# El participi com a complement del nom

Els participis dels verbs transitius s’usen habitualment, dins d’un sintagma nominal, com a complements del nom, concordant en gènere i nombre amb este nom, com si fora un adjectiu més; el participi, com a verb, pot dur o no altres complements. El substantiu nucli del sintagma representa el subjecte passiu, que apareixeria com a tal subjecte en l’oració passiva, o com a complement directe en l’oració activa corresponent:

> **Els representants elegits** pels treballadors es van reunir amb la direcció. *(=* **Els representants** que van ser **elegits** pels treballadors... / Els treballadors van elegir **els representants***.)*
>
> **Els contractes subscrits** de manera voluntària han de complir-se. *(=* **Els contractes** que han sigut **subscrits**... / Algú ha subscrit **els contractes***.)*
>
> Va fer un regal a **la persona estimada**. *(=* ... a **la persona** que és **estimada**... / ... a **la persona que** ell estima*.)*
>
> Esta classe de **crítiques**, **emeses** sense acritud, no poden ofendre. *(= ... que s’han **emés** ... / ... que han sigut **emeses** ... La construcció amb participi també pot ser un complement explicatiu, i aleshores va entre comes.)*

Igual que succeïx quan el complement és un adjectiu, el substantiu pot ser elidit:

> **Els representants elegits** pels treballadors i **els nomenats** per la direcció es van reunir divendres.
>
> Va fer un regal a la seua **estimada**.

Poden aparéixer també com a complements del nom els participis d’alguns verbs que habitualment són intransitius, però que poden usar-se transitivament de manera limitada:

> **La plorada** **mort** d’este actor va causat una profunda impressió en la societat de l’època.
>
> Per fi va comprar-se **la casa somiada**.
>
> **Els anys viscuts** amb ella van ser els millors de la seua vida.

També poden realitzar esta funció els participis d’alguns verbs intransitius anomenats *inacusatius* (o *ergatius*), que es caracteritzen perquè tenen un subjecte que compartix certes propietats sintàctiques amb els complements directes dels verbs transitius; per exemple, solen anar situats darrere del verb i poden aparéixer sense cap especificador: *Diuen que han **aparegut fantasmes** en la casa*; ***Han arribat** **persones il·lustres***; *En aquell bosc encara **naixen llops***; *Ací **passen coses estranyes***; *Encara **ixen autobusos** cap a Conca*; *Tots els dies **es trenquen plats***; ***Cau aigua***; *Antigament **s’enfonsaven vaixells** freqüentment*...:

> He comprat **un llibre** sobre acústica musical **aparegut** fa una setmana.
>
> **Els turistes arribats** de Londres s’han instal·lat en l’hotel nou.
>
> **Els xiquets nascuts** prematurament tenen ara moltes probabilitats de sobreviure.
>
> L’han afectat molt **els esdeveniments ocorreguts** recentment.
>
> Algú pagarà **els plats trencats**.

Alguns participis de verbs intransitius poden tindre un sentit actiu, i en este cas poden usar-se com a complements del nom:

> És una dona molt **viatjada** i molt **llegida**. *(= ... que **ha viatjat** i **ha llegit** molt.)*

Fora d’estos casos, no és possible usar el participi de verbs intransitius com a complement del nom:

> \* La resolució **recorreguda** no s’ha aplicat encara. *(El verb* recórrer*, en este sentit, no és transitiu, i no pot portar un complement directe; per tant, no pot usar-se en passiva ni és possible usar el participi passiu concordant amb un suposat subjecte. De la mateixa manera que no és correcte \**Algú **ha recorregut la resolució***, tampoc no és correcte \**La resolució **ha sigut recorreguda** *ni \**La resolució **recorreguda** *...; cal substituir estes construccions per les correctes:* Algú ha recorregut **contra la resolució***;* La resolució **ha sigut objecte de recurs***;* La resolució **contra la qual s’ha recorregut** *..., o:*La resolució **que ha sigut objecte de recurs** *...)*
>
> \* Els fets **al·ludits** per la defensa no han sigut tinguts en compte. *(De la mateixa manera,* al·ludir*, en el sentit de ‘*referir-se a’*o de ‘*mencionar’*, és intransitiu, i es construïx amb la preposició* a*. Seria correcte:* Els fets **a què va al·ludir** la defensa *...)*
>
> \* Segons les proves **referides** en l’apartat anterior... *(Igualment,* referir *és un verb pronominal intransitiu en esta accepció: ‘*referir-se a *...’ . Per tant, cal dir:* Segons les proves **a què ens hem referit** en l’apartat anterior ...*, o bé substituir el participi pel d’un sinònim transitiu:* Segons les proves **esmentades**/**mencionades** en l’apartat anterior ...*; recordem que tampoc no és correcte l’ús del verb* citar *en este sentit.)*

Cal tindre en compte que hi ha algunes parelles de verbs, com *dormir* / *adormir(-se)*, *seure* / *asseure(’s)*, dels quals el primer és intransitiu i el segon és transitiu o reflexiu; per tant, només el segon pot usar-se com a complement del nom o com a atribut:

> La dona **asseguda** a la taula és veïna meua. *(I no:* \* La dona **seguda** a la taula ...*)*
>
> No parles fort, que el iaio està mig **adormit**. *(I no:* \* ... que el iaio està mig **dormit***.)*