto el desencadenamiento de una mejora en la planificación que reproporcione y relocalice las reservas auxiliares y dotacionales en favor de la realidad agrícola y del rescate paisajístico del lugar, como la vinculación urbanística de las actuaciones a áreas urbanizables de su vecindad norte, exteriores al entorno, que garanticen la viabilidad de la pretendida rehabilitación territorial de la zona. La normativización, por tanto, habrá de contemplar el favorecimiento de esta posibilidad estableciendo una reserva cautelar a las determinaciones urbanísticas actuales que inciden sobre estos extremos.
d.2. Delimitación
Origen: intersección de los ejes de las calles Santiago Rusiñol con el de la Avenida de la Constitución, punto A.
Sentido: antihorario.
Línea delimitadora: desde el origen, punto A, la línea recorre el eje de la calle Santiago Rusiñol gira a Norte por el eje de la calle Padre Viñas, cruza la avenida Hermanos Machado e incorpora el camino de la alquería de Albors hasta girar a noroeste e incorporar la acequia de Rascaña y el camino paralelo a la misma. Cruza la avenida de la Constitución y prosigue por el eje de una calle sin nombre hasta el suelo no urbanizable. Incluye la parcela 78 del polígono catastral 023 y sigue a Este incluyendo por los lindes Este de las parcelas 220, 85, 205, 84, 83 y 239. Cruza la Avenida Hermanos Machado y prosigue incorporando las parcela 02 de la manzana catastral 59559. Sigue por el linde oeste de la parcela 03 de dicha manzana y la atraviesa por la prolongación de la medianera sur de la parcela 03 hasta el eje de la calle Conde de Lumiares. Gira a Norte por el eje de la calle hasta el eje de la calle Santiago Rusiñol por el que prosigue hasta el punto de origen.
e) Normativa de protección del Monumento.
Monumento:
Artículo Primero
Se atenderá a lo dispuesto en la Sección Segunda, del Capítulo III, del Título II de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, relativa al régimen de los bienes inmuebles de interés cultural.
Artículo Segundo
Los usos permitidos en el Monumento serán todos aquellos compatibles con la puesta en valor y disfrute patrimonial del Bien y contribuyan a la consecución de dichos fines. La autorización particularizada de uso se regirá según lo dispuesto en el art. 18 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
Entorno de Protección
Artículo Tercero
Dados los antecedentes de validación patrimonial según informe favorable de la entonces Dirección General de Promoción Cultural y Patrimonio Artístico de la Conselleria de Cultura y Educación de 29 de enero de 2001, en cuanto a ordenación y regulación básica de este ámbito se estará, transitoriamente e indefinidamente, a lo dispuesto en el "Plan Especial de Protección y Reforma interior del ámbito de Planeamiento de Desarrollo T-1, San Miguel de los Reyes, con catálogo y homologación declarativa del Plan General de Ordenación Urbana de Valencia", aprobado definitivamente por Resolución del conseller de Obras Públicas, Urbanismo y Transporte de 4 de julio de 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01) con las siguientes reservas cautelares:
- En consonancia con la valoración patrimonial de la huerta de la Vega de Valencia, asociada a la declaración como Bien de Interés Patrimonial inmaterial del Tribunal de las Aguas (DOGV de 30.05.06 y BOE de 19.09.06) y las directrices preservativas del correspondiente Plan de Acción territorial, se equiparará el tratamiento de los espacios de huerta del presente ámbito rigiéndose, todos ellos, según la regulación protectora el artículo 3.1 de Plan, Parcelas sobre suelo S.N.U PH-1.
- La ordenación del segmento oeste del ámbito quedará supeditada a la resolución, en términos de protección de huerta, integración medioambiental y rehabilitación paisajística, de la conectividad intermunicipal sobre el eje viario que para la reubicación del antiguo eje o carretera de Barcelona viene predefinido en el plan. En caso de implantarse una plataforma tranviaria con paso a través del entorno se aparejará su ejecución a dicha remodelación viaria, asociando ambas trazas ante el monumento de manera que su relación física de relativa proximidad haga partícipes a los usuarios de los valores patrimoniales del ámbito y permita que el nuevo transporte público dé servicio directo a la sede de la Biblioteca Valenciana.
Artículo Cuarto
De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley de Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del monumento, requerirá de la previa autorización de la Conselleria competente en materia de Cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa, y en lo no contemplado en la misma, mediante al aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley. La presente normativa regirá con carácter provisional e indefinido mientras no se revise, de ser preciso, el actual Plan Especial a fin de resolver adecuadamente la conectividad de la zona, reproporcionar la asignación de espacios en favor de su caracterización tradicional y dar viabilidad al conjunto de la remodelación rehabilitadora que su puesta en valor requiere.
Todas las intervenciones requerirán, para su autorización, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.
Artículo Quinto
Sin perjuicio de lo dispuesto en el artículo anterior, mediante sopesado informe técnico municipal, se podrá derivar la no necesidad autorización previo en actuaciones que se sitúen fuera del presente marco normativo por falta de trascendencia patrimonial, como sería el caso de las obras e instalaciones dirigidas a la mera conservación, reparación y decoro interior de inmuebles, en especial los no catalogados.
En estos casos, el Ayuntamiento comunicará a esta administración en el plazo de 10 días la concesión de licencia municipal, adjuntando como mínimo el informe técnico que se menciona en el párrafo anterior, un plano de ubicación y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su falta de trascendencia patrimonial.
Artículo Sexto
La contravención de lo previsto en los artículos anteriores, determinará la responsabilidad del Ayuntamiento en los términos establecidos en el artículo 37 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano.
Artículo Séptimo
Todas las actuaciones que puedan tener incidencia sobre la correcta percepción y la dignidad en el aprecio de la escena o paisaje urbano del monumento y su entorno, como sería el caso de la afección de los espacios libres por actuaciones de reurbanización, ajardinamiento o arbolado, provisión de mobiliario urbano, asignación de uso y ocupaciones de la vía pública, etc., o como podría serlo también la afección de la imagen arquitectónica de las edificaciones por tratamiento de color, implantación de rótulos, marquesinas, toldos, instalaciones vistas, antenas, etc., o cualesquiera otros de similar corte y consecuencias, deberán someterse a autorización de la Conselleria competente en materia de Cultura, que resolverá con arreglo a las determinaciones de la ley y los criterios de percepción y dignidad antes aludidos.
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior a los planos de fachada de los edificios que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en dicha escena urbana, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado solicite y obtenga autorización expresa.
Artículo Octavo
Cualquier intervención que afecte al subsuelo del Monumento o de su entorno de protección se someterá a lo dispuesto en el Título III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano.



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML