gplsi/alia_gva_grammar huggingface dataset:
# respondre

Pot funcionar com a transitiu, i, de la mateixa manera que *contestar*, el complement directe pot expressar tant les paraules que s’han respost com la cosa (pregunta, carta, missatge...) a què responem:

> Pasqual va preguntar: “Vols que t’acompanye”; i ella **va respondre: “No cal”**.
>
> Pasqual va preguntar a Amèlia si volia que l’acompanyara, però ella **li va respondre que no calia**.
>
> Pasqual va preguntar a Amèlia si volia que l’acompanyara, però ella no va saber **què** **respondre**.

Així mateix, és correcte construir el verb *respondre* amb l’expressió de la pregunta, la carta o el missatge a què s’han respost com a complement indirecte; també és possible que allò a què responem figure com a subjecte de passiva:

Cal **respondre** **totes les preguntes**. / Cal **respondre a** totes les preguntes.

Encara no he pogut respondre tots els missatges. / Encara no he pogut respondre a tots els missatges.

Esta pregunta no **l’has resposta**. / A esta pregunta no **hi has respost**.

Però, com en el cas de *contestar*, en el sentit habitual, el complement directe no pot ser una persona. Si esta s’expressa, s’ha de construir com a complement indirecte:

Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi no **li ha respost** res.

Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi no **li ha respost**.

Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi *li ha respost* amb evasives.

\* Carles va preguntar a Amèlia si volia que l’acompanyara, però ella **el va respondre** que no calia. (Correcte: ... **li va respondre** ...)



En altres accepcions secundàries, *respondre* és intransitiu, i el complement es construïx amb preposició:

> El van advertir, però ell **va respondre amb el silenci**:
>
> Els proveïdors **responen de la puntualitat del servici**.
>
> L’actuació no **va respondre al que esperàvem**.

També pot usar-se de manera absoluta, sense cap complement exprés:

> Algú telefona. **Responeu**, per favor.

Compareu amb contestar.
# restar

A diferència de *quedar-se*, quan significa ‘no moure’s del lloc’, no és pronominal:

> **Restaré** ací esperant-te fins que tornes.
>
> Maria **restarà** esta nit a casa; no té ganes d’eixir.

Compareu amb quedar.
# robar

Funciona com a transitiu i també com a intransitiu. El complement directe pot ser tant la persona o l’entitat com la cosa robada, però l’indirecte només pot ser la persona objecte del robatori:

> L’han assaltat i **l’han robat** amb violència / L’han assaltat i **li han robat** amb violència.
>
> **Han robat la pintura** més valuosa de l’exposició.

Quan figura en l’oració l’objecte robat, este és el complement directe, mentres que la persona o entitat, si hi figura, passa a ser el complement indirecte:

> L’han assaltat i **li han robat la cartera**.
>
> **Han robat dos maletes** a l’aeroport.

També pot usar-se de manera absoluta, sense complement directe ni indirecte:

> Es dedicaven a assaltar i a **robar** impunement.

Compareu amb furtar.
# saludar

És transitiu. El complement directe és la persona saludada o, en sentit figurat, la cosa o l’esdeveniment:

> **El va saludar** cordialment quan el va veure.
>
> **Saludem el futur** amb alegria.
# satisfer

És transitiu en totes les seues accepcions:

> Les teues explicacions no **han satisfet el cap**. *(I no:* \* Les teues explicacions no han satisfet **al** cap*.)*
>
> El teu regal no **l’ha satisfeta**. *(I no:* \* El teu regal no **li** ha satisfet*.)*
>
> Cal **satisfer els deutes** contrets.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Els perjudicats han sigut satisfets** com calia.
>
> **El cap** no ha quedat **satisfet** amb la teua explicació.
# seduir

És transitiu:

> **El** / **La** seduïa la fàcil xerrameca del presentador.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> Les sirenes feien embogir **els****mariners**, **seduïts** pel seu cant.
# seguir

A diferència de *succeir*, amb el significat d’‘anar darrere (d’algú o d’alguna cosa)’, o bé de ‘trobar-se, vindre darrere (d’algú o d’alguna cosa)’, és transitiu:

> La calma **seguix la tempestat**. *(I no:* \* La calma seguix **a** la tempestat*.)*
>
> La mare entrà en la nova casa i **la va seguir** la resta de la família. *(I no:* \* ... i **li** va seguir la resta de la família.*)*

Compareu amb succeir.
# sentir

En el sentit de ‘percebre per mitjà dels sentits, generalment amb exclusió de la vista’, i, concretament, ‘percebre per mitjà de l’orella, oir’, amb un infinitiu, si l’infinitiu no té un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu (la persona o cosa que realment realitza l’acció expressada per l’infinitiu) es construïx com a complement directe, i si este és expressat per mitjà d’un sintagma nominal, el sintagma pot anar davant o darrere de l’infinitiu:

> He sentir **la soprano** cantar. / He sentir cantar **la soprano**.
>
> La soprano, **l’**he sentida cantar.

En canvi, si l’infinitiu compta amb un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu pot construir-se com a complement directe (davant de l’infinitiu, si és expressat per mitjà d’un sintagma nominal) o com a complement indirecte (darrere de l’infinitiu, si és expressat per mitjà d’un sintagma nominal):

> He sentit **la soprano** cantar **una ària** de Mozart. / He sentit cantar **a la soprano una ària** de Mozart. / He sentit cantar **una ària** de Mozart **a la soprano**.
>
> **L’**he sentida cantar **una ària** de Mozart. / **Li** he sentit cantar **una ària** de Mozart.

Quan l’infinitiu porta al mateix temps un complement directe i un complement indirecte, el subjecte lògic de l’infinitiu sol anar davant d’este infinitiu, però en este cas és possible tant la pronominalització en acusatiu com en datiu:

> He sentit **l’entrenador** donar instruccions als jugadors. / **L’**he sentit donar instruccions als jugadors. / **Li** he sentit donar instruccions als jugadors.

Quan el que pronominalitza no és el subjecte lògic de l’infinitiu, sinó el complement directe de l’infinitiu, no és possible la concordança amb el participi del verb de percepció:

> Esta ària, ja l’havia **sentit** cantar. *(I no:* \* Esta ària, ja l’havia **sentida** cantar*.)*

Consulteu l’apartat Construccions d’infinitiu amb verbs de percepció i causatius.
# servir

És intransitiu amb els significats de ‘ser útil a algú’; ‘ser apte o propi a un ús’; ‘fer de criat’; ‘ser soldat en actiu’, i, en certs esports o jocs, ‘posar la pilota o el volant en joc’:

> Este martell li **servirà** d’ajuda.
>
> La ploma **servix** per a escriure.
>
> No tenia cap altra opció, i es va posar a **servir**.
>
> **Va servir** en la guerra de Cuba.
>
> **Servix** Rafa Nadal.

És pronominal en el sentit de ‘fer ús, utilitzar’:

> De moment, pots **servir-te** d’este ordinador.

És transitiu quan significa ‘complir els deures o les obligacions que es tenen (vers algú)’; ‘atendre (a algú) en una botiga, donar-li allò que demana’; ‘subministrar una mercaderia (a un client)’; ‘subministrar (allò que s’ha exigit o s’ha demanat)’; ‘estar a la disposició (d’algú), en fórmules de cortesia’, i ‘fer funcionar, executar les operacions necessàries perquè puga usar-se (una cosa)’.

> No es pot **servir** alhora **Déu i el dimoni**.
>
> **La servixen** ja, senyora?
>
> He demanat ja, però encara no **m’han servit**.
>
> Hem tingut moltes comandes i no sabem si podrem **servir-les** totes.
>
> Em diuen Enric, per a **servir-lo**.
>
> Els soldats que **servien el canó** van resultat ferits per la metralla.

En el sentit de ‘portar o distribuir (els aliments o les begudes) a taula’, és transitiu, però el complement directe pot no trobar-se exprés. Quan la cosa servida no és expressa, el complement directe també pot ser també la persona:

> Puc **servir** ja **la sopa**?
>
> Vols que et **servisca** jo **la sopa**, o vols **servir-te** tu mateix.
# seure

És intransitiu:

> Les dones **seien**a la vora del foc.

En algunes ocasions, equival a ‘asseure's’ o a ‘estar assegut’.

> Per favor, **seieu**. *(=*Per favor, **asseieu-vos***.)*
>
> Els xiquets **seien** cada un en la seua cadira. *(=*Els xiquets **estaven asseguts** cada un en la seua cadira*.)*

Com a intransitiu, no pot usar-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> \* **Les dones** estaven **segudes** a la vora del foc. *(Correcte:***Les dones** estaven **as****segudes** a la vora del foc*.)*

Compareu amb asseure.
# somiar

Quan significa ‘tindre un somni’, **somiar** funciona com a intransitiu:

> **Somiar** és gratis.
>
> Té molta imaginació i **somia** desperta.
>
> Jo quasi mai **somie.**

En canvi, si té el significat de ‘veure en somni (a algú o alguna cosa)’, pot funcionar com a transitiu o intransitiu quan s’expressa la persona o la cosa somiada:

> Anit **vaig somiar una cosa molt divertida.** / Anit vaig somiar **amb** una cosa molt divertida.)
>
> De vegades, **somie els meus pares**, la qual cosa em recomforta. / De vegades, somie **amb** els meus pares, la qual cosa em recomforta.
>
> **Et somie** totes les nits. / Somie **amb tu** totes les nits*.*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

Quan em vaig jubilar, vaig tindre la sort de poder fer les **vacances somiades**.
# somriure

És intransitiu:

> Sempre **li** somriu la bona sort.
>
> Arantxa, quan el veia pel carrer, sempre **li** somreia.
# sorprendre

És transitiu:

> La tempesta **va sorprendre els excursionistes**. *(I no:*\* La tempesta va sorprendre **als** excursionistes*.)*
>
> **La van sorprendre** robant en el supermercat. *(I no:* \* **Li** van sorprendre robant en el supermercat*.)*
>
> **El**/ **La** **sorprenien** totes les coses que veia. *(I no:* \* **Li**sorprenien totes les coses que veia*.)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Els excursionistes**, **sorpresos** per la tempesta, es van haver de refugiar en una cabanya.
# succeir

En el sentit d’‘entrar en lloc (d’un altre) en un càrrec, en un títol, en la possessió d’alguna cosa’, és possible usar-lo com a transitiu i com a intransitiu:

> Noèlia **va succeir al seu pare** en la direcció de l’empresa. / Noèlia **va succeir el seu pare** en la direcció de l’empresa.

Compareu amb seguir.
# telefonar

En el sentit habitual, és intransitiu, i la persona o el lloc als quals telefonem, si s’expressen, es construïxen com a complement indirecte:

> Algú **telefona**. Responeu/Contesteu, per favor.
>
> **Vaig telefonar a Rodolf** ahir i no em va respondre. *(I no:* \* **Vaig telefonar Rodolf** *ahir ...**)*
>
> **Li vaig telefonar** ahir i no em va respondre. *(I no:* \* **El/La vaig telefonar** *...)*
>
> **Vaig telefonar a l’oficina** ahir.

Pot usar-se com a transitiu si el complement directe expressa allò que comuniquem per telèfon:

> **Vaig telefonar la primícia** al diari.

Compareu amb cridar.
# témer

No és pronominal. Per tant, és incorrecte usar-lo com a pronominal en el sentit de ‘sospitar (alguna cosa desagradable o perjudicial)’:

> **Tem** que els pronòstics no han millorat. *(I no:*\* **Em** tem que els pronòstics no han millorat*.)*
# tirar

En el sentit d’‘estirar, fer força, un home o un animal, per a moure (una cosa) en la mateixa direcció en què ell es mou’, és transitiu:

> Els bous **tiraven el carro**. *(I no:* \* Els bous tiraven **del** carro*.)*
# tornar

En els sentits que impliquen moviment, és intransitiu:

> **Tornaré** demà a la vesprada.
>
> Sílvia ha anat a París i n’**ha tornat** molt contenta.

Amb este significat, quan s’usa com a pronominal va acompanyat del pronom adverbial *en*:

> Es troba de vacances a Xàbia, però **se’n tornarà** dilluns.

El verb *tornar* té altres accepcions com a verb transitiu o pronominal:

> Jordi va prestar cent euros a Felisa, però ella ja li’ls **ha tornat**.
>
> Agustí **s’ha tornat** molt antipàtic últimament.
# tractar

En el sentit de ‘prendre una cosa com a objecte d’estudi o de discussió’, és intransitiu, i regix un complement introduït per la preposició *de*:

> Este **llibre tracta de la relativitat general**, amb diversos capítols introductoris sobre l’aparat matemàtic necessari.
>
> \* Aquell llibre **tracta la relativitat general** només des del punt de vista divulgatiu. *(Correcte:*Aquell llibre **aborda**/**toca** la relativitat general només des del punt de vista divulgatiu*.)*
# tranquil·litzar

És transitiu o pronominal:

> Tot el que ha vist **la tranquil·litza** molt. *(I no: \**Tot el que ha vist **li** tranquil·litza molt*.)*
>
> Araceli **es va tranquil·litzar** amb tot el que li vam dir.
# Urgir

**Urgir** és un verb intransitiu que significa ‘ser urgent’:

> Esta faena **urgix**: heu d’acabar-la hui.  
> Li **urgix** una solució ràpida.

Este verb, però, no s’ha d’usar mai transitivament. Per a usos transitius es poden utilitzar els verbs *instar* o *demanar:*

> L’oposició **insta** (*i no* “urgix”) el Govern a prendre mesures per a impedir el frau fiscal.  
> Els accionistes **han demanat** (*i no* “han urgit”) al president de l’empresa que prenga una decisió.
# veure

En el sentit de ‘percebre la imatge (d’un objecte) amb els ulls’, o ‘ser testimoni ocular (d’un fet o d’una situació)’, amb un infinitiu, si l’infinitiu no té un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu (la persona o cosa que realment realitza l’acció expressada per l’infinitiu) es construïx com a complement directe, i, si este és expressat per mitjà d’un sintagma nominal, el sintagma pot anar davant o darrere de l’infinitiu:

> He vist **la teua filla** jugar a futbol. / He vist jugar **la teua filla** a futbol.
>
> La teua filla, **l’he vista** jugar a futbol.

En canvi, si l’infinitiu compta amb un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu pot construir-se com a complement directe (davant de l’infinitiu, si és expressat per mitjà d’un sintagma nominal) o com a complement indirecte (darrere de l’infinitiu, si és expressat per mitjà d’un sintagma nominal):

> He vist **la teua filla** marcar **dos gols**. / He vist marcar **a la teua filla dos gols**. / He vist marcar **dos gols a la teua filla**.
>
> **L’he vista** marcar **dos gols**. / **Li** he vist marcar **dos gols**.

Quan l’infinitiu porta al mateix temps un complement directe i un complement indirecte, el subjecte lògic de l’infinitiu sol anar davant d’este infinitiu, però en este cas és possible tant la pronominalització en acusatiu com en datiu:

> He vist **l’entrenadora** donar instruccions a les jugadores. / **L’**he vista donar instruccions a les jugadores. / **Li** he vist donar instruccions a les jugadores.

Quan el que pronominalitza no és el subjecte lògic de l’infinitiu, sinó el complement directe de l’infinitiu, no és possible la concordança amb el participi del verb de percepció:

> Els dos gols, els he **pogut** filmar. *(I no:* \* Els dos gols, els he **poguts** filmar*.)*

Consulteu l’apartat Construccions d’infinitiu amb verbs de percepció i causatius.
# vindre

El verb *vindre* (o *venir*) és intransitiu:

> Demà **vindré** tard a dinar, perquè tinc molt de treball.
>
> Ara **ve** una època difícil, però sabrem superar-la.
>
> Li **vindrien** molt bé unes vacances.

Quan s’usa com a pronominal, va acompanyat del pronom adverbial *en*:

> Hem invitat Anna perquè **se’n vinguera** amb nosaltres.

Recordem que no és correcta la perífrasi *vindre* + gerundi, però sí que ho és *vindre a* + inf. Vegeu l’apartat Perífrasis d’infinitiu.
# votar

És transitiu. El complement directe pot ser la persona o la cosa votada:

> Alfred afirma que no tornarà a **votar el mateix partit**. *(I no*: \* ... no tornarà a votar **al** mateix partit*.)*
>
> Demà es votarà **la convalidació del projecte de llei**.
>
> Els liberals **van votar l’esmena** presentada per la diputada del Grup Mixt.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **L’esmena votada** aprofundix en la defensa dels drets LGTBI.
>
> **El partit** més **votat** no sempre té majoria per a formar govern.

També es pot construir com a intransitiu, amb un complement introduït per *a favor (de), en contra (de)*, que pot ser pronominalitzat optativament per *hi*, o bé de manera absoluta sense cap complement requerit:

> Els liberals **van votar a favor de l’esmena**, però els conservadors **hi van votar en contra**.
>
> Nicasi es planteja no **votar** en les pròximes eleccions.
>
> Tots els ciutadans majors d’edat tenen dret a **votar**.
# Els adverbis

Els adverbis són paraules invariables que modifiquen verbs, és a dir, ens donen una informació complementària. També poden modificar adjectius i altres adverbis.
# Adverbis de lloc

Es tracta d’una classe d’adverbis que indiquen localització en l’espai, direcció o orientació.
# Ací, ahí (o aquí), allà, allí

Estos adverbis tenen una funció díctica paral·lela a la dels demostratius. **Ací** indica el lloc on es troba qui parla; **ahí (o aquí)**, el lloc on es troba qui escolta, i **allà** i **allí**, un lloc llunyà respecte als dos interlocutors:

> Ens referirem ara als drets de les persones; **ací** caldrà distingir entre subjectes actius i subjectes passius.

> **Allà** on abans es parlava de minusvalidesa, ara parlem de discapacitat.

> Espera’t un moment, que ara vaig **ahí** i et portaré l’informe.
# Amunt

Té un caràcter direccional ascendent. S’oposa a **avall.**

> El meu germà viu uns carrers més **amunt.**  
>  Pujava escales **amunt.**
# Arrere

Indica direcció oposada a la que prèviament s’ha recorregut. Com a formes sinònimes hi ha les variants **endarrere** i **enrere.** S’oposa a **avant.**

> Posa’t un poc més **arrere.**  
> Ha corregut tant que l’ha deixat **arrere.**
# Avall

Este adverbi també expressa direcció, però en sentit descendent. S’oposa a **amunt.**

> Vam córrer carrer **avall.**  
> Baixava escales **avall.**
# Avant

Expressa direcció cap a un lloc que està davant nostre. Com a forma sinònima hi ha la variant **endavant.** S’oposa a **arrere.**

> La farmàcia es troba un poc més **avant.**  
> Posa’t en un lloc més **avant.**
# Baix

Este adverbi pot presentar un caràcter situacional, i indica concretament que alguna cosa es troba a la part més baixa d’un lloc, o també ‘en una part més baixa, per referència a un element implícit o explícit’. Així mateix, pot expressar que alguna cosa s’esdevé a una altura poc considerable. Com a forma sinònima també hi ha la locució **a baix.** S’oposa a **dalt.**

> Estaré esperant-te **baix****.**

> Des de **baix de la muntanya**, els passos semblen inassumibles.


> Tinc el cotxe **a baix** mal aparcat.
# Daltabaix

Indica direcció des de dalt d’una cosa fins a baix, a terra.

> El xiquet va pujar a l’arbre i va caure **daltabaix.**  
>  El gat que anava per la teulada ha botat **daltabaix.**
# Dalt

Té un caràcter situacional, i significa que alguna cosa es troba a la part més alta d’un lloc. També hi ha amb el mateix significat la locució **a dalt.** S’oposa a **baix.**

> Crec que ha anat **dalt.**  
> L’he posat **a** **dalt.**

També té un valor prepositiu, i en este cas és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

Posaren el plafó solar **dalt de** la teulada.  
El castell està **dalt del** turó.
# Damunt

Amb valor adverbial, indica la posició d’algun element respecte d’un altre que està més baix en direcció vertical, i que pot trobar-se en contacte o no amb aquell.S’oposa a **davall.**

> Posa el llibre ací **damunt.**  
> Deixa-ho **al damunt.**

També té un valor prepositiu, i en este cas és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

> L’aigua caigué **damunt** seu.  
> Posa-ho **damunt de** la taula.
# Darrere

Este adverbi de lloc indica que alguna cosa es troba a la part posterior del lloc on se situa una altra persona o cosa. D’una manera figurada, també pot expressar que se seguix algú altre per adhesió o per disciplina. Com a formes sinònimes hi ha la variant **rere** i la locució **al darrere.** S’oposa a **davant**.

> Què hi ha **al darrere?**  
> El candidat tenia tot el poble **darrere.**

També té un valor prepositiu, i en este cas és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

> Ho he posat **darrere** **de** la porta.  
> Ha entrat **darrere de** la comissió.
# Davall

Fa referència a la posició d’una persona o una cosa respecte a allò que és més alt en direcció vertical. Com a formes sinònimes hi ha els adverbis **sota** i **dessota,** i les locucions **a sota** i **al dessota.** S’oposa a **damunt.**

> Ells anaven pel pont i nosaltres per **davall.**  
> Això, posa-ho **a sota.**

Amb valor prepositiu, indica la posició d’una persona o una cosa respecte a allò que és més alt en direcció vertical i en contacte amb esta o sense contacte. És sinònim de **sota** i **baix.** Quan funciona com una preposició, és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

> S’assegué **davall** d’un taronger.  
> Van actuar **sota** la seua direcció.
# Davant

Significa que alguna cosa es troba a la part anterior del lloc on se situa una altra persona o cosa. També pot indicar la posició enfront d’algú per a detindre’l o per impedir-li que faça alguna cosa. Com a forma sinònima hi ha la locució **al davant.** S’oposa a **darrere**.

> El tenien **davant** i no el veien.  
> Se li posà **al davant** perquè no poguera passar.

També té un valor prepositiu, i en este cas és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

> Va seure **davant** meu.  
> Han construït el cinema **davant de** l’hospital.
# Dins

Este adverbi de caràcter situacional indica que un element es troba a l’interior d’un espai limítrof, real o imaginari. També hi ha com a formes sinònimes l’adverbi **dintre** i les locucions **a dins** i **a dintre.** S’oposa a **fora**.

> L’he trobat **dins,** al calaix.  
> Guarda la bicicleta **dintre.**

També té un valor prepositiu, i en este cas és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

> **Dins** **del** calaix no hi ha res.  
> Tinc una gran pena **dins de** mi!
# Ençà

Indica direcció cap ací. S’oposa a **enllà.**

> No vages tan arrere; vine **ençà.**  
> No havien vist cap palau de la desviació **ençà**.

Així mateix, indica direcció cap al temps present, a partir d’un moment passat:

> D’un segle **ençà**, han canviat moltes coses.

A més, constituïx la locució preposicional **d’ençà de**, que és sinònima de **des de**:

> **D’ençà de** les vacances, no han représ el servici.
# Endins

Expressa direcció cap a l’interior d’una cosa. Com a sinònim hi ha la forma **endintre.** S’oposa a **enfora.**

> Esta tija no s’ha clavat tan **endins** com l’altra.  
> Navegaren mar **endintre.**
# Enfora

Expressa direcció des de l’interior d’una cosa cap a la banda de fora. S’oposa a **endins.**

> Caminava molt recte: el pit **enfora** i el cap alt.  
>  Ma casa està a la vora del poble; la d’ells està més **enfora.**
# Enlaire

Este adverbi fa referència a una cosa situada a una distància més o menys gran de terra. En sentit figurat, es diu dels assumptes que encara estan per resoldre.

> Esta au s’aguantava **enlaire** de miracle.  
> En la reunió, tots els problemes han quedat **enlaire.**
# Enllà

Indica direcció d’ací cap allà. S’oposa a **ençà.**

> Del riu **enllà** tot són parcel·les de mon pare.  
> Venim del nord, venim del sud, de terra endins, de mar **enllà.**
# Enlloc

En oracions negatives significa ‘en cap banda’, i si se situa davant del verb pot anar reforçat amb l’adverbi **no;** mentres que en oracions interrogatives, condicionals i de dubte pren un sentit positiu i indica ‘en algun lloc’:

> No he trobat la camisa **enlloc**. / **Enlloc (no)** ha plogut.  
> Si el veus **enlloc**, avisa’m.  
> Has vist el meu fermall **enlloc**?  
> Dubte que l’haja vist **enlloc**.
# Fora

Indica que un element es troba en la part exterior del lloc on es troba qui parla. Té com a sinònim la locució **a fora.** S’oposa a **dins.**

> Trau-lo **fora,** que no el vull ni veure.  
> A l’estiu ens n’anem **a** **fora.**

També té un valor prepositiu, i en este cas és preferible usar la preposició **de** per a unir-lo al sintagma nominal:

Va seure **fora de** casa.  
Han construït el cinema **fora del** poble.
# Lluny

Indica l’existència d’una distància considerable entre la persona que parla i allò de què es parla. S’oposa a **prop.**

> No vull que vages tan **lluny.**  
>  Em digué que se n’aniria **lluny,** on no la coneguera ningú.
# On

Este adverbi exercix una funció interrogativa. Pregunta sobre el lloc on es realitza una acció. Com a forma sinònima hi ha la locució **a on.**

> Pregunta-li **on** l’ha amagat.  
> **A on** has anat?

També pot exercir la funció d’un relatiu, bé amb un antecedent en una oració adjectiva, o bé sense antecedent introduint una oració substantiva:

> La ciutat **on** vaig nàixer es troba a la vora del mar.  
> Pots anar **a** **on** vulgues.
# Onsevulga

Indica que alguna cosa s’esdevé en qualsevol lloc, en qualsevol banda. Com a forma sinònima hi ha les variants **onsevulla** i **onsevol.**

> **Onsevulga** que t’amagues, et trobaré.  
>  **Onsevulla** que estigues, telefona’m.  
>  D’això, te’n trobaràs **onsevol** que vages.
# Prop

Indica que hi ha poca distància entre la persona que parla i allò de què es parla. Com a forma sinònima hi ha la locució **a prop.** S’oposa a **lluny.**

> El cinema està **prop.**  
>  No et preocupes, que ja som **a prop.**
# Adverbis de manera

Els adverbis de manera indiquen una forma particular de fer o de ser.

La majoria dels adverbis de manera són adverbis en *‑ment*, com *accidentalment* (*Acabà accidentalment*) o *activament* (*Participa activament*), però també n’hi ha que modifiquen un altre adverbi, com *baix* (*Parla massa baix*) o *fort* (*No parles tan fort*), o d’altres amb formes més específiques, com *bé* (*Camina bé*) o *corrents* (*He vingut corrents*). També són de manera l’adverbi demostratiu *així* (*Escriu-ho així*) i l’interrogatiu i relatiu com (*Com voleu que ho faça?, Ho faré com m’heu suggerit*). Hi ha, a més, moltes locucions adverbials que funcionen com a adverbis de manera. Per exemple, *a poc a poc, de sobte, en acabant, d’ací en avant*...
# Així

L’adverbi **així** indica que una acció es realitza d’una manera determinada, de la mateixa manera o per una certa raó.

> Ta mare sempre fa les coses **així.**  
>  Com ho ha fet ell, **així** ho has de fer.
# Arreu

Té diversos significats.

Indica que alguna cosa es produïx per totes bandes:

> **Arreu** hi ha preocupació, arran del robatori.

Així mateix, pot significar que una acció es fa sense posar-hi l’atenció necessària, amb deixadesa:

> No demostra interés: fa les coses **arreu**.  
> Té moltes preocupacions i últimament vist **arreu**.

També expressa que alguna cosa es fa de manera indiscriminada:

> No trieu les bajoques més tendres: colliu-ne **arreu**.

I assenyala que alguna cosa es produïx darrere d’una altra sense interrupció:

> L’empresa tenia una urgència i hem treballat dos dies **arreu**.
# Bé / ben

La forma **bé** només s’usa darrere del verb, mentre que la variant **ben** s’usa davant d’adjectius, adverbis i formes verbals. Estes formes indiquen que alguna cosa es produïx segons el que es podria desitjar. Així mateix, poden indicar que alguna cosa té lloc d’una manera conforme al deure, en alt grau. També poden adquirir un valor equivalent a les locucions **d’acord** i **del tot**. Este doblet té un ús paral·lel al de la parella **mal /** **malament.**

> Després del viatge ens trobem **bé**.  
> Faràs això? **Bé**, però m’hauràs d’ajudar.  
> Esta faena està **ben** feta.  
> S’ho van **ben** creure.
# Com

Adverbi de manera que indica de quina manera s’esdevé alguna cosa. En sentit comparatiu denota equivalència o igualtat.

> No sé **com** he de fer la redacció si no m’ho expliques.  
>  És blanc **com** la neu.

També pot funcionar com a conjunció, introduint una oració subordinada adverbial de manera:

> Fes-ho **com** ho ha fet el teu company.
# Debades

Esta forma adverbial denota que una acció es realitza en va o que alguna cosa és gratuïta. Com a forma sinònima hi ha la locució **de franc**, i els adverbis **gratis** o **gratuïtament*****.***

> Tot l’esforç que va fer fou **debades.**  
> La funció és **de franc**.  
> Vam entrar al futbol **gratis**.
# Ensems

La forma **ensems** indica que diverses persones realitzen alguna cosa d’una manera conjunta. Com a forma sinònima hi ha l’adverbi **alhora.**

> Anirem a veure la iaia **ensems.**  
> Veníem del cine els quatre **ensems.**
# Mal / malament

L’adverbi **mal** només pot situar-se davant del verb; darrere del verb s’usa la forma **malament**(este ús és paral·lel al que presenta la parella **ben** / **bé**).

> Això està molt **mal** fet.  
> Els meus alumnes es porten molt **malament**.

REMARCA: En alguns casos, però, el mot **mal** pot anar també darrere del verb formant part de determinades locucions, com **parlar mal** (que significa ‘dir coses negatives d’algú’, i és diferent de **parlar malament**, que significa ‘parlar defectuosament’), **fer mal, posar mal, prendre mal**...
# Millor

Té un sentit comparatiu, i significa que alguna cosa es fa més bé, d’una manera més conforme al que és convenient. S’oposa a **pitjor**.

> Després de fer tantes pràctiques ara conduïxes **millor.**  
> Cada dia la humanitat viu **millor.**
# Pitjor

També té un sentit comparatiu, i indica que alguna cosa es fa més malament, d’una manera menys ajustada al que és convenient. S’oposa a **millor**.

> Ho ha fet **pitjor** que mai.  
>  Mon pare cada dia es troba **pitjor.**
# Adverbis en -ment

Estos adverbis es formen afegint als adjectius qualificatius femenins o invariables el sufix **-ment**.

> És una persona que sempre es comporta **cortesament.**  
> Este fenomen ocorre **freqüentment.**

En el cas que hagen de combinar-se dos o més adverbis formats amb el sufix **ment**, es mantenen invariables amb esta terminació o se suprimix en el segon i en els següents.

> Ho van fer **ràpidament** i **correctament.**  
> Ho van fer **ràpidament** i **correcta.**
# Adverbis de quantitat

Els adverbis de quantitat expressen el grau o la intensitat d’una acció o d’una qualitat, i poden modificar un verb (*Parlen poc*), un adjectiu (*molt gran*) o un altre adverbi (*bastant malament*).
# Almenys

Significa ‘no menys de la quantitat indicada’. Com a formes sinònimes hi ha les locucions **pel cap baix, com a mínim** i **si més no.**

> Necessite beure **almenys** dos litres d’aigua diaris.  
> **Pel cap baix** vingueren vint persones a la festa.
# Mig

Adverbi de quantitat que indica que una cosa o una acció es troba en una part igual a la mitat:

> Una botella **mig** plena.  
> Tirà la poma **mig** podrida.
# Només

Adverbi de quantitat que significa ‘únicament’. En són formes sinònimes **sols** i **solament**:

> **Només** hi havia quatre persones.  
> Este xiquet **sols** fa que plorar.
# Quasi

Adverbi de quantitat que indica que una acció s’ha realitzat no ben bé però faltant-hi poc. Com a formes sinònimes hi ha l’adverbi **gairebé** i la locució **de poc**:

> Ho sabia **quasi** tot.  
> **De poc** caus a terra.
# Tan

Este adverbi de quantitat s’usa sempre anteposat a un adjectiu, un adverbi o una locució adverbial. Pot tindre un sentit comparatiu, i expressa identitat de grau, igualtat, d’una cosa respecte d’una altra.

> Ell és **tan** rancorós com tu.  
> S’ha fet **tan** gran que no cap per la porta.
# Adverbis de temps

Els adverbis de temps indiquen quan es du a terme una acció.
# Abans

Este adverbi denota prioritat en el temps.

> Ell ha acabat **abans.  
> Abans** no hi havia electricitat.
# Adés

Situa una acció en un entorn temporal pròxim al moment en què es parla. Pot tindre una projecció tant sobre el passat com sobre el futur. Indica que alguna cosa s’ha esdevingut fa molt poc de temps o que s’esdevindrà d’ací a molt poc de temps. Hi ha també com a forma sinònima l’adverbi **suara.**

> **Adés** l’hem vist llegint el diari.  
> Ho acabarem **adés.**
# Ahir

Expressa una acció referida al dia que precedix immediatament aquell en què ens trobem.

> **Ahir** era dimarts.  
> Ja tenim el treball fet, i això que el vam començar **ahir.**
# Aleshores

Situa una acció determinada en un temps passat. Com a forma sinònima hi ha l’adverbi **llavors.**

> No esperà més i li ho digué **aleshores.**  
>  Va ser **llavors** quan aparegué la infausta imatge.
# Alhora

Al mateix temps, a la vegada. Com a forma sinònima hi ha l’adverbi **ensems.**

> Canta i balla **alhora.**  
>  Es van publicar **ensems** la gramàtica i el diccionari.
# Anit

Este adverbi té una doble projecció temporal: pot referir-se tant a la nit de hui com a la d’ahir.

> A quina hora tornàreu **anit?**  
> On penseu anar **anit?**
# Ara

Indica que una acció s’esdevé en el moment present, o en un moment futur o pretèrit pròxim al present, **adés**.

> **Ara** menja’t les postres.  
> No patisques, **ara** dinarem.
# Demà

Situa l’acció en el dia que seguix immediatament el de hui, i figuradament en un temps futur indeterminat.

> **Demà** serà dijous.  
> **Demà** no sabem que passarà.
# Després

Este adverbi denota posterioritat en el temps. S’oposa a **abans.**

> Ara sopeu, i **després** ja veureu la televisió.  
> De primer redactarem l’informe i **després** farem els enviaments.
# Despús-ahir

Amb este adverbi s’expressa el dia anterior al d’ahir. Com a forma sinònima hi ha la locució **abans-d’ahir.**

> **Despús-ahir** va ser dilluns.  
> **Abans-d’ahir** anàrem al teatre.
# Despús-demà

Amb este adverbi s'expressa el dia que fa dos després de hui. Com a forma sinònima hi ha la locució **demà passat.**

> **Despús-demà** serà divendres.  
> **Demà passat** començaré a treballar.
# Encara

Indica que una cosa continua tenint lloc en un moment determinat, i en oracions negatives, que en un moment determinat una cosa no té lloc.

> **Encara** fan aquella pel·lícula que et vaig comentar.  
>  No conec **encara** el teu cosí.
# Enguany

Expressa l’any en què ens trobem.

> **Enguany** anirem de vacacions a Menorca.  
> **Enguany** s’ha produït molt més vi que l’any passat.
# Hui

Indica el dia en què ens trobem. I respecte al doblet **hui**/**avui**, usarem, en general la variant **hui**.

> **Hui** és dimecres.
# Ja

Este adverbi indica des d’abans, no més tard, d’un temps determinat (passat, present o futur). Amb el verb en present amb un valor de futur immediat és equivalent a les expressions **ara mateix** i **tot seguit**, i, amb el verb en futur, expressa la confiança que algun fet s’esdevindrà.

> **Ja** se n’ha anat. Hauríeu ![Fet](http://localhost:51235/images/stock-apply.png)d’haver vingut abans.  
> Adéu, **ja** ens veurem demà.
# Mai

Este adverbi, usat en oracions negatives, indica que una cosa no s’esdevé en cap moment, cap vegada. Quan se situa davant del verb, pot anar reforçat amb l’adverbi **no.**

> No ve **mai** amb nosaltres.  
> **Mai** (**no**) va fer cas dels polítics.

Usat en oracions interrogatives, condicionals i de dubte, adopta un significat positiu equivalent a ‘alguna vegada’.

> Has vingut **mai** a les nostres reunions?  
> Si **mai** arriba a fer-ho, ens ho contarà.   
> Dubte que ho haja fet **mai**.

Com a locucions sinònimes hi ha **mai de la vida** i **mai més,** que reforcen emfàticament el valor de l’adverbi **mai.** S’oposa a **sempre.**

> No tornaré a repetir-ho **mai de la vida**!
# Mentrestant

Durant el temps en què s’esdevé alguna cosa. Com a formes sinònimes hi ha els adverbis **entretant** i **mentrimentres.**

> Tu agranaves la terrassa i jo, **mentrestant**, feia el dinar.  
>  Deixarem que parle i, **mentrimentres,** farà el que li diguem.
# Prompte

Indica que alguna cosa passarà en un futur immediat. Com a formes sinònimes hi ha els adverbis **aviat** i **enjorn,** i la locució **d’hora.** S’oposa a **tard.**

> M’ha dit que vindrà **prompte.**  
>  Crec que ho acabarem **aviat.**
# Quan

Com a adverbi, usat en oracions interrogatives, pregunta en quin moment o en quina època s’ha produït o es produirà una acció.

> Digueu-nos **quan** arribaran.  
> **Quan** vindreu?

Com a conjunció, introduïx una oració adverbial temporal.

> **Quan** vam arribar, ja se n’havia anat.
# Sempre

Indica que una acció es produïx en tot temps o en qualsevol temps i en qualsevol lloc o ocasió. També pot significar que alguna cosa té lloc des d’antic, tradicionalment. Com a formes sinònimes hi ha els adverbis **tothora** i **tostemps,** i la locució **a tota hora.** S’oposa a **mai.**

> Camina **sempre** per la vorera.  
> **Tothora** em parla de la seua dona.
# Sovint

Indica que alguna cosa es fa moltes vegades, d’una manera freqüent i continuada.

> Nosaltres anem **sovint** al cinema.  
>  **Sovint** se’n va a passejar.
# Tard

Indica que una acció s’ha produït després del temps considerat oportú, i, també, a una hora molt avançada de la vesprada. S’oposa a **prompte.**

> Com que han arribat **tard,** s’han quedat sense pastís.  
> Ja és **tard:** són les nou.
# Adverbis d’afirmació i negació

Els adverbis d’afirmació i negació servixen per a assegurar que una cosa és certa, o falsa; per a acceptar, o negar, alguna cosa, o per a assentir o dissentir, respectivament.
# Fins

# LA PREPOSICIÓ *FINS*

# 1. Valor prepositiu

*a*) Introduïx la designació d’allò que és el terme on alguna cosa arriba sense ultrapassar-lo, sovint formant locucions prepositives amb altres preposicions que la seguixen, especialment la preposició *a*; i pot tindre un valor espacial, temporal i quantitatiu:

> Anirem **fins a** l’ermita.  
> He llegit **fins al** tercer capítol.  
> No pararé de caminar **fins a** trobar-lo.  
> No podré eixir **fins al** 20 de març.  
> La formació s’avaluarà **fins a** un màxim de quatre punts.

*b*) En proposicions en què és expressada l’abstenció, la impossibilitat, etc., de fer alguna cosa, indica el moment en què es passarà a fer-la o es podrà fer:

> No aniré **fins** que no acabe la faena.  
> No vindrà **fins** que tu no li ho demanes.

*c*) En expressions d’acomiadament, indica el moment en què es compta, s’espera, etc., retrobar-se amb la persona de la qual es pren comiat:

> **Fins** **a** la pròxima setmana.  
> **Fins** demà!  
> REMARCA: Amb valor espacial, la preposició **a** s’elidix en aquelles expressions que en altres contextos s’usen sense **a** (els adverbis demostratius **ací**, **aquí**, **allí** i **allà,** i les preposicions **arran** i **enfront**): *Va pujar **fins** ací*; *A* *Torrevella han vist com la neu arribava a quallar fins arran de mar;* *Arribaren **fins** enfront de l’església.* Amb valor temporal, també s’elidix la **a** en aquells casos que tampoc s’usaria en altres contextos, com amb els adverbis **ahir,** **demà**, **despús-demà**, **ara**, **enguany**, **aleshores**, **prompte**, **tard**, etc.; amb els noms dels dies de la setmana usats sense determinant; amb sintagmes preposicionals i amb oracions introduïdes per **que** o per **fa**: *No vindrà **fins***despús-demà; ***Fins** **prompte**!*; *No ens veurem **fins*** dilluns; *No tornarem a tindre vacances **fins** **d’ací dos mesos***; *No t’ho diré fins **que** n’estiga segur*; *No vaig saber res d’ella **fins** **fa poc***. Així mateix, per a evitar la confluència de dos *a*, la preposició **a** també es pot elidir seguida dels demostratius reforçats (**aquest**, **aqueix** i **aquell)**: *Vam córrer fins (**a**) aquell bosc*.

# 2. Valor adverbial

La forma **fins** també pot tindre un valor adverbial quan s’utilitza per a ponderar allò que es presenta com una cosa excepcional, sorprenent, etc., respecte al que s’afirma. Altres formes sinònimes són les locucions **fins i tot** i l’adverbi **àdhuc**.

> Vingueren tots, **fins** els seus nebots.  
> **Fins i tot** férem un pastís per a les postres.
# No

Este adverbi indica el caràcter negatiu d’una oració. Se situa immediatament davant del verb de l’oració o davant d’algun membre d’esta amb sentit negatiu.

> Els teus nebots encara **no** han arribat.  
> **No** me’ls envies per fax; millor si me’ls envies per correu.

Este adverbi pot equivaldre a tota una oració negativa.

> Has anat a veure ta mare? —**No.**  
> Vindràs amb nosaltres? —**No.**

L’adverbi **no** té valor expletiu (és a dir, no és necessari per al sentit de la frase) en oracions comparatives, en què la primera té un sentit afirmatiu i la segona està introduïda amb la conjunció **que.**

> Li agrada més anar a la muntanya que **no** a la platja.  
> Fa més traduccions en un dia que **no** en fas tu en tota una setmana.

Així mateix, quan els mots **cap**, **enlloc**, **mai**, **ningú**, **res**, **tampoc**; el grups començats per **ni**, o expressions com ara **en ma vida**, etc., figuren davant del verb en frases negatives, s’hi pot afegir l’adverbi **no** per a reforçar la negació.

> Cap de les respostes anteriors (**no**) és correcta.  
> Els gestors públics mai (**no**) poden vulnerar la llei.  
> Ni l’una ni l’altra (**no**) han vingut.  
> En ta vida (**no**) ho aconseguiràs!

També té valor expletiu en oracions temporals introduïdes per les locucions **abans que** i **fins que**.

> Avisa’ls, abans que **no** vinguen.  
> Fins que **no** ho acaben, no els pense pagar.
# Pas

Esta partícula negativa sempre apareix combinada amb l’adverbi **no** i pot usar-se en els casos següents:

*a*) En proposicions comparatives, per a reforçar el segon terme de la comparació:

> M’agrada més l’hivern que no **pas** l’estiu.  
> Fa més calor al menjador que no **pas** a l’habitació.

*b*) Darrere del verb, per a negar una suposició implícita:

> Porta’m demà els diners. —Demà no vindré **pas.**  
> Demà t’ho explicaré. —Ho sent, no ens veurem **pas**, demà!

*c*) Per a introduir una proposició construïda sense verb amb què es nega parcialment el contingut d’una enunciació precedent:

> Demà anirem al cinema? —No **pas** jo.  
> S’han d’estudiar tots els temes? —No **pas** tots.

*d*) Darrere del verb d’una oració interrogativa denotant probabilitat:

> No tens **pas** un bolígraf?  
> El gerro perd aigua: no està **pas** badat?

*e*) Darrere del verb amb què s’expressa la prohibició d’alguna cosa, tot donant a entendre que hi hauria una conseqüència desfavorable, un castic, etc.

> No ho tornes a fer **pas** mai, això!  
> No ho portes **pas!** Pensa en les conseqüències.
# Potser / pot ser

La forma **potser** és un adverbi de dubte que indica la possibilitat que es produïsca allò que es diu. Són locucions sinònimes **tal vegada** i **tal volta**. Este adverbi, i les locucions adverbials sinònimes, modifiquen un verb en indicatiu o condicional.

> **Potser** el vostre amic vindrà demà.  
> **Potser** demà farem una paella.  
> **Tal vegada** (= **potser**) seria millor que no parlares.
# Sí

Partícula equivalent a una proposició afirmativa que respon a una interrogació expressada o sobreentesa, repetint una afirmació feta anteriorment, anticipant-la.

> Vindrà el teu germà? —**Sí.**  
> Ell **sí** que és un bon metge.
# També

Amb este adverbi s’afirma la igualtat d’una cosa respecte d’una altra.

> Tots hem anat al tanatori, tu **també** hauries d’anar-hi.  
> Jo **també** m’he comprat el nou disc.
# Tampoc

En oracions negatives expressa la negació d’alguna cosa després d’haver-ne negada una altra, i quan se situa davant del verb pot anar reforçat amb l’adverbi no.

> Jo no soparé, però tu **tampoc.**  
>  Ell no l’ha vist i jo **tampoc** (**no**) l’he trobat.
# Les preposicions

Les preposicions són mots invariables que servixen per a establir un nexe entre un element sintàctic qualsevol i el seu complement. Hi ha dos classes de preposicions: **febles** i **fortes.**

**Preposicions febles**: Es pronuncien adherides a la paraula següent. A més, es pronuncien àtones. Per exemple: *Un plat de llentilles* (la preposició *de* s’adherix a *llentilles* i es pronuncia “dellentilles”). En són sis: **a**, **en**, **de**, **amb**, **per**, **per a**.  
**Preposicions fortes**: Tenen força per si soles. Es pronuncien separades. Per exemple: *iogurt sense sucre* (la preposició *sense* es pronuncia solta, independent de *sucre*). Són la resta de preposicions: **cap**, **contra**, **entre**, **fins**, **malgrat**, **segons**, **sense**, **cap a**, **fins a**, **des de...**
# Amb

# LA PREPOSICIÓ *AMB*

*a*) Expressa l’acompanyament (de persones o de coses):

> Vaig al cinema **amb** un company de classe.  
> Farem carn **amb** creïlles.

*b*) Indica la concurrència a una acció:

> El conferenciant va dialogar **amb** el públic.  
> Va lluitar **amb** l’enemic.

*c*) Expressa l’acord:

> Prendrà posició **amb** els uns i contra els altres.  
> En cas de conflicte, cal estar **amb** el bàndol que tinga la raó.

*d*) Introduïx l’instrument, el mitjà amb què es realitza l’acció:

> Talla el paper **amb** unes tisores.  
> Renta’t bé **amb** aigua i sabó.

*e*) Indica el vehicle de transport (equivalent a *en*):

> Anirem a Mallorca **amb** (= en) avió.  
> Sempre va a classe **amb** (= en) moto.

*f*) Expressa la manera com es realitza l’acció:

> Fa les coses **amb** molta tranquil·litat.  
> Ho afirma **amb** moltes reserves.

*g*) Introduïx el contacte entre persones o coses:

> Frega el marbre **amb** el drap.  
> El seu cotxe topà **amb** un arbre.

*h*) Indica la simultaneïtat i la causa alhora:

> **Amb** la primavera comencen les al·lèrgies.  
> Sempre té ganes d’eixir **amb** el bon temps.

*i*) Expressa addició:

> Estes caixes **amb** les d’ahir en fan 24.  
> **Amb** este nou quadre , la col·lecció consta de 180 retrats.

*j*) Denota referència:

> Era molt just **amb** els seus súbdits.  
> Este autor no estava d’acord **amb** el corrent literari del moment.

*k*) Indica la possessió o el contingut:

> Una casa **amb** cinc dormitoris.  
> Un gerro **amb** moltes flors.
# Contra

# LA PREPOSICIÓ *CONTRA*

*a*) Indica la direcció cap a la qual s’adreça alguna cosa fins a estar-hi en contacte:

> El vent batia **contra** els vidres.  
>  El cotxe va xocar **contra** l’arbre.

*b*) Expressa que una persona o cosa és posada en contacte amb alguna altra:

> L’escala recolzava **contra** la paret.  
>  L’home es recolzà **contra** l’arbre.

*c*) Indica que es fa una acció en sentit oposat a alguna cosa:

> Nadar **contra** el corrent.  
>  L’exèrcit marxava **contra** l’enemic.
# Des de

# LA PREPOSICIÓ *DES DE*

La preposició composta **des de** expressa relacions circumstancials de temps i de lloc que denoten punt de partida, sovint en correlació amb les preposicions **fins** i **fins a.** Cal tindre en compte que quan va seguida de la conjunció **que** s’elidix la preposició.

> **Des de** València fins a Castelló.
>
> **Des** que vaig parlar amb ell se sent millor.
# Durant

# LA PREPOSICIÓ *DURANT*

Indica que una acció ha succeït dins de l’espai de temps que dura una cosa:

> **Durant** estos tres anys, no he tingut ni un dia de vacacions.  
> **Durant** esta setmana, treballarem el tema dels verbs.
# Entre

# LA PREPOSICIÓ *ENTRE*

*a*) Fa referència a l’espai que separa dos persones o coses:

> Em vaig quedar **entre** la gent.  
> Passàrem **entre** estretes parets emblanquinades.

*b*) També expressa el temps que separa dos moments:

> **Entre** 1936 i 1939 va morir molta gent.  
> **Entre** maig i juny farem tots els exàmens.

*c*) Expressa un estat intermedi, de dos graus, rangs, estats, etc.:

> El gris és un color **entre** el negre i el blanc.  
> Comte és un títol **entre** marqués i vescomte.

*d*) Expressa que de l’un a l’altre hi ha una distància, una separació, una acció recíproca, una relació mútua:

> **Entre** els enamorats tot eren mirades tendres.  
> La venjança creixia **entre** els dos bàndols.

*e*) Introduïx la designació d’un conjunt de persones o coses en el nombre de les quals és comptat algú o alguna cosa, les quals es comparen en una distribució, difusió, etc. En una acció recíproca, indica els qui cooperen a l’acció comuna:

> **Entre** tanta gent no vaig poder trobar el teu cosí.  
> Es distingix **entre** els seus companys.
# Malgrat

# LA PREPOSICIÓ *MALGRAT*

Indica que alguna cosa es produïx sense que ho impedisca l’oposició d’algú o alguna cosa:

> **Malgrat** la malaltia, no perd les ganes de menjar.  
> Ella vindrà **malgrat** l’oposició de son pare.