# Construccions d’infinitiu amb verbs de percepció i causatius

Pel que fa al subjecte lògic de l’infinitiu, els verbs de percepció (principalment, *sentir* i *veure*) admeten dos construccions diferents:

1) En la primera construcció possible, el subjecte lògic de l’infinitiu, quan s’expressa mitjançant un sintagma nominal, apareix darrere del verb principal i davant de l’infinitiu, i s’interpreta com a complement directe del verb principal:

> He vist **la teua germana** pujar a l’autobús.
>
> Vaig sentir **els solistes** assajar.
>
> Vaig veure **el veí** comprar un llibre.
>
> He sentit des de fora **la professora** recitar poemes.

En este cas, el subjecte lògic de l’infinitiu, gramaticalment complement directe del verb principal, pronominalitza amb els pronoms d’acusatiu: *el*, *la*, *els*, *les*, *ho*. Quan es tracta d’un temps compost, és possible i recomanable fer la concordança del participi amb el complement directe gramatical, sobretot en el femení:

La teua germana, **l’**he vista pujar a l’autobús.

Els solistes, **els** he sentits assajar.

El veí, **l’**he vist comprar un llibre.

La professora, **l’**he sentida des de fora recitar poemes.

2) En la segona construcció, el subjecte lògic de l’infinitiu, quan s’expressa mitjançant un sintagma nominal, apareix darrere de l’infinitiu:

He vist eixir **la teua germana**.

Vaig sentir assajar **els solistes**.

Vaig veure comprar un llibre **al veí**.

He sentit des de fora recitar poemes **a la professora**.

Veiem que, en esta segona construcció, el subjecte lògic de l’infinitiu pot interpretar-se com a complement directe o com a complement indirecte del conjunt verb principal + infinitiu. **Quan l’infinitiu no té un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu s’interpreta com a complement directe i pronominalitza amb els pronoms d’acusatiu**: *el*, *la*, *els*, *les*, *ho*. Com en la construcció 1), quan es tracta d’un temps compost, és possible i recomanable fer la concordança del participi amb el complement directe gramatical:

La teua germana, **l’**he vista eixir.

Els solistes, **els** he sentits assajar.

En canvi, també en esta segona construcció, **quan l’infinitiu té un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu s’interpreta com a complement indirecte i pronominalitza amb els pronoms de datiu**: *li*, *els*. Evidentment, no hi ha concordança del participi amb este complement indirecte:

Al teu veí, **li** vaig veure comprar un llibre.

A la professora, **li** he sentit des de fora recitar poemes.

Com veiem en els exemples anteriors, quan el sintagma nominal que fa de subjecte lògic de l’infinitiu es troba exprés, ambdós construccions poden contrastar:

> Vaig sentir **els solistes** assajar / Vaig sentir assajar **els solistes**
>
> He sentit **la professora** recitar poemes / He sentit recitar poemes **a la professora**.

Igualment, quan el subjecte lògic de l’infinitiu pronominalitza però l’infinitiu té un complement directe propi, és possible tant la pronominalització en acusatiu, pròpia de la construcció 1), com en datiu, característica de la construcció 2), i, per tant, ambdós construccions també contrasten:

> **L’**he sentida recitar poemes. / **Li** he sentit recitar poemes.

En estos casos en què hi ha contrast entre ambdós construccions, pot observar-se de vegades un matís diferencial en el significat. En la construcció 1), l’esdeveniment expressat per l’infinitiu es percep com a duratiu, en procés (aspecte imperfectiu); és a dir, hem vist alguna porció del procés i potser no hem vist la compleció d’este procés:

> He sentit **la professora** recitar poemes. *(=* He sentit la professora recitant poemes, mentres els recitava*.)*
>
> **L’**he sentida recitar poemes. *(=* L’he sentida recitant poemes.*)*
>
> He vist **Maria** caminar. *(=* L’he vista mentres caminava*. El verb* caminar *se sent com a duratiu.)*

En canvi, en la construcció 2), l’esdeveniment s’interpreta com a completat (aspecte perfectiu): hem vist el procés fins a la seua compleció.

> He sentit recitar poemes **a la professora**. *(Fins que ha acabat de fer-ho. Procés que es percep com a completat.)*
>
> **Li** he sentit recitar poemes. *(Id.)*
>
> He vist saltar **la Maria**. *(L’he vista quan ha saltat, esdeveniment que es contempla com a puntual.)*

Per això:

> **La** sent recitar poemes tots els dies. *(Més normal que* **Li** sent recitar poemes*, ja que el present se sent com a procés duratiu.)*

En canvi:

**Li** he sentit recitar tots els poemes. *(Més habitual que* **L’**he sentida recitar tots els poemes*, ja que en este cas el procés es percep com a acabat.)*

Si el subjecte lògic de l’infinitiu no es troba exprés i pronominalitza, però l’infinitiu no té un complement directe propi, només és possible la pronominalització en acusatiu, i el contrast entre ambdós construccions es neutralitza:

> **L’**he vista caminar.
>
> **Els** he sentits assajar.

Quan l’infinitiu porta al mateix temps un complement directe i un complement indirecte, el subjecte lògic de l’infinitiu sol anar davant d’este infinitiu, però en este cas és possible tant la pronominalització en acusatiu (amb concordança del participi) com en datiu (sense concordança):

> He sentit **la professora** recitar poemes als alumnes. / **L’**he sentida recitar poemes als alumnes. / **Li** he sentit recitar poemes als alumnes.

Quan el que pronominalitza no és el subjecte lògic de l’infinitiu, sinó el complement directe de l’infinitiu, no és possible la concordança amb el participi del verb de percepció:

> Els poemes, els he sentit recitar. *(I no:* \* Els poemes, els he sentits recitar*, ja que* els poemes *és el complement directe de l’infinitiu* recitar*: algú ha recitat els poemes.)*

En el cas dels verbs causatius *fer* i *deixar*, no és possible, o no és usual, la construcció 1) (amb el subjecte de l’infinitiu davant de l’infinitiu); només hi és possible la construcció 2) (amb el subjecte de l’infinitiu posposat a este i tractat formalment com a complement directe del verb principal, en cas que l’infinitiu no compte amb un complement directe propi, o com a complement indirecte, si l’infinitiu té un complement directe propi):

> No puc fer estudiar **el xiquet** / No puc fer**-lo** estudiar.
>
> No puc fer estudiar la lliçó **al xiquet**. / No puc fer**-li** estudiar la lliçó.
>
> No deixe pujar **el gat** a la taula / No **el** deixe pujar a la taula.
>
> Sempre deixe usar el mòbil **al meu germà**. / Sempre **li** deixe usar el mòbil.

Amb el verb *obligar*, el subjecte de l’infinitiu és tractat com a complement directe del verb principal:

> El jutge ha obligat **la client** a pagar el deute. / El jutge **l’**ha obligada a pagar el deute.

En canvi, amb *permetre*, el subjecte de l’infinitiu apareix formalment com a complement indirecte del verb principal:

> La seua malaltia no permet **a la xiqueta** jugar al futbol. / La seua malaltia no **li** permet jugar al futbol.