Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV – Disposició
=================

Compartir

Compartir

Tornar

Guardar el document Descarregar les metadades en format XML

Sumari del DOGV 5252, del 05-05-2006 (2006/5050)

DECRET 55/2006, de 28 d'abril, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'aqüeducte els Arcs de Manises.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5252

Data del DOGV
:   05-05-2006

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2006/5050

CVE


Data del document
:   28-04-2006

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Correcció d'errades

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * [Manises](javascript:void(0))
    * [legislació](javascript:void(0))
    * [ben cultural](javascript:void(0))
    * [protecció del patrimoni](javascript:void(0))
    * [monument](javascript:void(0))

DECRET 55/2006, de 28 d'abril, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'aqüeducte els Arcs de Manises. [2006/X5050]  
L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà mitjançant un decret del Consell, a proposta de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració General de l'Estat.  
Mitjançant una Resolució de 26 de juliol de 2004, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, es va acordar considerar incoat l'expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor de l'aqüeducte els Arquets de Manises.  
En la tramitació de l'expedient, i de conformitat amb el que establix l'article 27.5 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, s'han demanat els informes del Consell Valencià de Cultura i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, així com de la Universitat de València . Estudi General, que s'han pronunciat amb caràcter favorable a la declaració.  
De conformitat amb el que disposa la legislació vigent, s'han realitzat els tràmits establits en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, concedint tràmit d'audiència a l'Ajuntament de Manises i als altres interessats, així com obrint, mitjançant una resolució de 13 de gener de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, tràmit d'informació pública.  
A l'efecte del que preveu l'apartat 1.b) i d) de l'article 49 bis de la Llei del Govern Valencià, s'han sol·licitat informes tant dels òrgans directius de les conselleries les competències de les quals puguen veure's afectades per la declaració, com dels organismes estatals amb competència en matèria d'aigües, amb vista a conciliar la previsió d'infraestructures amb afecció directa a l'entorn delimitat de l'immoble amb les exigències que suposa tutelar-lo.  
En virtut del que exposa la normativa esmentada i d'acord amb el que establix, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, en la reunió del dia 28 d'abril de 2006,  
DECRETE  
Article 1  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'aqüeducte els Arcs de Manises.  
Article 2  
L'entorn de protecció del Bé d'Interés Cultural queda definit tant literalment com gràficament en els annexos adjunts, que formen part del present decret. La documentació complementària es troba en l'expedient corresponent.  
Article 3  
S'establix el règim de protecció del monument i del seu entorn en la normativa que es transcriu a continuació.   
. Monument:  
Article 1. Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, Règim dels Béns Immobles d'Interés Cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.  
Article 2. L'ús permés per a l'aqüeducte és el de conducció d'aigua, mantingut des de la seua construcció.  
. Entorn de protecció:  
Article 3. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga dur-se a terme en l'entorn de protecció del monument necessitarà l'autorització prèvia de l'organisme competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establits en la present normativa i, en el que no s'hi preveu, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada llei.  
Totes les intervencions necessitaran, per al tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar-ne la situació de partida i la transcendència patrimonial.  
En tot el que afecte el domini públic hidràulic o la seua zona de policia, les actuacions hauran d'atendre el que disposa la normativa sectorial sobre la dita matèria i, en conseqüència, comptar amb el pronunciament favorable, en totes les fases, de l'administració sectorial competent.  
Article 4. A fi de preservar el paisatge històric de l'aqüeducte, no s'autoritzaran noves edificacions, excepte construccions auxiliars per als utensilis de cultiu i didàctica de l'horta.   
Seran preservats les components topogràfics característiques de l'àmbit pròpies de la seua configuració natural i de la seua adaptació agrícola tradicional, la qual cosa afecta tant a les pautes d'abancalament com a l'adaptació i posada en vàlua de la seua xarxa hidràulica, de manera que l'abancalament haurà de ser sempre compatible amb la finalitat pròpia del barranc, que és el manteniment dels llits naturals de manera que siguen suficients per a evacuar les aigües, protegint les zones urbanes.  
Es garantirà un tractament naturalista dels vessants i les riberes del barranc, tant en estructuració funcional i física com en vegetació i urbanització dels distints espais. En conseqüència, es procurarà evitar la interrupció per interposició de vials de trànsit rodat, excepte els camins necessaris per a l'ús, gaudi i manteniment dels espais agrícoles, lúdics i hidràulics. La vegetació haurà de ser la corresponent a un paratge en què confluïxen l'ús agrícola de regadiu i el marc físic i paisatgístic d'un barranc natural. Les obres d'urbanització respondran a un disseny harmonitzador i la seua executòria descartarà materials i acabats la implantació dels quals resulte impròpia o aliena als components ambientals del lloc.  
Pel que fa a les obres de canalització pròpiament dita, tindran un tractament singularitzat que amplie i naturalitze l'embocadura, l'encontre i el pas amb els Arcs, dins d'una continuïtat harmonitzadora al llarg de tot l'àmbit protegit.   
Quant a les infraestructures previstes en substitució de la via de ferrocarril que discorria travessant l'entorn:  
. El metro discorrerà soterrat davall el llit del barranc.  
. El vial de trànsit rodat que travesse el llit pel traçat de l'antic ferrocarril procurarà la major permeabilitat tant física com visual i paisatgística del conjunt del barranc. Per a això, el pas s'ha de projectar inserint un pont molt lleuger en tres trams, els taulers del qual s'estendran en una longitud en tot cas superior a 100 m, una amplària ajustada al programa de necessitats amb la menor dimensió possible, que no superarà mai els 14 m, i un cantell esvelt, del menor gruix que les exigències estructurals i constructives permeten.  
. Els estreps del pont del ferrocarril es reubicaran readaptant-los com a piles exemptes de suport al tauler del tram central, que quedarà suspés de cintres metàl·liques laterals de cantell gran, de manera que, en conjunt, rememore l'antiga construcció. Les arrancades dels trams en talús d'ambdós extrems, estreps, seran paral·lels a l'eix del llit, de manera que permeten més amplitud visual i continuïtat funcional entre els espais comunicats.  
Pel que fa a la possible afecció parcial d'una infraestructura tramviària a la part alta del marge dret del barranc, se'n procurarà l'harmonització patrimonial recorrent a solucions d'urbanització específiques, en funció de les demandes d'integració espacial, paisatgística i funcional del lloc definitivament intervingut.  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en l'escena paisatgística de l'entorn, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga l'autorització expressa.   
Article 5. En una intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció, serà d'aplicació el que disposa l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.   
Article 6. La present normativa s'establix amb vocació indefinida, i a les seues determinacions haurà d'adaptar-se, en tot cas, el planejament municipal, d'acord amb el que establix l'article 34.1 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià; es dispensarà expressament l'Ajuntament de Manises de l'obligatorietat de redactar el Pla Especial de Protecció de l'Entorn del Monument, d'acord amb la possibilitat expressament prevista en l'últim incís de l'apartat 4 d'este.   
DISPOSICIÓ ADDICIONAL  
Esta declaració s'inscriurà en la Secció Primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià, així com en el Registre General de Béns d'Interés Cultural.  
DISPOSICIÓ FINAL  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat.  
València, 28 d'abril de 2006  
El president de la Generalitat,  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN  
ANNEX I  
DADES SOBRE EL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ  
1. Denominació:  
. Principal: aqüeducte els Arcs.   
. Secundària: aqüeducte els Arquets.  
2. Localització i titularitat:  
a) Comunitat autònoma: Comunitat Valenciana.  
b) Província: València.  
c) Municipi i situació: Manises, partida dels Arcs.  
d) Titularitat: Comunitat de Regants.  
3. Descripció:  
. Immoble objecte de la declaració  
(Basat principalment en l'Estudi Arqueològic d'Ignacio Hortolà. Ajuntament de Manises i Conselleria de Cultura, Educació i Esport, esmentat en la bibliografia).  
Es tracta d'un aqüeducte que permet a la séquia Quart-Benàger salvar el barranc del Salt d'Aigua, a Manises. Esta té el seu origen a l'assut Quart-Benàger-Faitanar, aigües amunt, al riu Túria. La séquia distribuïx les aigües que reguen àmplies zones de l'horta valenciana a l'est de la capital.   
L'aqüeducte té un extraordinari valor històric, arquitectònic i etnològic, ja que forma part d'una xarxa d'enginyeria hidràulica representativa d'una forma d'assentament humà, d'intervenció en l'entorn i explotació dels seus recursos que s'ha produït a l'horta de València des de la romanització. És, a més, l'únic aqüeducte existent en este àmbit geogràfic.  
. Dades històriques   
L'aprofitament de les aigües del Túria per a tot tipus d'usos és un fet comprovat des fa molt de temps, a la vista de la profusa xarxa de canalitzacions que caracteritza totes les comarques limítrofes amb el tram final del riu. Així mateix, en ambdós vores existixen, a més de les conduccions i séquies hui en servici, una sèrie de restes arqueològiques de diversa índole que aporten indicis suficients per a suposar entramats hidràulics de consideració.  
Tant la qualitat de les terres de labor existents a les riberes dels rius com l'estacionalitat del règim de precipitacions característica dels climes mediterranis del llevant peninsular suposen factors fonamentals a l'hora de determinar l'existència d'este tipus de conduccions d'aigua, que han utilitzat recursos i solucions tècniques semblants al llarg de totes les èpoques.  
Els canals del Segura, la séquia d'Elx, els canals d'Altea i les estructures hidràuliques de Xàbia i de Calp, la séquia amortitzada per la construcció de l'embassament de Tibi, les xarxes del Túria (sistema Vilamarxant-Riba-roja de Túria, aqüeducte de la Covatella), l'aqüeducte de Peña Cortada, les conduccions del Palància (aqüeducte romà de Sagunt, séquia de Gausa) i les séquies del Diable de Vila-real (riu Millars), entre d'altres, són infraestructures hidràuliques que demostren l'extensió, geogràfica i temporal, de solucions tècniques semblants davant del problema de l'aigua.  
Ja en 1239, el rei Jaume I, després de la conquista, confirma els privilegis que tenien els regadius de València, des de feia molt de temps, i en 1268 concedix la facultat de nomenar sequiers de séquia. El Tribunal de les Aigües es componia inicialment de set membres, als quals es va afegir el corresponent a la séquia de Quart-Benàger-Faitanar.  
La referència concreta més antiga a l'aqüeducte és una cita sobre els seus arcs en una orde del rei Jaume I l'any 1273, en la qual es parlava del seu estat deteriorat i de la necessitat de restauració. Encara que notícies de les séquies després de la reconquista comencen en 1263.  
Posteriorment, les fonts bibliogràfiques que fan referència a estes xarxes hidràuliques són relativament escasses. La següent referència directa que coneixem data del primer quart del segle XIX i correspon a l'estudiós francés Jaubert de Passa. En el seu estudi .Canals de reg de Catalunya i regne de València., publicat en 1823 (amb traducció espanyola de 1844), du a terme una anàlisi científica de les xarxes hidràuliques en ús amb la intenció de trobar solucions als problemes de regadiu del sud de França. L'observació sobre estructures antigues es reduïx al tram dels Arcs de Manises, als quals concedix un origen islàmic:  
.El terme de Quart està separat del de Manises per una extensa rambla. Els moros hi van construir un aqüeducte de 240 vares castellanes de longitud, compost de 28 arcs, el més alt dels quals, el del mig, té 10 vares d'elevació. Les aigües han format allí amb el llarg transcurs del temps una paret d'estalactites o capes calcàries que circumden els arcs, el pilars, i fins les cares exteriors..  
Fins a principi del segle següent no comptem amb noves referències. En 1902, l'enginyer Rafael Valls David publica una revisió de l'estudi de Jaldero sobre la xarxa de comunicacions de Vilamarxant-Riba-roja de Túria, fruit les seues observacions en el transcurs dels treballs d'estesa de la línia fèrria entre Valencia i Llíria per la ribera sud del Túria, de la qual va ser el principal promotor. Considera especialment ressenyable l'arcada de Manises:  
....sent així que hi ha un pont aqüeducte en el traçat que descriurem, que, per la seua antiguitat, té més mèrit que els ponts aqüeductes de Chelva, Terol.....  
Ratifica les propostes de Jaldero i prolonga el traçat d'un dels aqüeductes fins a la ciutat de València per mitjà de la identificació de vestigis de canalitzacions en diverses séquies en ús (Quart, Mislata, Favara) entre els quals es troba el pont de Manises:  
.Estes obres de fàbrica... continuen fins a l'entrada del barranc de Manises. Este barranc el salva per mitjà d'un pont aqüeducte amb un gran nombre d'arcs, arcs construïts en l'antiguitat amb pedra calcària en maçoneria ordinària, i en l'actualitat els veiem eixamplats amb rajoles, però tot el conjunt de l'arc està ple d'estalactites formades per l'aigua que, saturada de sals calcàries, va filtrant gota a gota pels arcs i en evaporar-se deixa innumerables capes superposades, cosa que impossibilita l'estudi dels materials emprats en els pilars..  
.Si bé és veritat que les estalactites i estalagmites ens impedixen estudiar els materials de construcció primitius, perquè hui tot el pont està constituït per una sola pedra, en canvi podem assegurar que és l'obra més antiga que existix als voltants de València, al mateix temps que la més bella.....  
També al·ludix a les explicacions verbals de Teodor Llorente durant una visita realitzada a l'aqüeducte per tal de presidir una comissió d'investigació de la societat Lo Rat Penat:  
.Vam tindre l'honor de sentir el Sr. Llorente explicar les variacions que havia tingut esta antiquíssima obra, amb el doble objecte, en primer lloc, de conservar l'obra d'una eminent ruïna i, en segon lloc, d'alçar els ampits a cada recomposició i amb açò deixar passar més quantitat d'aigua i amb això regar un nombre més gran d'hectàrees de terrenys.....  
Sanchis Sivera, en 1922, reafirma novament l'origen romà de l'aqüeducte en el seu Nomenclàtor geograficoeclesiàstic dels pobles de les diòcesis de València:  
.Manises, Manizes. L'antiguitat de Manises està demostrada per la troballa al seu terme de moltíssimes restes romanes, com ara llànties, pondus, trossos d'àmfora, murs de vivenda, marques de canterer, etc., a la partida del Racó o Masia de la Cova, i l'existència d'un aqüeducte que encara compta amb més de vint arcs, obra indubtablement romana, encara que generalment és atribuïda als àrabs..  
De la mateixa manera, en 1974, López Gómez, en la seua aproximació a l'origen dels regs valencians, dictamina la romanitat de l'aqüeducte dels Arcs:  
.Situat en la séquia de Quart, és obra romana..   
I esmenta, finalment, la conducció dins dels vestigis d'enginyeria hidràulica romana existents a la comarca de l'Horta:  
.Al barranc de Manises destaca un aqüeducte de maçoneria amb vint-i-huit arcs (els Arcs o els Arquets) i 240 vares castellanes (200 m) de longitud; eixamplat en època desconeguda amb rajoles i ple d'estalactites per les filtracions, és encara utilitzat per la séquia comuna de Quart i Benàger-Faitanar..  
L'absoluta falta de similitud entre les restes de la xarxa de Vilamarxant-Riba-roja de Túria que presenta trets típicament romans, amb alçats de carreuó correctament disposats en filades horitzontals i nuclis de formigó de calç amb capes alternes de blocs de pedra. Els arcs documentats, amb dovelles i alçats de pedra acarada i els caixers de formigó de calç encofrat amb revestiments hidràulics d'opus signinum i reforços a les arestes de quart de bossell confirmen una adscripció romana. Per contra, les característiques de l'aqüeducte de Manises, d'arcs construïts amb lloses irregulars a manera de dovelles i alçats de maçoneria irregular sense revestiment extern, podrien testimoniar una datació diferent per a l'obra; en tot cas s'evidencia una absoluta falta d'homogeneïtat entre els dos conjunts.  
I a més, les restes d'aqüeducte documentades antigament a la ciutat de València (a les proximitats de la presó model i en el recorregut pel carrer Quart), o en recents intervencions d'arqueologia urbana dutes a terme (solar del carrer Quart amb el cantó del carrer Sant Miquel), presenten característiques que tenen poc a veure amb la tosquedat de l'arcada de Manises, ni tan sols amb les seues dimensions.  
D'altra banda, a l'obra no s'han trobat indicis materials de cap reparació fins a la gran restauració del segle xvi, a pesar del llarg període d'ús i abandó evidenciat en l'estudi estratigràfic i en l'aterrament del barranc deduït de la diferència de cotes entre fonamentacions inicials i reforços. Això, amb tot, no definiria una datació concreta, sinó més prompte una pervivència més o menys llarga de la construcció inicial.  
Segons Hortelano, la conducció de Manises, per a la qual en principi s'ha de suposar una finalitat agrícola semblant a l'actual i no d'abastiment urbà, s'ha de considerar una obra probablement d'època islàmica, atesa la seua pertinença provada a un sistema de regs ja existent en el moment de la Reconquista el reglament del qual respectava els costums anteriors.   
A pesar que la historiografia actual l'ha datat en època romana, la falta d'aproximació tipològica als models d'obra hidràulica romana més pròxims fa arriscat retardar tant la seua construcció sense comptar amb evidències arqueològiques o paral·lels constructius que permeten corroborar-ho fonamentalment.  
. Descripció, traçat i entorn   
L'obra original de l'aqüeducte és una sèrie regular de vint-i-huit arcs de mig punt amb un traçat fonamentalment rectilini que descriu una lleugera corba oposada al pendent del barranc en què se situa. La seua longitud total és d'aproximadament 230 m. Es distingixen tres sèries d'arcades consecutives determinades per les dimensions dels seus arcs. Al sud, un grup de quatre voltes, i al nord, un altre de tres, presenten una elevació major que el conjunt central. Este es troba format per les restants vint-i-una, i compensa la diferència de nivell per mitjà d'un recrescut de formigó de calç amb blocs desiguals de pedra disposats en filades més o menys regulars.  
Els pilars són de planta rectangular, amb unes dimensions mitjanes entre 130 i 150 cm d'amplària i 370 i 390 d'alçària. Estan sòlidament construïts amb blocs mitjans de pedra calcària de forma irregular travats amb morter de calç. De desenrotllament lleugerament troncopiramidal, els sondejos duts a terme demostren que en els fonaments presenten una sabata irregular d'entre 15 i 40 cm d'alçària formada amb blocs i morter.  
Els arcs estan construïts amb lloses irregulars de calcària disposades a manera de dovelles, que presenten unes dimensions poc regulars. La llum mitjana oscil·la entre els 325 i els 450 cm, depenent de les desigualtats constructives i les voluminoses deformitats de les concrecions provocades per filtració de les aigües.  
No es conserven restes del caixer original, perquè les successives destruccions i reformes patides per la conducció han afectat especialment el llit. Pareix probable, no obstant això, que poguera estar construït en formigó de calç encofrat i superposat a l'arcada d'anivellació.  
Un llarg període d'abandó degué ser la causa del col·lapse de la construcció, ja que no s'aprecien ni evidències de destrucció intencionada ni enfonsaments de pilars que pogueren haver sigut provocats per avingudes del torrent.   
No pareix, no obstant això, que el deteriorament suposara un greu perill per a l'estabilitat del conjunt, ja que es conserva el nucli de la fàbrica original en la pràctica totalitat dels arcs. L'abast de la destrucció pot avaluar-se identificant les reparacions posteriors consistents en la reposició del caixer, en el reforç per mitjà de contraforts de l'estructura i en la reconstrucció dels extrems de la conducció i de certs punts de l'arcada.  
El material de construcció emprat en les obres de reforç dels arcs és la rajola massissa (30 × 14,50 × 3,5 cm) que forma amb morter de calç rosques de mig punt de doble filada o de filada i mitja que s'adossen lateralment a les cares externes de la construcció original.  
Per la grandària de les rajoles emprades es pot datar entre els segles xvi i xvii, s'han realitzat obres de reparació en els segles xviii, xix i en els inicis del segle xx.  
La intervenció més recent data de la segona mitat del segle xx, quan es procedix a la demolició del caixer fins aleshores en ús i a la reposició del nou llit. Este, construït en formigó encofrat, presenta un perfil quadrangular amb un caminador lateral protegit per una barana de ferro. Hi ha successius trams de 9,60 metres amb juntes reforçades per pilastres verticals adossades de formigó prefabricat. Un farciment de formigó amb rasant inclinada cap al sud servix d'anivellació sobre la superfície preexistent.  
4. Delimitació literal de l'entorn afectat:  
. Justificació:   
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció ha sigut:  
. Paisatgístic, establint al voltant de les arcades un àmbit de protecció que garantisca la conservació de l'entorn i de les vistes lligades a l'accident geogràfic que en va justificar l'execució.  
. Arqueològic, en previsió de possibles troballes arqueològiques lligades al monument.  
. Línia delimitadora: s'establix un àmbit de protecció comprés entre dos línies virtuals que es troben a 200 metres de cada punt de l'eix de l'aqüeducte (considerat des de l'inici del mur en el qual es conformen les dites arcades). Al nord-oest l'àmbit té com a límit el sòl urbà del nucli de Manises i al sud l'illa cadastral núm. 88.371, la vora de la qual recorre en direcció est fins a canvi d'alineació que efectua la séquia i des d'allí prosseguix per la bisectriu de l'angle que conforma el dit canvi d'alineació fins a la línia fèrria existent. Per l'eix d'esta continua en direcció nord-oest fins al límit del sòl urbà, prosseguix per este fins a la línia virtual que es troba a 200 m en paral·lel de l'aqüeducte i al nord-est d'este.  
ANNEX II  
DELIMITACIÓ GRÀFICA



Descarregar el document amb format PDF

Descarregar les metadades en format XML

Diari Oficial de la Generalitat Valenciana




DOGV - Disposición
==================

Comparte

Comparte

Volver

Guardar el documento Descargar los metadatos en formato XML

Sumario DOGV 5252, del 05-05-2006 (2006/5050)

DECRETO 55 /2006, de 28 de abril, del Consell, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Acueducto Els Arcs de Manises.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Datos del documento

Número DOGV
:   5252

Fecha DOGV
:   05-05-2006

Sección del DOGV
:   III. CONVENIOS Y ACTOS - G) OTROS ASUNTOS

Número del documento
:   2006/5050

CVE


Fecha del documento
:   28-04-2006

Organismo emisor
:   Conselleria de Cultura, Cultura y Deporte

Tipo de documento
:   Decreto

Corrección de errores

Análisis jurídico

 Descriptores 

:   * [Manises](javascript:void(0))
    * [legislación](javascript:void(0))
    * [bien cultural](javascript:void(0))
    * [protección del patrimonio](javascript:void(0))
    * [monumento](javascript:void(0))

DECRETO 55 /2006, de 28 de abril, del Consell, por el que se declara Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, el Acueducto Els Arcs de Manises. [2006/X5050]  
El artículo 49.1.5ª del Estatut de Autonomia de la Comunitat Valenciana establece la competencia exclusiva de la Generalitat en materia de patrimonio histórico, artístico, monumental, arquitectónico, arqueológico y científico. Asimismo, el artículo 26.2 de Ley 4/1998, de 11 de junio, del Patrimonio Cultural Valenciano, dispone que la declaración de un Bien de Interés Cultural se hará mediante Decreto del Consell, a propuesta de la Conselleria de Educación, Cultura y Deporte, sin perjuicio de las competencias que el artículo 6 de la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español, reserva a la administración General del Estado.  
Mediante Resolución de 26 de julio de 2004, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano, de la Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, se acordó tener por incoado expediente para la declaración de Bien de Interés Cultural, con la categoría de Monumento, a favor del Acueducto Els Arquets de Manises   
En la tramitación del expediente, y de conformidad con lo establecido en el artículo 27.5 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, se han recabado los informes del Consell Valencià de Cultura y de la Real Academia de Bellas Artes de San Carlos, así como de la Universitat de València-Estudi General, que se han pronunciado con carácter favorable a la declaración.  
De conformidad con lo dispuesto en la legislación vigente, se han cumplimentado los trámites establecidos en el artículo 27 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, concediendo trámite de audiencia al Ayuntamiento de Manises y a los demás interesados, así como abriendo, mediante Resolución de 13 de enero de 2005, de la Dirección General de Patrimonio Cultural Valenciano, trámite de información pública.  
A los efectos de lo previsto en los apartados 1.b) y d) del artículo 49 bis de la Ley de Gobierno Valenciano, se han solicitado informes tanto de los órganos directivos de las Consellerias cuyas competencias pudieran verse afectadas por la declaración, como de los organismos estatales con competencia en materia de aguas, en orden a conciliar la previsión de infraestructuras con directa afección al entorno delimitado del inmueble con las exigencias que demanda la tutela del mismo.  
En virtud de lo expuesto y de acuerdo con lo establecido en la normativa referenciada, a propuesta del conseller de Cultura, Educación y Deporte y previa deliberación del Consell, en la reunión del día 28 de abril de 2006,  
DECRETO  
Artículo 1  
Se declara Bien de Interés Cultural, con categoría de Monumento, el Acueducto Els Arcs de Manises.  
Artículo 2  
El entorno de protección del Bien de Interés Cultural queda definido tanto literal como gráficamente en los anexos adjuntos, que forman parte del presente Decreto. La documentación complementaria obra en el expediente de su razón.  
Artículo 3  
Se establece el régimen de protección del Monumento y de su entorno en la normativa que a continuación se transcribe.   
. Monumento:  
Artículo 1. Se atenderá a lo dispuesto en la sección segunda, Régimen de los Bienes Inmuebles de Interés Cultural, del capítulo III de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, del Patrimonio Cultural Valenciano, aplicable a la categoría de Monumento.  
Artículo 2. El uso permitido para el Acueducto es el de conducción de agua, mantenido desde su construcción.  
. Entorno de protección:  
Artículo 3. De conformidad con lo dispuesto en el artículo 35 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, cualquier intervención que pretenda abordarse en el entorno de protección del Monumento requerirá la previa autorización del organismo competente en materia de cultura. Esta autorización se emitirá conforme a los criterios establecidos en la presente normativa y, en lo no contemplado en la misma, mediante la aplicación directa de los criterios contemplados en el artículo 39 de la citada Ley.  
Todas las intervenciones requerirán, para su trámite autorizatorio, la definición precisa de su alcance, con la documentación técnica que por su especificidad les corresponda, y con la ubicación parcelaria y el apoyo fotográfico que permita constatar la situación de partida y su trascendencia patrimonial.  
En todo cuanto afecte al domino público hidráulico y/o su zona de policía, las actuaciones deberán atender a lo dispuesto en la normativa sectorial sobre dicha materia y, en consecuencia, contar con el pronunciamiento favorable, en todas sus fases, de la administración sectorial competente.  
Artículo 4. A fin de preservar el paisaje histórico del Acueducto, no se autorizarán nuevas edificaciones, salvo construcciones auxiliares para los utensilios de labranza y didáctica de la huerta.   
Serán preservadas las componentes topográficas características del ámbito propias de su configuración natural y de su adaptación agrícola tradicional, lo que atañe a las pautas de abancalamiento y a la adaptación y puesta en valor de su red hidráulica, de modo que el abancalamiento deberá ser siempre compatible con el fin propio del barranco, que es el mantenimiento de los cauces naturales, de modo que sean suficientes para evacuar las aguas, protegiendo las zonas urbanas.  
Se garantizará un tratamiento naturalista de las vertientes y riberas del barranco, tanto en estructuración funcional y física como en vegetación y urbanización de los distintos espacios. En consecuencia, se procurará evitar la interrupción por interposición de viales de tráfico rodado, salvo los caminos necesarios para el uso, disfrute y mantenimiento de los espacios agrícolas, lúdicos e hidráulicos. La vegetación deberá ser la correspondiente a un paraje en el que confluyen el uso agrícola de regadío y el marco físico y paisajístico de un barranco natural. Las obras de urbanización responderán a un diseño armonizador y su ejecutoria descartará materiales y acabados cuya implantación resulte impropia o ajena a las componentes ambientales del lugar.  
En cuanto a las obras de encauzamiento propiamente dicho, éstas dispensarán un tratamiento singularizado que amplíe y naturalice la embocadura, encuentro y paso con Els Arcs, dentro de una continuidad armonizadora a lo largo de todo el ámbito protegido.   
En cuanto a las infraestructuras previstas en sustitución de la vía de ferrocarril que discurría atravesando el entorno:  
. El metro discurrirá soterrado bajo el lecho del barranco.  
. El vial de tráfico rodado que atraviese el cauce por el trazado del antiguo ferrocarril procurará la mayor permeabilidad tanto física como visual y paisajística del conjunto del barranco. Para ello, el paso se debe proyectar insertando un puente de gran ligereza en tres tramos, cuyos tableros se extenderán en una longitud en todo caso superior a 100 m., una anchura ajustada al programa de necesidades con la menor dimensión posible que nunca superará los 14 m, y un canto esbelto, del menor grosor que las exigencias estructurales y constructivas permitan.  
. Los estribos del puente del ferrocarril se reubicarán readaptándolos como pilas exentas de apoyo al tablero del tramo central, que quedará suspendido de cerchas metálicas laterales de gran canto, de modo que, en conjunto, rememore la antigua construcción. Los arranques de los tramos en talud de ambos extremos, estribos, serán paralelos al eje del cauce, de manera que permitan mayor amplitud visual y continuidad funcional entre los espacios comunicados.  
En cuanto a la posible afección parcial de una infraestructura tranviaria en la parte alta de la margen derecha del barranco, se procurará su armonización patrimonial recurriendo a soluciones de urbanización específicas, en función de las demandas de integración espacial, paisajística y funcional del lugar definitivamente intervenido.  
Queda proscrita la introducción de anuncios o publicidad exterior que, en cualquiera de sus acepciones, irrumpa en la escena paisajística del entorno, salvo la de actividades culturales o eventos festivos que, de manera ocasional, reversible y por tiempo limitado, solicite y obtenga la autorización expresa.   
Artículo 5. En la intervención que afecte al subsuelo del inmueble o su entorno de protección, resultará de aplicación lo dispuesto en el artículo 62 de la Ley 4/1998, de 11 de junio, de la Generalitat, para la salvaguarda del patrimonio arqueológico.   
Artículo 6. La presente normativa se establece con vocación indefinida, y a sus determinaciones habrá de adaptarse, en todo caso, el planeamiento municipal, conforme a lo establecido en artículo 34.1 de la Ley del Patrimonio Cultural Valenciano, dispensándose expresamente al Ayuntamiento de Manises de la obligatoriedad de redactar el Plan Especial de Protección del Entorno del Monumento, de acuerdo con la posibilidad expresamente prevista en el último inciso del apartado 4 del mismo.   
DISPOSICIÓN ADICIONAL  
La presente declaración se inscribirá en la Sección Primera del Inventario General del Patrimonio Cultural Valenciano, así como en el Registro General de Bienes de Interés Cultural.   
DISPOSICIÓN FINAL  
El presente decreto se publicará en el Boletín Oficial del Estado y entrará en vigor el día siguiente al de su publicación en el Diario Oficial de la Generalitat.  
Valencia, 28 de abril de 2006  
El president de la Generalitat,  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ  
El conseller de Cultura, Educación y Deporte,  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN  
ANEXO I  
DATOS SOBRE EL BIEN OBJETO DE LA DECLARACIÓN.  
1. Denominación:   
. Principal: Acueducto Els Arcs.   
. Secundaria: Acueducto Els Arquets.  
2. Localización y titularidad:  
a) Comunidad Autónoma: Comunitat Valenciana.  
b) Provincia: Valencia.  
c) Municipio y situación: Manises, Partida dels Arcs.  
d) Titularidad: Comunidad de Regantes.   
3. Descripción:   
. Inmueble objeto de la declaración  
(Basado principalmente en el Estudio Arqueológico de Ignacio Hortelano. Ayuntamiento de Manises y Conselleria de Cultura, Educación y Deporte, reseñado en la bibliografía).  
Se trata de un Acueducto que permite a la acequia Quart. Benàger salvar el barranco del Salt d'Aigua, en Manises. Ésta tiene su origen en el azud Quart. Benàger-Faitanar, aguas arriba, en el río Túria. La acequia distribuye las aguas que riegan amplias zonas de la huerta valenciana al este de la capital.   
El Acueducto posee un extraordinario valor histórico, arquitectónico y etnológico por formar parte de una red de ingeniería hidráulica representativa de una forma de asentamiento humano, de intervención en el entorno y explotación de sus recursos que se ha venido produciendo en la Vega de Valencia desde la romanización. Es, además, el único Acueducto existente en éste ámbito geográfico.  
. Datos históricos   
El aprovechamiento de las aguas del Túria para todo tipo de usos es un hecho comprobado desde antiguo, a la vista de la profusa red de canalizaciones que caracteriza todas las comarcas limítrofes con el tramo final del río. Asimismo, en ambas orillas existen, aparte de las conducciones y acequias hoy en servicio, una serie de restos arqueológicos de diversa índole que aportan indicios suficientes para suponer entramados hidráulicos de consideración.  
Tanto la calidad de las tierras de labor existentes en las riberas de los ríos como la estacionalidad del régimen de precipitaciones característica de los climas mediterráneos del levante peninsular suponen factores fundamentales a la hora de determinar la existencia de este tipo de conducciones de agua, utilizando recursos y soluciones técnicas similares a lo largo de todas las épocas.  
Los canales del Segura, la acequia de Elche, los canales de Altea y las estructuras hidráulicas de Jávea y de Calpe, la acequia amortizada por la construcción del embalse de Tibi, las redes del Turia (sistema Vilamarxant-Riba-roja de Túria, acueducto de la Covatella), el acueducto de Peña Cortada, las conducciones del Palancia (acueducto romano de Sagunto, acequia de Gausa) y las «Sèquies del Diable» de Vilarreal (río Mijares), entre otros tantos, son infraestructuras hidráulicas que demuestran la extensión, geográfica y temporal, de soluciones técnicas similares frente al problema del agua.  
Ya en 1239 el Rey Jaime I, tras la conquista, confirma los privilegios que tenían los regadíos de Valencia, desde antiguo, y en 1268 concede la facultad de nombrar sequiers de acequia. El Tribunal de las Aguas se componía inicialmente de siete miembros, a los que se añadió el correspondiente a la acequia de Quart. Benàger-Faitanar.  
La referencia concreta más antigua sobre el Acueducto es una cita sobre sus arcos en una orden del Rey Jaime I en el año 1273, en la cual se hablaba de su estado deteriorado y de la necesidad de restauración. Aunque noticias de las acequias después de la reconquista comienzan en 1263.  
Posteriormente, las fuentes bibliográficas que hacen referencia a estas redes hidráulicas son relativamente escasas. La siguiente referencia directa que conocemos data del primer cuarto del siglo XIX y corresponde al estudioso francés Jaubert de Passa. En su estudio «Canales de riego de Cataluña y Reino de Valencia», publicado en 1823 (con traducción española de 1844), lleva a cabo un análisis científico de las redes hidráulicas en uso con la intención de encontrar soluciones a los problemas de regadío del sur de Francia. La observación sobre estructuras antiguas se reduce al tramo de Els Arcs de Manises, al que concede un origen islámico:  
«El término de Cuarte está separado del de Manises por una extensa rambla. Los moros construyeron en ella un acueducto de 240 varas castellanas de longitud, compuesto de 28 arcos, de los cuales el más alto, que es el del medio, tiene 10 varas de elevación. Las aguas han formado allí con el largo transcurso del tiempo una pared de estalactitas o capas calcáreas que circunden los arcos, pilares, y hasta las caras exteriores».  
Hasta principios del siguiente siglo no se cuenta con nuevas referencias. En 1902, el ingeniero Rafael Valls David publica una revisión del estudio de Jaldero sobre la red de comunicaciones de Vilamarxant-Riba-roja de Túria, fruto de sus observaciones en el transcurso de los trabajos de tendido de la línea férrea entre Valencia y Llíria por la ribera sur del Túria, de la que fue su principal promotor. Considera especialmente reseñable la arcada de Manises:  
«...siendo así que existe un puente-acueducto en el trazado que vamos a describir, que por su antigüedad, tiene mayor mérito que los puentes acueductos de Chelva, Teruel...».  
Ratifica las propuestas de Jaldero y prolonga el trazado de uno de los acueductos hasta la ciudad de Valencia por medio de la identificación de vestigios de canalizaciones en diversas acequias en uso (Quart, Mislata, Favara) entre los que se encuentra el puente de Manises:  
«Estas obras de fábrica continúan hasta la entrada del barranco de Manises. Este barranco lo salva por medio de un puente-acueducto de gran número de arcos, arcos construidos en la antigüedad con piedra caliza en mampostería ordinaria, y en la actualidad los vemos ensanchados con ladrillos, pero todo el conjunto del arco está cuajado de estalactitas formadas por el agua que, saturada de sales calizas, va filtrando gota a gota por los arcos y al evaporarse deja innumerables capas superpuestas, imposibilitando el estudio de los materiales empleados en los machones o pilares».  
«Si bien es verdad que las estalactitas y estalagmitas nos impiden estudiar los materiales de construcción primitivos, pues hoy todo el puente está constituido por una sola piedra, en cambio podemos asegurar que es la obra más antigua que existe en los alrededores de Valencia, al propio tiempo que la más hermosa..».  
También alude a las explicaciones verbales de Teodoro Llorente durante una visita realizada al Acueducto con motivo de presidir una comisión de investigación de la sociedad Lo Rat Penat:  
«Tuvimos el honor de oír al Sr. Llorente explicar las variaciones que había tenido esta antiquísima obra, con el doble objeto, en primer lugar, de conservar la obra de una eminente ruina y, en segundo lugar, de levantar los pretiles a cada recomposición y con esto dejar pasar mayor cantidad de agua y con ello regar mayor número de hectáreas de terrenos...».  
Sanchis Sivera, en 1922, reafirma nuevamente el origen romano del Acueducto en su Nomenclator geográfico-eclesiástico de los pueblos de las diócesis de Valencia:  
«MANISES, Manizes. La antigüedad de Manises está demostrada por el hallazgo en su término de muchísimos restos romanos, tales como lamparillas, pondus, trozos de ánfora, muros de vivienda, marcas de alfarero, etc., en la partida del Racó o Masía de la Cova, y la existencia de un acueducto que aún cuenta con más de veinte arcos, obra indudablemente romana, aunque por lo general es atribuida a los árabes».  
De la misma manera, en 1974, López Gómez, en su aproximación al origen de los riegos valencianos, dictamina la romanidad del Acueducto de Els Arcs:  
«Situado en la acequia de Quart, es obra romana».   
Y cita, por último, la conducción dentro de los vestigios de ingeniería hidráulica romana existentes en la comarca de l'Horta:  
«En el barranco de Manises destaca un acueducto de mampostería con veintiocho arcos (Els Arcs o Els Arquets) y 240 varas castellanas (200 m) de longitud; ensanchado en época desconocida con ladrillos y cuajado de estalactitas por las filtraciones, es aún utilizado por la acequia común de Quart y Benáger-Faitanar».  
La absoluta falta de similitud entre los restos de la red de Vilamarxant-Riba-roja de Túria que presenta rasgos típicamente romanos, con alzados de sillarejos correctamente dispuestos en hiladas horizontales y núcleos de hormigón de cal con tongadas alternas de bloques de piedra. Los arcos documentados, con dovelas y alzados de piedra careada y los cajeros de hormigón de cal encofrado con revestimientos hidráulicos de opus signinum y refuerzos en las aristas de cuarto de bocel confirman una adscripción romana. Por el contrario, las características del Acueducto de Manises, de arcos construidos con losas irregulares a modo de dovelas y alzados de calicanto irregular sin revestimiento externo, podrían testimoniar una datación diferente para la obra, evidenciándose, en todo caso, una absoluta falta de homogeneidad entre ambos conjuntos.  
Y, además, los restos de Acueducto documentados antiguamente en la ciudad de Valencia (en las cercanías de la cárcel modelo y en su recorrido por la calle Quart), o en recientes intervenciones de arqueología urbana llevadas a cabo (solar de la calle Quart esquina a calle San Miguel), presentan características que poco tienen que ver con la tosquedad de la arcada de Manises, ni tan siquiera con sus dimensiones.  
Por otra parte, en la obra no se han hallado indicios materiales de ninguna reparación hasta la gran restauración del siglo XVI, pese al largo periodo de uso y abandono evidenciado en el estudio estratigráfico y en el aterramiento del barranco deducido de la diferencia de cotas entre cimentaciones iniciales y refuerzos. Esto, sin embargo, no definiría una datación concreta, sino más bien una pervivencia más o menos larga de la construcción inicial.  
Según Hortelano, la conducción de Manises, para la que en principio se debe suponer una finalidad agrícola semejante a la actual y no de abastecimiento urbano, debe considerarse una obra probablemente de época islámica, dada su pertenencia probada a un sistema de riegos ya existente en el momento de la Reconquista cuyo reglamento respetaba las costumbres anteriores.   
Pese a que la historiografía actual lo ha datado en época romana, la falta de aproximación tipológica a los modelos de obra hidráulica romana más cercanos hace arriesgado retrasar tanto su construcción sin contar con evidencias arqueológicas o paralelos constructivos que permitan corroborarlo fundamentalmente.  
. Descripción, trazado y entorno   
La obra original del Acueducto es una serie regular de veintiocho arcos de medio punto con un trazado fundamentalmente rectilíneo que describe una ligera curva opuesta a la pendiente del barranco en el que se sitúa. Su longitud total es de aproximadamente 230 m. Se distinguen tres series de arcadas consecutivas determinadas por las dimensiones de sus arcos. Al sur, un grupo de cuatro vueltas, y al norte otro de tres, presentan una elevación mayor que el conjunto central. Éste se halla formado por las restantes veintiuna, compensando la diferencia de nivel por medio de un recrecido de hormigón de cal con bloques desiguales de piedra dispuestos en hiladas más o menos regulares.  
Los pilares son de planta rectangular, con unas dimensiones medias entre 130 y 150 cm. de anchura y 370 y 390 de altura. Están sólidamente construidos con bloques medianos de piedra caliza de forma irregular trabados con mortero de cal. De desarrollo ligeramente troncopiramidal, los sondeos llevado a cabo demuestran que en su cimentación presentan una zapata irregular de entre 15 y 40 cm. de altura formada con bloques y mortero.  
Los arcos están construidos con losas irregulares de caliza dispuestas a modo de dovelas, presentando unas dimensiones poco regulares. La luz media oscila entre los 325 y los 450 cm., dependiendo de las desigualdades constructivas y las voluminosas deformidades de las concreciones provocadas por filtración de las aguas.  
No se conservan restos del cajero original, pues las sucesivas destrucciones y reformas sufridas por la conducción han afectado especialmente al cauce. Parece probable, no obstante, que pudiera estar construido en hormigón de cal encofrado y superpuesto a la arcada de nivelación.  
Un largo periodo de abandono debió ser la causa del colapso de la construcción, pues no se aprecian ni evidencias de destrucción intencionada ni desplomes de pilares que pudieran haber sido provocados por avenidas del torrente.   
No parece, sin embargo, que el deterioro supusiera un grave peligro para la estabilidad del conjunto, ya que se conserva el núcleo de la fábrica original en la práctica totalidad de los arcos. El alcance de la destrucción puede evaluarse identificando las reparaciones posteriores consistentes en la reposición del cajero, en el refuerzo mediante contrafuertes de la estructura y en la reconstrucción de los extremos de la conducción y de ciertos puntos de la arcada.  
El material de construcción empleado en las obras de refuerzo de los arcos es el ladrillo macizo (30 x 14,50 x 3,5 cm.) formando con mortero de cal roscas de medio punto de doble hilada o de hilada y media que se adosan lateralmente a las caras externas de la construcción original.  
Por el tamaño de los ladrillos empleados se puede datar entre los siglos XVI y XVII, habiéndose realizado obras de reparación en los siglos XVIII, XIX y en los inicios del siglo XX.  
La intervención más reciente data de la segunda mitad del siglo XX cuando se procede a la demolición del cajero hasta entonces en uso y a la reposición del nuevo cauce. Éste, construido en hormigón encofrado, presenta perfil cuadrangular con un andador lateral protegido por barandilla de hierro. Existen sucesivos tramos de 9,60 metros con juntas reforzadas por pilastras verticales adosadas de hormigón prefabricado. Un relleno de hormigón con rasante inclinada hacia el sur sirve de nivelación sobre la superficie preexistente.   
4. Delimitación literal del entorno afectado:  
. Justificación:   
El criterio general seguido para la delimitación del entorno de protección ha sido:  
. Paisajístico, estableciendo alrededor de las arcadas un ámbito de protección que garantice la conservación de su entorno y de sus vistas ligadas al accidente geográfico que justificó su ejecución.  
. Arqueológico, en previsión de posibles hallazgos arqueológicos ligados al Monumento.  
. Línea delimitadora: se establece un ámbito de protección comprendido entre dos líneas virtuales que se encuentran a 200 metros de cada punto del eje del acueducto (considerado éste desde el inicio del muro en el cual se conforman dichas arcadas). Al noroeste el ámbito tiene como límite el suelo urbano del núcleo de Manises y al sur la manzana catastral nº 88371, cuyo borde recorre en dirección este hasta el quiebro que efectúa la acequia y desde allí prosigue por la bisectriz del ángulo que conforma dicho quiebro hasta la línea férrea existente. Por el eje de ésta continúa en dirección noroeste hasta el límite del suelo urbano, prosigue por éste hasta la línea virtual que se encuentra a 200 m. en paralelo del acueducto y al noreste del mismo.  
ANEXO II  
DELIMITACIÓN GRÁFICA



Descargar el documento en formato PDF

Descargar los metadatos en formato XML