gplsi/alia_gva_grammar huggingface dataset:
# Pertinença / pertinència

La paraula **pertinença** (i *pertinences)* designa el fet de pertànyer a algú o a alguna cosa:

> S’ha confirmat la seua **pertinença** a la banda armada.

I també fa referència a les coses accessòries que pertanyen a algú o a alguna cosa:

> En el contracte de compra de la casa s’inclouen totes les seues **pertinences.**

En canvi, la paraula **pertinència** (i *pertinències)* fa referència a la qualitat de pertinent, i designa allò que ve a propòsit, que és adequat al fi que es perseguix:

> L’oposició ha posat en dubte la **pertinència** de les mesures econòmiques que ha pres el Govern.
# Petrolier / petrolífer

L’adjectiu **petrolífer** significa ‘que conté petroli’:

> Els països àrabs són rics en jaciments **petrolífers.**  
> Segons els experts, estos terrenys són **petrolífers.**

La paraula **petrolier** pot exercir dos funcions:

1. La d’adjectiu, i en este cas fa referència a tot allò que té relació amb el petroli:

> La nostra empresa es dedica a la indústria **petroliera.**  
> El comerç **petrolier** mou milers de milions a l’any.

2. I la de substantiu, i en este cas designa la persona que es dedica a la refinació o al comerç del petroli i, també, l’embarcació de càrrega concebuda per al transport de petroli:

> El famós **petrolier** ha decidit establir la seua residència a Marbella.  
> L’accident del **petrolier** ha estat a punt de produir un desastre ecològic.
# Planar / planejar

El verb **planar** fa referència a l’acció de sostindre’s una au amb les ales obertes, sense moure-les, o volar, una aeronau, amb els motors parats:

> L’àguila **plana** sobre la seua presa.  
> L’avió enemic **planava** sobre la ciutat.

També té el sentit figurat de trobar-se, una cosa, sobre algú o alguna cosa com una amenaça:

> L’amenaça de la fam **planava** sobre la població.  
> La guerra **plana** sobre el país.

En canvi, el verb **planejar** indica bàsicament l’acció de fer plans:

> Han **planejat** un robatori.   
> Cal **planejar** el viatge detalladament.
# Pondre / posar

El verb **pondre** només s’utilitza per a indicar l’acció de fer ous, una au, o de passar, un astre, davall de l’horitzó:

> La gallina **ha post** un ou.  
> Estes gallines no **ponen**.  
> El sol es **pondrà** a les vint hores.

En canvi, el verb **posar** indica l’acció de col·locar una cosa en un lloc determinat o d’una certa manera:

> **He posat** el llibre en l’armari.  
> No **poses** el pot de pintura damunt de la taula.  
> **Posa** bé el quadre, que està tort.
# Pot ser / potser

La forma **potser** és un adverbi de dubte que indica la possibilitat que es produïsca allò que es diu. Són locucions sinònimes **tal vegada** i **tal volta**. Este adverbi, i les locucions adverbials sinònimes, modifiquen un verb en indicatiu o condicional.

> **Potser** el vostre amic vindrà demà.  
> **Potser** demà farem una paella.  
> **Potser (= tal vegada)** seria millor que no parlares.

Mentres que **pot ser** és una combinació dels verbs *poder* i *ser,* que també indica la possibilitat que es produïsca alguna cosa.

> **Pot ser** com tu dius, però no m’ho acabe de creure.  
> **Pot ser** que demà m’acoste a veure’ls.![Fet](http://localhost:51236/images/stock-apply.png)
# Precisar

El verb **precisar** només té el significat de ‘determinar exactament, amb precisió’:

> Hem de **precisar** la data de la pròxima reunió.  
> El ministre no **ha precisat** l’hora de començament de la roda de premsa.

No s’ha d’usar mai en el sentit de ‘requerir, ser necessari’:

> La posada en marxa d’este projecte **requerix** (*i no* \* “precisa”) suport institucional.  
> Per a fer esta faena no **necessite** (*i no \**“precise”) ajuda.
# Preveure / previndre

El verb **previndre** fa referència a l’acció d’advertir algú per endavant d’alguna cosa:

> Davant de la possibilitat que es produïsca una inundació, les autoritats **han previngut** els veïns de la zona.  
> Ja et **vaig previndre** que això podia passar.

També significa preveure una cosa a fi d’impedir-la o evitar-ne els efectes:

> El Govern ha pres les mesures necessàries per a **previndre** una possible epidèmia.  
> L’empresa ha posat en acció un pla per a **previndre** els efectes de la caiguda del consum en el mercat interior.

En canvi, el verb **preveure** fa referència a l’acció de veure per endavant allò que ha de passar o que pot passar:

> Les seues reaccions són difícils de **preveure**.  
> El Govern ja **havia previst** que durant estos mesos es produiria un augment del nombre de desocupats.
# Qualsevol / qualsevulla

El mot **qualsevulla** no és la forma femenina de **qualsevol,** sinó un sinònim arcaic d’este indefinit. Cap de les dos formes presenta flexió de gènere:

> Busqueu la paraula en un diccionari **qualsevol**.

o bé

> Busqueu la paraula en un diccionari **qualsevulla**.

L’indefinit **qualsevulla** és una forma en desús poc recomanable en els escrits administratius.
# Qualsevol / qualssevol

**Qualssevol** és la forma de plural de l’indefinit **qualsevol**:

> Ho direm a una persona **qualsevol**.  
> Hem elegit dos persones **qualssevol**.
# Quan / quant

La paraula **quan** és un adverbi de temps que s’usa en oracions interrogatives, i amb el qual es pregunta en quin moment es produïx una acció:

> Pregunta **quan** arribarà el pròxim tren.  
> **Quan** vindreu a sopar a casa?

La paraula **quant** és un quantitatiu que pot funcionar com a adjectiu o com a pronom. En este cas, presenta flexió de gènere i nombre (*quanta, quants, quantes),* i indica en quina quantitat o en quin nombre es produïx alguna cosa:

> **Quant** de temps t’estaràs a l’estranger?  
> **Quant** val això?

**Quant** també pot exercir una funció adverbial de caràcter quantitatiu. En este cas és morfològicament invariable, s’usa sempre precedint un adjectiu o un altre adverbi, i expressa en quina mesura es presenta alguna cosa:

> No podeu imaginar **quant** gran és la seua ambició.  
> **Quant** llarga se m’ha fet l’espera!
# Ràvens / raves

La paraula **rave** pot fer, indistintament, el plural amb les terminacions **-ns** o **-s**:

> Per a dinar m’he amanit una ensalada de **ràvens** i encisam.

o bé:

> Per a dinar m’he amanit una ensalada de **raves** i encisam.

REMARCA: Els *Criteris lingüístics de l’Administració de la Generalitat* establixen com a forma preferent **ràvens**.
# Real / reial

L’adjectiu **real** (i *reals)* fa referència a allò que té existència efectiva:

> La pel·lícula està basada en un fet **real.**  
> Jo no crec que tinga cap problema **real,** tot són imaginacions seues.

Al seu torn, l’adjectiu **reial** (i *reials)* designa tot allò que fa referència al rei o a la reialesa:

> La família **reial** ha assistit a la cerimònia d’entrega de premis.  
> Durant la nostra estada a Madrid vam visitar el palau **Reial**.
# Recent

La paraula **recent** (i *recents)* és un adjectiu que indica que alguna cosa s’ha fet o ha passat fa poc de temps:

> Les dones van aconseguir el dret de vot en una època relativament **recent.**  
> L’article analitza els descobriments més **recents** en el camp de la medicina.

No s’ha d’usar mai la forma **recent** amb valor adverbial; en estos casos es pot substituir per la locució *acabat de + infinitiu:*

> M’agrada el pa **acabat de** **fer** (*i no \**“recent fet”).  
> El banc del jardí està **acabat de** **pintar** (*i no \**“recent pintat”).
# Remugant / rumiant

La paraula **remugant** designa el mamífer que mastega dos vegades els aliments:

> La vaca és un mamífer **remugant.**  
> Els **remugants** tenen un estómac característic.

Al seu torn, la paraula **rumiant** és el gerundi del verb *rumiar,* i fa referència a l’acció de pensar una qüestió detingudament:

> He estat **rumiant** tota la nit la manera de resoldre el problema.  
> **Ha rumiat** durant molt de temps un pla d’actuació.
# Remugar / rumiar

El verb **remugar** fa referència a l’acció de mastegar els aliments dos vegades típica de la ingestió i digestió d’aliments dels mamífers remugants:

> Els mamífers que **remuguen** tenen un estómac diferent del de la resta de mamífers.

També designa l’acció de parlar entre dents, generalment en senyal d’enuig o desaprovació:

> Deixa de **remugar** i fes el que t’he manat.

Al seu torn, el verb **rumiar** indica l’acció de pensar una qüestió una vegada i una altra:

> No he parat de **rumiar** el que em vas dir ahir.
# Rendible / rentable

L’adjectiu **rentable** (i *rentables)* indica que alguna cosa es pot rentar:

> Hem pintat el pis amb una pintura **rentable.**  
> Estos joguets estan fabricats amb materials **rentables.**

Al seu torn, l’adjectiu **rendible** (i *rendibles)* s’usa especialment en l’àmbit econòmic per a significar que alguna cosa té rendibilitat:

> M’ha assegurat que es tracta d’un negoci molt **rendible.**
# Retall / retallada

La paraula **retall** (i *retalls)* designa bàsicament el tros sobrant de paper, de tela, de fusta, etc., que resulta de retallar una cosa i que queda com a rebuig:

> Aprofitaré este **retall** de tela que ha sobrat per a fer un parell de coixins.  
> Tira a la paperera estos **retalls** de paper.

Al seu torn, la paraula **retallada** (i *retallades)* fa referència a l’acció i a l’efecte de retallar:

> El Govern ha assegurat que la nova llei no representa cap **retallada** de les llibertats constitucionals.  
> La **retallada** dels pressupostos afectarà sobretot el Ministeri d’Assumptes Socials.
# Si no / sinó

La paraula **sinó** és una conjunció adversativa, i com a tal expressa contraposició:

> No ha vingut el conseller, **sinó** un representant seu.  
> Això no va passar a València, **sinó** a Alacant.

Mentres que l’expressió **si no** pot representar, d’una banda, la conjunció condicional *si*més l’adverbi de negació *no:*

> **Si no** estudies més, no aprovaràs el curs.  
> Has de complir la teua paraula; **si no**, no et prendran seriosament.

I, d’una altra, la conjunció concessiva *si* més l’adverbi de negació *no:*

> **Si no** intel·ligent, almenys té molta força de voluntat.  
> Vingueren cinc-centes persones, **si no** més.
# Somni / son

La paraula **son,** en femení, fa referència a les ganes de dormir:

> Anit no vaig poder dormir, i ara tinc molta **son**.  
> Este medicament li farà vindre la **son**.

La paraula **son**, en masculí, indica l’estat de descans en què algú es troba quan dorm:

> Té un **son** molt pesat.  
> Les preocupacions pertorben el **son**.

Al seu torn, la paraula **somni** designa, d’una banda, les imatges que es tenen durant el son:

> He tingut un **somni** aterridor.  
> He llegit un llibre sobre la interpretació dels **somnis**.

I, d’una altra, té el sentit d’idea quimèrica, de desig difícil de realitzar:

> El seu **somni** era arribar a ser un actor famós.  
> Compartim els mateixos **somnis.**
# Soterrani / subterrani

La paraula **subterrani** (amb la seua flexió, *subterrània, subterranis, subterrànies)* és un adjectiu que indica que alguna cosa està situada davall de terra:

> L’edifici té un garatge **subterrani**.  
> Fugiren a través d’un passadís **subterrani**.

Al seu torn, la paraula **soterrani** pot exercir en la frase la funció d’adjectiu (amb la flexió completa, *soterrània, soterranis, soterrànies),* i en este cas és sinònima de **subterrani**:

> Dins de la cova hi ha un riu **soterrani**.  
> La casa té un recinte **soterrani** que servix de celler.

I també pot exercir la funció de substantiu, designant la construcció situada per davall de la rasant del carrer:

> S’ha inundat el **soterrani** de l’edifici.  
> El castell estava ple de **soterranis** i cambres secretes.
# Tan / tant

La paraula **tan** és un adverbi i sempre va anteposada a un adjectiu, a un altre adverbi o a una locució adverbial:

> No sigues **tan** pessimista.  
> Ho ha fet **tan** malament que ha hagut de repetir-ho.  
> Si vas **tan** de pressa no podré seguir-te.

Al seu torn, la paraula **tant** pot funcionar com a adjectiu i com a pronom (en els dos casos, amb la flexió completa, *tanta, tants, tantes),* i també pot exercir una funció adverbial (com a mot invariable), modificant un verb:

> No begues **tant** de café, que et posaràs nerviós  
> S’esperava l’assistència de molts espectadors, però n’han vingut **tants** que han desbordat totes les previsions.  
> No córregues **tant**.
# Targeta / tarja

La paraula **targeta** fa referència al full de cartolina de forma rectangular amb usos molt diversos:

> **Targeta** de visita.  
> **Targeta** de crèdit.  
> **Targeta** de lector.  
> **Targeta** postal.

Al seu torn, la paraula **tarja** només fa referència a la placa rectangular o ovalada, generalment metàl·lica, on hi ha escrit un nom o una indicació, o a l’obertura rectangular feta a la part superior d’una paret o sobre una porta:

> A la porta de l’edifici hi ha una **tarja** amb la inscripció: "Lluïsa Hernandis, advocada".  
> La llum que entra per la **tarja** de la porta m’ha desvetlat.
# Tinença / tinència

La paraula **tinença** (i *tinences)* designa bàsicament l’acció de tindre o de posseir alguna cosa:

> L’han detingut per **tinença** il·lícita d’armes.

Al seu torn, la paraula **tinència** (i *tinències)* fa referència al càrrec o ofici de tinent o a l’oficina en què s’exercix este càrrec:

> El regidor que ocupava la **tinència** d’alcaldia ha dimitit.
# Tràfic / trànsit

La paraula **tràfic** fa referència al comerç entre països i individus, i s’aplica especialment al comerç il·legal:

> S’han posat en marxa noves mesures per a impedir el **tràfic** de drogues.  
> El **tràfic** d’esclaus va ser durant molt de temps una activitat normal.

Al seu torn, la paraula **trànsit** designa l’acció de passar per un lloc, especialment per una via pública, i també fa referència a la circulació de persones i vehicles per vies de comunicació:

> L’accident ha tallat el **trànsit** durant més d’una hora.  
> Esta carretera té molt de **trànsit**.
# Trametre / transmetre

El verb **transmetre** designa l’acció de fer una retransmissió radiofònica:

> Hui **retransmetran** la final de la Copa del Rei de futbol.

I també fa referència a l’acció de passar alguna cosa que es posseïx a un altre:

> El llibre recull una sèrie de rondalles que s’**han transmés** entre generacions per via oral.

Al seu torn, el verb **trametre** indica només l’acció d’enviar algú o alguna cosa a la seua destinació:

> Ens **han tramés** una carta certificada.  
> Desitge **trametre**-li la meua gratitud més sincera.
# U / un

La paraula **un** (amb la seua flexió, *una, uns, unes)* és, en primer lloc, un article indefinit:

> Ha manifestat **un** agraïment sincer.  
> Han sigut **uns** minuts eterns.

També fa la funció d’adjectiu numeral cardinal (amb la flexió **una**), modificant un substantiu exprés o elidit:

> Hi ha només **una** taula i quatre cadires.  
> Només en tinc **un**.  
> Baixa les escales d’**una** en **una**.

A més, la paraula **un** (sense femení ni plural) és un substantiu quan indica el nombre **un**:

> L’element neutre del producte és l’**un**.  
> **Un** i **un** fan dos.  
> Comença a comptar amb mi: **un,** dos, tres...  
> Ja sap comptar d’**un** a cent.  
> —Com va el partit? —Van encara dos a **un**.

Quan designa el nom de la xifra, es pot utilitzar el plural **uns**:

> La travessa de la setmana passada tenia quatre **uns**, tres dosos i set ics.

D’altra banda, **un** (amb la flexió **una**) també pot ser un pronom indefinit:

> **Un** no sap què fer en estos casos.  
> Si **una** es compromet a fer una cosa, ha de fer-la.

Però en estos **dos últims casos**, és a dir, quan designa el nombre o funciona com a pronom, pot adoptar també la forma **u**(invariable):

> **U** i **u** fan dos.  
> Comença a comptar amb mi: **u,** dos, tres...  
> Ja sap comptar d’**u** a cent.  
> —Com va el partit? —Van encara dos a **u**.  
> **U** no sap què fer en estos casos.  
> Si **u** es compromet a fer una cosa, ha de fer-la.

Quan s’usa com a ordinal, però, el numeral **un** no pren mai la forma femenina ni té plural, i adopta sempre la forma **u:**

> En la pàgina **u** (equivalent a *primera*) del llibre hi ha una dedicatòria.  
> Ja ha eixit el volum **u** (equivalent a *primer*) de la col·lecció.  
> Viu en la porta **u** (equivalent a *primera*)**.**

Igualment s’usa la forma **u** en la frase **ser tot u**:

> Pujar a la cadira i caure va **ser tot** **u**.
# Vam / vàrem

Les dos formes auxiliars del perfet perifràstic **vam** i **vàrem** són plenament correctes:

> Llavors **vam** entendre el que volia dir.

o bé

> Llavors **vàrem** entendre el que volia dir.

En contextos formals, s’usa preferentment la forma **vam**.
# Van / varen

Les dos formes auxiliars del perfet perifràstic **van** i **varen** són plenament correctes:

> **Van** demanar una subvenció per a un projecte cultural.

o bé

> **Varen** demanar una subvenció per a un projecte cultural.

En contextos formals, s’usa preferentment la forma **van**.
# Vas / vares

Les dos formes auxiliars del perfet perifràstic **vas** i **vares** són plenament correctes:

> **Vas** anar al concert d’ahir?

o bé

> **Vares** anar al concert d’ahir?

En contextos formals, s’usa preferentment la forma **vas**.
# Vau / vàreu

Les dos formes auxiliars del perfet perifràstic **vau** i **vàreu** són plenament correctes:

> **Vau** desatendre els nostres consells, i ara us en penediu.

o bé

> **Vàreu** desatendre els nostres consells, i ara us en penediu.

En contextos formals, s’usa preferentment la forma **vau**.
# Vestidor / vestuari

La paraula **vestidor** designa el lloc destinat a vestir-se o a canviar-se de roba:

> Si vol emprovar-se els pantalons, passe al **vestidor**.  
> Han remodelat els **vestidors** del poliesportiu.

Al seu torn, la paraula **vestuari** fa referència al conjunt de peces de roba que té una persona i al lloc destinat a guardar la roba d’una comunitat, els abrics dels assistents a un espectacle, etc.:

> Han atorgat un premi a la dissenyadora del **vestuari** de la pel·lícula.  
> He deixat l’abric al **vestuari** del teatre.

No obstant, **vestuari** és sinònima de **vestidor** en l’àmbit esportiu:

> El **vestuari** del Llevant va quedar mullat de cava després de celebrar la victòria.
# Vist i plau / vistiplau

La paraula **vistiplau** és un substantiu que indica la verificació i conformitat d’un certificat:

> Estenc el present certificat amb el **vistiplau** de l’alcalde.

Al seu torn, l’expressió **vist i plau** sol anar al final d’un document, acompanyant la firma de qui el verifica i li atorga la conformitat:

> Vist i plau  
> L’alcaldessa presidenta   
> de l’Ajuntament de Gandia  
> (firma i nom)
# Vós / vosté

Les dos formes de tractament **vosté** i **vós** són plenament correctes, i es poden usar indistintament sempre que la forma elegida es mantinga coherentment al llarg del text:

> D’acord amb **la seua** petició, **li** trametem l’informe sol·licitat.

o bé

> D’acord amb **la vostra** petició, **vos** trametem l’informe sol·licitat.
# Majúscules i minúscules

La lletra majúscula, bàsicament, té dos funcions:

1. Una funció demarcativa, que servix per a indicar la posició que ocupen certes paraules dins del text: a l’inici de la frase, després d’un punt, etc.
2. Una funció distintiva, que servix per a singularitzar una paraula enfront d’altres que tenen un significat genèric, i que permet distingir entre noms comuns i noms propis. La funció distintiva de la majúscula, per tant, es pot expressar amb una regla en aparença senzilla: s’escriuen amb majúscula els substantius, adjectius qualificatius i numerals que formen part d’un nom propi, o bé el mot inicial d’una frase o d’un sintagma que fa la funció d'un nom propi, i s’escriuen amb minúscula la resta de paraules del text.

A més, pel que fa a l’ús de la majúscula, cal tindre en compte una sèrie d’aspectes generals:

1. Les lletres escrites en majúscula seguixen els mateixos criteris, pel que fa a l’ús de l’accent i la dièresi, que si estigueren escrites en minúscula.
2. En les paraules que comencen amb un dígraf, només s’escriu en majúscula la primera lletra (*Llúcia*, *Guitart*, *Queralt*, *Txetxènia*...).
3. En les paraules compostes de grafia aglutinada (amb guionet o sense), només s’escriu en majúscula la primera lletra del primer constituent (*Mont-real*, *Sud-amèrica*, *Vilafranca, No-proliferació*).
4. Com a cas especial, en determinats documents juridicoadministratius s’escriu en majúscula tot el verb que designa l’objecte fonamental del document (*EXPOSE*, *CERTIFIQUE*, *DECRETE*, *SALUDA*...).
# Funció demarcativa

La lletra majúscula, bàsicament, té dos funcions:

1. Una funció demarcativa, que servix per a indicar la posició que ocupen certes paraules dins del text: a l’inici de la frase, després d’un punt, etc.
2. Una funció distintiva, que servix per a singularitzar una paraula enfront d’altres que tenen un significat genèric, i que permet distingir entre noms comuns i noms propis. La funció distintiva de la majúscula, per tant, es pot expressar amb una regla en aparença senzilla: s’escriuen amb majúscula els substantius, adjectius qualificatius i numerals que formen part d’un nom propi, o bé el mot inicial d’una frase o d’un sintagma que fa la funció d’un nom propi, i s’escriuen amb minúscula la resta de paraules del text.

En este apartat veurem els diversos casos que afecten la funció demarcativa, és a dir, l’ús de la majúscula en cada una de les posicions dins d’un text.
# Després de punt

Cal escriure la lletra inicial que seguix un punt amb majúscula:

> **S**e n’havia anat de cal cosí sense respondre la carta de seguida. **C**alia pensar abans molt. **A** més, era també l’hora de la venda més copiosa a l’estanc. **A** la nit, després de parlar-ho tot amb Basília, o l’endemà, davallaria a Alcoleja i...
# Després de punts suspensius

Este signe de puntuació pot marcar l’acabament d’un període i motivar, per tant, l’inici del següent amb majúscula:

> Ai, Senyor, si el vostre pare ho sabés... **S**ort teniu que jo us vull més que no ells, i que no diré mai res a ningú, encara que em peguen i em turmenten... **N**o diré res, no senyor...

També pot suspendre un moment la frase, per reprendre-la tot seguit, sense tancar cap període, i aleshores el text que seguix s’inicia amb minúscula:

> Ara, de colp, quasi no puc pensar. Les imatges són massa ràpides: la plaça..., la rentadora amb moviments epilèptics cada vegada que centrifugava..., la taula sempre plena d’exercicis per a corregir..., el soroll de l’olla exprés... **E**ra la reina de l’olla exprés, la Mercé.
# Després d’admiració i interrogació

Estos signes de puntuació, si no porten un altre signe de puntuació darrere, marquen l’acabament d’un període i motiven, per tant, l’inici del següent amb majúscula:

> Eren els dos pirates que havien fugit de la cambra de Teresa Montoliu? **P**robablement.  
> Me la faran malbé! **M**e la badaran! **D**esgraciats!...

Però, quan estos signes van seguits de qualsevol altre signe de puntuació, l’inici del fragment següent s’escriu amb minúscula:

> En deixar el vestit de núvia, ella, tan amant de les robes sumptuoses, ¿es degué alegrar del ric guarda-roba que posseiria?, ¿**d**egué entreveure totes les sorpreses que trobaria a partir de l’endemà?, **p**erò ¿com les podria resistir?
# Inici després de parèntesi

Un text situat a l’interior dels parèntesis que van després d’un punt ha de començar amb una majúscula i acabar amb un altre punt dins dels parèntesis:

> Allà, durant la batalla d’Isly, havia rebut una bala a la regió dels renyons que l’havia doblegat per la mitat. (**A**ixò, però, no li havia impedit de fer petar algun tret contra els prussians, el 70.) **O**, potser, parlava de la guerra d’Espanya.

Altrament, ha de començar amb minúscula:

> Però [...] jo que vaig tan lluïda i amb la calidesa del Terry aflorant-me a les galtes (**l**es endevine tan rosades i terses; mentres no faça cap carassa rara, no se’m notaran les arrugues), **t**ot anirà bé.
# Després de coma

Després de la coma (o els dos punts) que seguix les fórmules d’encapçalament o salutació en una carta, la paraula següent, escrita en un paràgraf a part, s’escriu amb majúscula inicial:

> Benvolguda senyora,  
> **En** relació amb la seua sol·licitud sobre l’equipament del museu...
# Funció distintiva

La lletra majúscula, bàsicament, té dos funcions:

1. Una funció demarcativa, que servix per a indicar la posició que ocupen certes paraules dins del text: a l’inici de la frase, després d’un punt, etc.
2. Una funció distintiva, que servix per a singularitzar una paraula enfront d’altres que tenen un significat genèric, i que permet distingir entre noms comuns i noms propis. La funció distintiva de la majúscula, per tant, es pot expressar amb una regla en aparença senzilla: s’escriuen amb majúscula els substantius, adjectius qualificatius i numerals que formen part d’un nom propi, o bé el mot inicial d’una frase o d’un sintagma que fa la funció d’un nom propi, i s’escriuen amb minúscula la resta de paraules del text.

En este apartat veurem la funció distintiva, amb un intent de caracterització del nom propi. Tot i que no existix un criteri unívoc que permeta separar de manera nítida els noms propis dels noms comuns, descriurem les propietats formals i sintàctiques que, en conjunt, servixen per a delimitar la categoria de nom propi, l’ús de l’article davant dels noms propis, els casos en què el genèric pertany al nom propi, etc.

* Nom comú versus nom propi
* Significat i referent
* Funció denominadora del nom propi
* Rellevància del referent dels noms propis
* Noms comuns amb referent únic *vs.* noms propis
* Propietats formals del nom propi
* Sintaxi del nom propi
* Noms propis alternatius i denominacions correferents
* L'article i els noms propis
* El genèric dels noms propis
* Resum
# Nom comú versus nom propi

En les gramàtiques se solen distingir dos tipus de noms (substantius): noms comuns i noms propis. El nom comú se sol definir generalment com la categoria gramatical —subcategoria del substantiu— que denota qualsevol element com a pertanyent a una classe o conjunt d’objectes que compartixen el mateix significat lexical, mentres que el nom propi no té significat per si mateix i permet identificar, distingir i anomenar un element de la realitat entre els altres objectes de la seua mateixa classe.

Considerarem inclosa en la categoria de nom comú la noció de *locució nominal*, entesa com un sintagma nominal que té un significat lèxic amb el valor d’un nom comú: *comunitat autònoma, casa consistorial, medalla d’or...*

> Les **comunitats autònomes** tenen lleis i institucions pròpies.  
> Espanya ha guanyat tres **medalles d’or**.

La definició donada de nom comú (incloent-hi les locucions nominals) s’aplica fàcilment als substantius que designen classes d’objectes que contenen una pluralitat d’elements, i que reben el nom de *noms comptables*: *cadira, lleó, comunitat autònoma, llei orgànica...*

Tanmateix, esta definició no és directament aplicable als noms no comptables ni als abstractes (*fusta, amor, democràcia...*), que no denoten classes d’objectes, sinó tipus de matèria, conceptes abstractes, etc.; estos substantius o locucions són considerats també noms comuns, i es distingixen fàcilment dels noms propis per la seua capacitat d’anar acompanyats per un quantitatiu no numeral o per un complement especificatiu (*poca fusta, fusta de roure, molt d’amor, amor autèntic, gens de democràcia, democràcia representativa...*), capacitat que no tenen els noms propis. A més, estos tipus de substantius formen part de l’estructura lèxica de la llengua entrant en relacions de sinonímia, antonímia, etc., característica que els diferencia també dels noms propis.

D’altra banda, inclourem en la categoria de nom propi tant els substantius aïllats que responen a esta noció (*València, Josep, França, Júpiter*) com diverses estructures, principalment amb forma de sintagma nominal, en què tots els substantius i adjectius s’escriuen amb majúscula, tenint en compte que l’article o el possible genèric poden pertànyer o no al nom propi pròpiament dit (*el Cabanyal, el Renaixement, Els Comediants, El Temps, el riu Túria, la serra d’Espadà, la Vall d’Albaida, l’Ajuntament de Guardamar de la Safor, la Costa Blanca, l’Orient Mitjà, l’Estatut d’Autonomia de la Comunitat Valenciana...*). Considerarem també les *denominacions frasals*, és a dir, les estructures en forma de sintagma o frase que tenen algunes característiques de nom propi, però que s’escriuen amb majúscula únicament en la inicial de la primera paraula de la denominació, a més dels noms propis que puguen contindre: *la Gramàtica normativa valenciana, l’obra L’espill*, *el poema "Vora el barranc dels Algadins"*, *la Llei orgànica 5/1985, de 19 de juny, de règim electoral general,* etc.
# Accidents geogràfics

# Criteris generals

S’escriu amb minúscula la designació genèrica (nom comú amb el significat lèxic habitual amb què es troba definit en els diccionaris) que precedix el nom propi dels accidents geogràfics:

> Faran una excursió a la **font** Freda.  
> Es perderen a la **vall** Fonda.  
> Les **illes** Balears són a la **mar** Mediterrània.  
> Té el xalet prop de la **cala** de la Granadella.  
> L’**arxipèlag** de les Canàries té set illes principals.  
> Va a pescar al **cap** de Sant Antoni.  
> El **penyal** d’Ifac és un parc natural.  
> El **riu** Millars és un afluent del Xúquer.  
> Molts excursionistes d’Alcoi visiten la **serra** de Mariola.  
> Les aus niuen al **delta** de l’Ebre.

Només s’escriuen amb majúscula inicial els genèrics usats en sentit no recte, és a dir, els que han perdut el significat original i s’han fossilitzat com a nom propi que té com a referent un element de la realitat que no es correspon exactament amb el significat lèxic del genèric:

> Visitaran el santuari de la **Font Roja** *(no designa una font, sinó un **paratge natural**).*  
> El poble de la **Vall d’Uixó** *(no es tracta d’una vall, sinó d’una **població**).*  
> La **Plana Baixa** és molt fèrtil *(és el nom d’una **comarca**).*  
> És una diputada de les **Illes Balears** *(nom oficial d’una **comunitat autònoma**).*  
> Va anar a buscar esclata-sangs al barranc de la **Font de Baldó** *(és el nom propi del **barranc**).*
# Arxipèlag

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> L’**arxipèlag** de les Malvines ha sigut un territori molt disputat.
# Canal

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Anirem pel túnel del **canal** de la Mànega.

S’escriu, però, amb majúscula quan s’usa com a genèric en sentit no recte, és a dir, quan ha perdut el significat original i s’ha fossilitzat com a nom propi que té com a referent un element de la realitat que no es correspon exactament amb el significat lèxic del genèric:

> Farem una excursió per la **Canal de Navarrés**. (*Nom de la comarca*)
# Coll

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Se n’han anat d’excursió al **coll** de Rates.
# Continent

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric (nom comú) amb el significat habitual:

> De tots els continents, el **continent** americà és el que té més volcans actius.

Però s’escriu amb majúscula quan forma part de denominacions amb valor de nom propi:

> La creïlla la portaren els exploradors des del **Nou Continent**.  
> Els exploradors portaren moltes malalties des de l’**Antic Continent**.
# Costa

S’escriu amb minúscula si fa referència a un accident geogràfic:

> Hem visitat la **costa**sud de l’illa.  
> Ens agrada molt la **costa** de Gandia.

Només s’escriu amb majúscula quan forma part del nom turístic propi d’una zona geogràfica:

> Visitarem la **Costa Daurada**.
# Cova

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Volen conéixer la **cova** de les Calaveres.
# Delta

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Milers d’aus passen cada any pel **delta** de l’Ebre.

En canvi, s’escriu amb majúscula quan forma part de denominacions amb valor de nom propi:

> Vaig visitar el Parc Natural del **Delta** de l’Ebre. (*Nom del parc natural)*
# Estret

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Va fer la proesa de creuar nadant **l’estret** de Gibraltar.
# Golf

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Han minvat les captures de sardina al **golf** de Cadis.
# Illa

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent, siga en singular o en plural:

> Ha aconseguit un treball a l’**illa** de Formentera.  
> Vull anar de vacances a les **illes** Seychelles.

S’escriu, però, amb majúscula quan s’usa com a genèric en sentit no recte, és a dir, quan forma part d’un nom propi que designa un element de la realitat que no es correspon exactament amb el significat lèxic del genèric:

> Ens ha visitat el president de les **Illes** Balears. *(Ací fa referència al nom de la comunitat autònoma, i no a l’arxipèlag.)*

També s’escriu amb majúscula quan s’usa com a nom propi abreujat alternatiu del nom de l’arxipèlag o de la comunitat autònoma:

> Vull fer un viatge a les **Illes***.*
# Mar

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> La **mar** Mediterrània és bressol de cultures mil·lenàries.
# Massís

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Farem una marxa per la part sud del **massís** del Penyagolosa.
# Oceà

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Creuarà l’**oceà** Atlàntic.
# Península

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> Portugal es troba a la **península** Ibèrica.  
> Van arribar fins a la **península** de Kamtxatka.

S’escriu, però, amb majúscula quan s’usa com a nom propi abreujat alternatiu del nom de la península Ibèrica:

> El pròxim cap de setmana hi haurà un anticicló sobre la **Península**.
# Penyal

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> El **penyal** **d’Ifac** es troba prop de Calp.
# Pla

En les denominacions dels plans es donen dos possibilitats:

a) Que el genèric no forme part del seu nom propi. En este cas, el mot *pla* s’escriu en minúscula, i la denominació establida va entre cometes i porta majúscula només en la primera paraula (a més dels noms propis que eventualment incloga):

> Hui s’ha aprovat el **pla “****Operacions de tresoreria per a consells comarcals 2016”**.

b) Que el genèric forme part del seu nom propi. En este cas, la denominació completa s’escriu sense cometes i va en majúscula només la primera paraula (a més dels noms propis que eventualment incloga):

> El **Pla d’atenció a la ciutadania, simplificació i millora de la qualitat dels servicis públics** reunix en un únic instrument els projectes que es desplegaran fins a l’any 2019.

Per contra, s’escriu amb minúscula si s’usa com a nom comú; concretament, quan s’utilitza en sentit genèric, o bé quan està determinat per un possessiu, demostratiu, quantitatiu o indefinit, o per una expressió que servix per a referir-se a un pla mencionat en el discurs, o quan apareix en plural o va acompanyat d’un adjectiu o un altre complement especificatiu que no és la seua denominació pròpia:

> S’ha implementat **un pla** per a regular la mobilitat ciutadana.   
> El **pla mencionat** inclou les senyalitzacions de la Generalitat.  
> Faran una llista amb els **plans** vigents  
> Han presentat el **pla actual sobre residus industrials**.

També s’escriu amb minúscula el substantiu *pla* precedit de l’article determinat quan no se’n fa menció amb la denominació completa i el referent és clar pel context, ja que en este cas l’article té un mer valor anafòric, equivalent a *este pla, el mencionat pla*:

> L’actuació proposada no encaixa adequadament en **el pla**.
# Plana

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric (nom comú) amb el significat habitual:

> Hem recorregut tota la **plana** de Castelló.

S’escriu, però, amb majúscula quan s’usa com a genèric en sentit no recte, és a dir, quan ha perdut el significat original i s’ha fossilitzat com a nom propi que té com a referent un element de la realitat que no es correspon exactament amb el significat lèxic del genèric:

> Viu a **Castelló de la Plana.**  
> A la **Plana** **Baixa** es conserva el so de la *v* labiodental. *(Nom de la comarca)*
# Platja

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> A l’estiu anem a la **platja** de les Arenes.
# Riu

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> El **riu** Túria passa per Manises.
# Serra

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> La **serra** d’Espadà culmina al pic de la Ràpita.

S’escriu, però, amb majúscula quan s’usa com a genèric en sentit no recte, és a dir, quan ha perdut el significat original i s’ha fossilitzat com a nom propi que té com a referent un element de la realitat que no es correspon exactament amb el significat lèxic del genèric:

> Viu a la **Serra** **d’en Galceran**. *(Nom del municipi)*
# Serralada

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> La **serralada** Bètica és una de les que travessa la península Ibèrica.
# Vall

S’escriu amb minúscula quan s’usa com a genèric precedint el nom propi corresponent:

> La **vall** de la Murta es troba a l’Alcoià.

S’escriu, però, amb majúscula quan s’usa com a genèric en sentit no recte, és a dir, quan ha perdut el significat original i s’ha fossilitzat com a nom propi que té com a referent un element de la realitat que no es correspon exactament amb el significat lèxic del genèric:

> Esta paraula està viva a la **Vall** **d’Albaida**. (*Nom de la comarca*)
# Activitats acadèmiques, científiques i culturals

# Criteris generals

En la denominació d’esta classe d’activitats trobem dos possibilitats:

*a*) Que els genèrics no formen part del nom fixat de l’activitat, i s’utilitzen com a noms comuns. En este cas s’escriuen en minúscula, i la denominació establida va entre cometes i porta en majúscula només la paraula inicial (a més dels noms propis que eventualment incloga):

> Pròximament s’inaugurarà el **simposi** **“Les autopistes de la informació i el periodisme”**.  
> Va pronunciar una **conferència** amb el títol **“Alternatives al desenvolupament actual”**.  
> Vol participar en el **col·loqui** **“La utilització del vehicle privat, a debat”**.

*b*) Que el genèric forme part del nom propi fixat de l’activitat. En este cas la denominació completa s’escriu sense cometes, i van en majúscula tots els substantius i adjectius, incloent-hi el genèric:

> Hem assistit al **Primer Simposi** **de Màrqueting.**  
> L’assistència al **X Col·loqui Verdaguer**ha sigut massiva.  
> Pensa anar al **Tercer Congrés d’Oftalmologia**.  
> Participa en la **Trobada de Música del Mediterrani.**

Però, dins d’este segon grup, este substantiu s’escriu en minúscula en els altres casos en què s’usa com a nom comú; per exemple, quan està determinat per un possessiu, demostratiu, quantitatiu o indefinit, o per una expressió que servix per a referir-se a este element mencionat en el discurs (*el nostre simposi*, *esta jornada*, *l’esmentat col·loqui*...), o quan apareix en plural o va acompanyat per un adjectiu o un altre complement amb valor especificatiu que no és la part específica del nom propi a què ens referim:

> A **la** **jornada** van assistir molts experts estrangers.  
> En **aquella conferència** van participar els experts més rellevants.  
> Els últims **congressos** a què hem assistit han sigut molt profitosos.  
> En **la** **fira** **que tingué lloc el mes de juliol** es van poder veure molts expositors estrangers.
# Col·loqui

En la denominació d’esta classe d’activitats trobem dos possibilitats:

*a*) Que el genèric no forme part del nom fixat de l’activitat, i s’utilitze com a nom comú. En este cas el mot *col·loqui* s’escriu en minúscula, i la denominació establida va entre cometes i porta en majúscula només la paraula inicial (a més dels noms propis que eventualment incloga):

> Vol participar en el **col·loqui** **“La utilització del vehicle privat, a debat”**.

*b*) Que el genèric forme part del nom propi fixat de l’activitat. En este cas la denominació completa s’escriu sense cometes, i van en majúscula tots els substantius i adjectius, incloent-hi el genèric:

> L’assistència al **X** **Col·loqui** **Verdaguer** ha sigut massiva.

Però este substantiu s’escriu en minúscula en els altres casos en què s’usa com a nom comú; per exemple, quan està determinat per un possessiu, demostratiu, quantitatiu o indefinit, o per una expressió que servix per a referir-se a este element mencionat en el discurs (*el nostre col·loqui*, *este col·loqui*, *l’esmentat col·loqui*...), o quan apareix en plural o va acompanyat per un adjectiu o un altre complement amb valor especificatiu que no és la part específica del nom propi del col·loqui:

> Realitzaran **un** **col·loqui** sobre literatura medieval l’any que ve.  
> En **aquell col·loqui** van participar els experts més rellevants.  
> Als **col·loquis** del segon semestre han assistit molts jóvens.  
> El **col·loqui** **de l’any passat** va tindre molta repercussió mediàtica.
# Conferència

S’escriu amb majúscula inicial quan forma part del nom propi d’una reunió històrica concreta, juntament amb els substantius i els adjectius que el componen:

> La **Conferència** **de Pau de París** va donar lloc al naixement de la Societat de Nacions.  
> La **Conferència General de Pesos i Mesures** de 1983 va redefinir el metre en funció de la velocitat de la llum.  
> La **Conferència de Potsdam** va ser una reunió duta a terme a Potsdamentre el 17 de juliol i el 2 d’agost de 1945, en què participaren la Unió Soviètica, el Regne Unit i els Estats Units.

S’escriu també amb majúscula quan s’usa com a nom propi abreujat i podria ser substituït en el mateix context pel nom complet; concretament, quan és introduït per l’article definit:

> La **Conferència** va donar lloc al naixement de la Societat de Nacions. *(Es referix a una conferència concreta; expressió abreujada en lloc de, per exemple,* Conferència de Pau de París.)

Però este substantiu s’escriu amb minúscula quan està determinat per un demostratiu, quantitatiu o indefinit, o per una expressió que servix per a referir-se a este element mencionat en el discurs (*esta conferència, l’esmentada conferència*...), o quan apareix en plural o va acompanyat per un adjectiu o un altre complement amb valor especificatiu que no és la part específica del nom propi de la conferència, ja que en estos casos no es tracta d’un nom propi abreujat, sinó d’un nom comú amb el significat lèxic usual:

> En**esta conferència** van participar les potències victorioses i les vençudes de la Primera Guerra Mundial.   
> La frontera entre Alemanya i Polònia es discutiria en **una conferència** de pau final.   
> En les **conferències de Ialta i de Teheran** va ser l’única vegada que es van reunir Roosevelt, Stalin i Churchill.  
> Una vegada signat l’armistici, el 18 de gener de 1919, va iniciar-se a París la **conferència que havia de regular les condicions de la pau**.
# Congrés

Quan el mot **congrés** forma part del nom propi de l’òrgan constitucional que representa un poble, s’escriu amb majúscula:

> El **Congrés dels Diputats** espanyol té tres-cents cinquanta membres.

S’escriu també amb majúscula el nom propi abreujat, que podria ser substituït en el mateix context pel nom complet; per exemple, quan és introduït per l’article definit:

> El **Congrés** ha rebutjat la moció de censura al president.

Com a cas especial, en esta accepció també s’escriu amb majúscula quan va acompanyat per un possessiu, un demostratiu o una altra expressió que servix per a referir-se a l’òrgan concret del qual parlem*(el nostre Congrés, este Congrés, l’esmentat Congrés..*.), ja que en estos casos es considera que és un nom propi per la seua capacitat designativa d’un òrgan únic, i funciona exactament com ho faria un nom propi de persona; per exemple:

> Estem davant d’un incident que no pot passar per alt el **nostre** **Congrés** [dels Estats Units]. *(**En majúscula, tal com passaria amb un nom propi de persona:* La nostra Elvira ha guanyat el concurs*.)*  
> La Comissió d’Indústria d’**este** **Congrés** [dels Diputats] vigilarà el compliment de les mesures adoptades. *(**En majúscula, tal com passaria amb un nom propi de persona:* Este Albert sempre està fent maldats!*)*
# Curs

En la denominació d’esta classe d’activitats trobem diverses possibilitats:

*a*) Que el genèric no forme part del nom fixat del curs, s’utilitze com a nom comú, de manera paral·lela al d’*assignatura*, i s’enllace al nom amb la preposició *de*. En este cas el mot *curs* s’escriu en minúscula, i van amb majúscula els substantius i adjectius que componen la denominació fixada:

> Demà comença el **curs** **d****’Agricultura Biològica**.

*b*) Que el nom del curs aparega en aposició al genèric, o enllaçat amb qualsevol altra preposició diferent de *de*. En este cas, el mot *curs* s’escriu en minúscula, i la denominació establida va entre cometes i porta en majúscula només la paraula inicial (a més dels noms propis que eventualment incloga):

> Este estiu s’organitzarà un **curs** sobre [anomenat, o amb el títol] **“Aspectes controvertits de sintaxi a la llum de la normativa actual”**.

*c*) Que el genèric forme part del nom propi fixat d’una activitat de formació, que pot tindre diverses edicions, siguen anuals, biennals, etc. En este cas la denominació completa s’escriu sense cometes, i van en majúscula tots els substantius i adjectius, incloent-hi el genèric:

> Assistix al **Primer Curs d’Agricultura Biològica**.  
> L’Ajuntament ha organitzat el **Segon Curs de Creació d’Empreses**, que té una durada de 52 hores i s’impartix al Centre de Formació Integral.

Però este substantiu s’escriu en minúscula en els altres casos en què s’usa com a nom comú; per exemple, quan està determinat per un possessiu, demostratiu, quantitatiu o indefinit, o per una expressió que servix per a referir-se a este element mencionat en el discurs (*el nostre curs*, *este curs*, *l’esmentat curs*...), o quan apareix en plural o va acompanyat per un adjectiu o un altre complement amb valor especificatiu que no és la part específica del nom propi del curs:

> Realitzaran **un** **curs** per a donar a conéixer els últims avanços en cirurgia ocular.  
> **Aquell** **curs** va despertar la curiositat de les associacions de malalts.  
> Això es va abordar en els **cursos** **anteriors**.  
> L’últim **curs** **a què hem assistit** ha comptat amb la presència d’investigadors de rellevància.
# Debat

El nom dels debats va entre cometes i només s’escriu amb majúscula la paraula inicial (a part dels noms propis que eventualment incloga). En este cas, el mot **debat** s’escriu en minúscula:

> En el **debat** **“Què és la pobresa energètica?”** hi hagué intervencions molt interessants.