# L’infinitiu i les oracions subordinades substantives

L’infinitiu (simple o compost) és considerat tradicionalment com un substantiu verbal, ja que pot constituir el nucli d’oracions subordinades amb pràcticament les mateixes funcions que un sintagma nominal:

> Li ha costat molt **prendre esta decisió**. *(Subjecte.)*
>
> Desitjaria **haver estudiat més**. *(Complement directe.)*
>
> Et penediràs **d’haver fet això**. *(Complement de règim.)*
>
> Tornaré a casa **després de sopar**. *(Complement circumstancial de temps.)*
>
> No t’oblides de les pastilles **per a dormir**. *(Complement del nom.)*
>
> Esta fruita és fàcil **de pelar**. *(Complement de l’adjectiu.)*

Alguns infinitius han adquirit plenament el valor d’un substantiu: admeten la flexió de nombre i l’ús d’especificadors (determinants o quantitatius), i són arreplegats com a noms en els diccionaris:

> **Els parlars** d’aquella comarca es troben molt diversificats.
>
> L’associació ha organitzat **un berenar** per als socis.
>
> Últimament he assistit a **alguns sopars** de la falla.
>
> Té **un somriure** molt bonic.
>
> Esta biblioteca és un temple **del saber.**

 En alguns casos, apareixen en locucions o frases fetes:

> Ho faré **en un obrir i tancar d’ulls**.

Este ús s’ha estés a casos en què l’infinitiu no està recollit com a substantiu en els diccionaris:

> **El despertar** de la consciència de classe es va produir de manera sobtada. *(Podria substituir-se per:* La consciència de classe va despertar de manera sobtada*.)*

No obstant, és preferible usar altres construccions (com hem vist en l’exemple anterior), sobretot quan existix un autèntic substantiu o quan pot intercalar-se un substantiu com *manera*, *tipus*...

> Em va deixar petrificat amb **la seua mirada** inquisidora. *(Millor que:* Em va deixar petrificat amb **el seu mirar** inquisidor*.)*
>
> **La seua manera de caminar** atreia l’atenció de tothom. *(Millor que:* **El seu caminar** atreia l’atenció de tothom*.)*

Fora d’estos casos, cal evitar la substantivació de l’infinitiu amb article quan este funciona com un autèntic verb:

> \* **El saber** la veritat sempre ens ajudarà a prendre la decisió correcta. *(Contràriament al cas anterior, ací* saber *funciona com a verb, ja que té un complement directe:* la veritat*. Seria correcte:* **Saber** la veritat sempre ens ajudarà a prendre la decisió correcta*, o bé:***El fet de saber** la veritat sempre ens ajudarà a prendre la decisió correcta*.)*
>
> \* Li ha costat molt **el prendre** esta decisió. *(Correcte:* Li ha costat molt **prendre** esta decisió*, o:*Li ha costat molt **el fet de prendre** esta decisió*.)*
>
> \* **L’haver estudiat** t’ajudarà molt en la vida. *(Correcte:* **Haver estudiat** t’ajudarà molt en la vida*, o bé:***El fet d’haver estudiat** t’ajudarà molt en la vida*.)*

No és correcte tampoc l’ús de l’article amb oracions subordinades substantives amb el verb en forma personal:

> **El que** haja anat a la universitat no li dona dret a parlar a la gent així. *(Correcte:* **Que** haja anat a la universitat no li dona dret a parlar a la gent així*, o bé:***El fet que** haja anat a la universitat no li dona dret a parlar a la gent així*.)*