Valencià: En relació amb este últim requisit, l'alt tribunal, en la sentència de data 31 de juliol de 1999, ha declarat que la qüestió sobre l'existència o no del nexe causal esmentat és un requisit essencial perquè puga tindre efectes l'anomenada responsabilitat extracontractual, o més aïna l'obligació nascuda de l'acte il·lícit de reparar el dany causat que proclama l'article 1902 del Codi Civil amb caràcter de principi, i que ha sigut suficientment desplegat per la doctrina i jurisprudència d'eixa Sala, i s'ha de basar en l'acció i el resultat danyós, qüestions essencialment de fet (per totes, la sentència de data 31 de gener de 1992); a més -continua dient la resolució esmentada-, cal tindre en compte el que diu la sentència d'eixa mateixa Sala de data 1 d'abril de 1997, quan afirma que per a la determinació de l'existència de la relació o enllaç necessari i directe entre l'acció o omissió -causa- i el dany o perjuí resultant -efecte-, la doctrina jurisprudencial aplica el principi de casualitat, que exigix, per a apreciar la culpa de l'agent, que el resultat siga una conseqüència natural, adequada i suficient de la determinació de la voluntat; cal entendre, per consegüent, natural aquella que propicia, entre l'acte inicial i el resultat danyós, una relació de necessitat, d'acord amb els coneixements normalment acceptats; i s'ha de valorar en cada cas concret si l'acte antecedent que es presenta com a causa té virtualitat suficient perquè se'n derive, com a conseqüència necessària, l'efecte lesiu produït; no són suficient les simples conjectures, o l'existència de dades fàctiques, que, per una mera coincidència, induïsquen a pensar en una possible interrelació d'eixos esdeveniments, sinó que és necessària l'existència d'una prova terminant relativa al nexe entre la conducta de l'agent i la producció del dany, de manera que faça patent la culpabilitat que obliga a reparar-lo.
Español: En relación con este último requisito, el alto tribunal en sentencia de fecha 31 de julio de 1999, ha declarado que la cuestión sobre la existencia o no de dicho nexo causal es requisito esencial para que pueda surtir sus efectos la llamada responsabilidad extracontractual, o más bien la obligación nacida del acto ilícito de reparar el daño causado que proclama el artículo 1902 del Código Civil con carácter de principio y que ha sido suficientemente desarrollado por la doctrina y jurisprudencia de esa sala, y se ha de basar en la acción y el resultado dañino, cuestiones esencialmente de hecho (por todas, la sentencia de fecha 31 de enero de 1992), además -sigue diciendo la expresada resolución-, hay que tener en cuenta lo que dice la sentencia de esa misma sala de fecha 1 de abril de 1997, cuando en ella se afirma que para la determinación de la existencia de la relación o enlace preciso y directo entre la acción u omisión -causa-y el daño o perjuicio resultante -efecto-, la doctrina jurisprudencial viene aplicando el principio de casualidad que exige, para apreciar la culpa del agente, que el resultado sea una consecuencia natural, adecuada y suficiente de la determinación de la voluntad; debiendo entenderse por consecuencia natural aquella que propicia, entre el acto inicial y el resultado dañoso, una relación de necesidad, conforme a los conocimientos normalmente aceptados; y debiendo valorarse en cada caso concreto si el acto antecedente que se presenta como causa tiene virtualidad suficiente para que del mismo se derive, como consecuencia necesaria, el efecto lesivo producido, no siendo suficiente las simples conjeturas, o la existencia de datos fácticos, que por una mera coincidencia, induzcan a pensar en una posible interrelación de esos acontecimientos, sino que es precisa la existencia de una prueba terminante relativa al nexo entre la conducta del agente y la producción del daño, de tal forma que haga patente la culpabilidad que obliga a repararlo.