gplsi/alia_gva_grammar huggingface dataset:
# GramaTIC

El gramaTIC és una guia de suport gramatical per a l’elaboració de documents que es troba en procés d’actualització permanent.   
El seu arbre de contingut inclou els apartats següents: Ortografia, Morfosintaxi, Doblets lingüístics, Majúscules i minúscules, Tipus de lletra, Signes de puntuació, Abreviacions, Tractaments, Toponímia, Criteris de traducció i Normes de citació.    
L’última actualització s’ha realitzat el mes de maig de 2024, coincidint amb l’aprovació i publicació dels nous Criteris lingüístics de l’Administració de la Generalitat, per l’Acord del Consell de 29 d’abril de 2024, en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana núm. 9840, de 02/05/2024.   
Quan necessiteu saber si el gramaTIC conté una paraula o una expressió determinada, feu servir el quadre de busca que hi ha en la part superior dreta d’esta pàgina.
# Ortografia

L’ortografia del valencià és el conjunt de normes ortogràfiques per les quals se’n regula l’escriptura.
# Els diftongs

# Concepte

S’anomena **diftong** el grup fònic que combina dins de la mateixa síl·laba una vocal qualsevol, que funciona com a nucli sil·làbic, i una **i** o una **u**, que funcionen com a semivocal o com a semiconsonant. La **i** i la **u** són semivocals quan es troben darrere de la vocal nuclear: *a**i**-re, ca**u**-re.* La **u** és semiconsonant quan, precedida per una *g* o una *q*, se situa davant de la vocal nuclear: *q**u**a-tre, llen-g**u**a. A més,* les vocals **i** i *u* també poden funcionar com a semiconsonants quan es troben a començament de mot seguides d’una vocal o bé entre dos vocals. En estos casos formen síl·laba amb la vocal següent:*iam-be, io-gurt; hie-na, hui; bo-ia, cre-ua.*

# Classificació

Segons la posició que ocupen la **i** i la **u** en relació a la vocal nuclear, els diftongs es classifiquen en **creixents** i **decreixents.**

Són **diftongs creixents** els formats per una semiconsonant precedida per una **g** o una **q**, i seguida de la vocal nuclear:

> **ua**g**ua**ny, q**ua**-tre      **üi**lin-g**üí**s-tic, o-bli-q**üi**-tat  
> **üe**q**üe**s-ti-ó, un-g**üe**nt**uo**q**uò**-rum, q**uo**-ta

Són **diftongs decreixents** els formats per una vocal nuclear seguida d’una semivocal:

> **ai ai**-re, m**ai                   au**c**au**-ré, p**au**  
> **ei**r**ei**-na, re-m**ei           eu**he-r**eu**, v**eu**-re  
> **ii**no-v**ii                          iu**es-t**iu**, v**iu**-re  
> **oi**b**oi**-ra, he-r**oi            ou**c**ou**-re, re-m**ou**  
> **ui**b**ui**t, c**ui**-na**uu**d**uu**, ll**uu**

La combinació de vocals **iu** no forma diftong en alguns mots d’origen culte, com ara *Màr**iu**s, nòn**iu**s, P**iu**s; aquàr**iu**m, càmb**iu**m, critèr**iu**m, harmòn**iu**m, íl**iu**m, ísqu**iu**m, mèd**iu**m, oíd**iu**m, òmn**iu**m, pandemòn**iu**m, pòd**iu**m, presíd**iu**m, simpòs**iu**m, solàr**iu**m, sudatòr**iu**m, terràr**iu**m, velàr**iu**m i vivàr**iu**m.*
# La síl·laba

# Conceptes generals

S’anomena **síl·laba** el conjunt de sons produït en una sola emissió fònica. La síl·laba es constituïx al voltant d’un nucli, que està format sempre per una vocal, de manera que esta és l’element imprescindible perquè hi haja síl·laba.

Segons el nombre de síl·labes, les paraules es classifiquen en **monosíl·labes**, si només tenen una síl·laba (*cas, vent)*, i **polisíl·labes**, si en tenen més d’una. Al seu torn, les paraules polisíl·labes poden ser **bisíl·labes**, si tenen dos síl·labes (*pin-zell, ro-ba)*; **trisíl·labes**, si en tenen tres (*hos-pi-tal, lli-bre-ter)*, i **tetrasíl·labes**, si en tenen quatre (*ar-qui-tec-te, ve-lo-ci-tat)*.

En les paraules polisíl·labes hi ha una síl·laba que es pronuncia amb més força que les altres, que rep el nom de **tònica***,* mentres que les altres s’anomenen **àtones**. Així, en la paraula *ca-mi-sa,* la síl·laba tònica és *-mi-,* i les àtones, *ca-* i *-sa.*

Els mots polisíl·labs, segons la posició que hi ocupa la síl·laba tònica, es classifiquen en **aguts**, quan la síl·laba tònica és l’última (*ar-**ròs**, pa-**per**)*; **plans**, quan la síl·laba tònica és la penúltima (*ci-**re**-ra, re-**tau**-le)*, i **esdrúixols**, quan la síl·laba tònica és l’antepenúltima (***èx**-ta-si, **mò**-mi-a)*.

# La separació sil·làbica

La separació sil·làbica de les paraules, necessària a efectes prosòdics i ortogràfics, seguix les normes següents:

*a*) S’han de separar els dígrafs o lletres compostes següents:

> **rr** *ca**r**-**r**er***tl** *ve**t**-**l**a*  
> **ss** *pa**s**-**s**ar***tll** *ro**t**-**ll**o*  
> **sc** *e**s**-**c**e-na* **tm** *se**t**-**m**anal*  
> **l·l** *vi**l**-**l**a***tn** *co**t**-**n**a*  
> **tj** *ju**t**-**j**at* **tz** *se**t**-**z**e*  
> **tg** *fe**t**-**g**e***mm** *i**m**-**m**ers*  
> **tx** *pi**t**-**x**er***nn** *i**n**-**n**ocent*

*b*) No s’han de separar mai els dígrafs o lletres compostes següents:

> **gu** *an-ti-**gu**i-tat***ny** *pe-**ny**a*  
> **qu** *pi-**qu**et***ig***ba-te**ig***  
> **ll** *pe-**ll**e-ter*

*c*) S’han de separar els elements que integren una paraula composta:

> ***ad**-herir* i no ***a**-dherir*  
> ***ben**-estar* » ***be**-nestar*  
> ***des**-encolar* » ***de**-sencolar*  
> ***en**-aiguar* » ***e**-naiguar*  
> ***in**-expert* » ***i**-nexpert*  
> ***mil**-homes* » ***mi**-lhomes*  
> ***vos**-altres* » ***vo**-saltres*

*d*) No s’ha de deixar cap lletra sola a final o a començament de ratlla:

> ***d’a**-legria* i no ***d**’-alegria*  
> ***l’à-**nec* » ***l’-**ànec*  
> ***apren**-dre* » ***a**-prendre*  
> *histò-**ria*** » *històri-**a***

#
# Les lletres

Les lletres són els signes gràfics que representen cada un dels sons d’una llengua.
# El dígraf ny

El fonema palatal nasal es representa mitjançant el dígraf **ny:**

> ***ny**o**ny**a, a**ny**ell, pi**ny**a, codo**ny**.*
# La representació del fonema /g/: les grafies g i gu

El fonema velar oclusiu sonor /g/ es pot representar per mitjà de les grafies **g** i **gu**, segons les normes següents:

*a*) Es representa amb **g** davant de les vocals **a**, **o**, **u**, o quan va seguida de les consonants líquides **l** o **r**:

> ***g**aratge, va**g**a, **g**overn, co**g**ombre; **g**uardó, **g**ust; **g**lop, cin**g**le; **g**roc, a**g**re.*

*b*) Es representa amb **gu** davant de les vocals **e**, **i**:

> ***gu**erra, ce**gu**etat; **gu**itarra, se**gu**ir.*
# La representació del fonema /z/: les grafies s i z

El fonema alveolar fricatiu sonor /z/ es representa per mitjà de les grafies **z** o **s**, segons les normes següents:

*a*) S’escriu **z** a principi de mot i entre consonant i vocal:

> ***z**ebra, **z**inc, **z**ona, **z**ulu; al**z**inar, aran**z**elari, don**z**ell, esmor**z**ar.*

EXCEPCIONS: S’escriuen amb **s** els derivats i compostos de **fons, dins** i **trans:**

> *enfon**s**ar, endin**s**ar, tran**s**acció, tran**s**igir, tran**s**istor i tran**s**itable.*

*b*) S’escriu **s** entre vocals:

> *belle**s**a, co**s**a, revi**s**ió, u**s**os.*

EXCEPCIONS: Es representa amb **z** en posició intervocàlica en els casos següents:

* En un grup de paraules procedents del grec: *ama**z**ona, a**z**alea, à**z**im, a**z**imut, a**z**ot, bi**z**antí, cori**z**a, esqui**z**ofrènic, o**z**ó, pie**z**òmetre, topa**z**i, trape**z**i.*
* En els compostos de **rizo-**, **-zoic**, **-zou**, **-zoide**: *ri**z**omorf, ri**z**otònic; meso**z**oic, paleo**z**oic; esporo**z**ous, proto**z**ou; espermato**z**oide, trape**z**oide.*
* En alguns mots com ara *A**z**aries, E**z**equiel, Na**z**ari, na**z**isme.*
# La grafia h

La grafia **h** és muda. S’escriu, per raons etimològiques, en una sèrie de mots com ara:

> ***h**armonia, **h**erba, **h**ivern, **h**ort; ad**h**erent, a**h**ir, sub**h**asta, subtra**h**end.*

REMARCA: En algunes interjeccions la **h** pot tindre un valor aspirat /h/:

> *e**h**em, **h**a, **h**em.*
# La grafia x

# La representació del fonema palatal fricatiu sord

El fonema palatal fricatiu sord es representa amb la grafia **x,** d’acord amb les normes següents:

*a*) A principi de paraula en alguns topònims i antropònims, com ara ***X**àtiva, **X**eresa, **X**úquer, **X**avier*, i en algunes paraules com ara ***x**aloc, **x**àrcia, **x**arop, **x**enó, **x**enòfob, **x**enofòbia, **x**eringa, **x**erografia, **x**erpa, **x**ilòfon, **x**imenera...*

*b*) Darrere de **i** o **u**: *ai**x**eta, ai**x**ò, brui**x**ot, coi**x**í, calai**x**, dibui**x**; disbau**x**a, rau**x**a.*

# La representació del grup fonemàtic /ks/

El grup fonemàtic /ks/ es representa amb la grafia **x** en les següents posicions:

*a*) Entre vocals: *fi**x**ar, lu**x**úria, mà**x**im, se**x**ual.*

*b*) Entre vocal i consonant sorda: *ambide**x**tre, e**x**cedent, e**x**plosió, e**x**tens.*

*c*) A fi de mot darrere de vocal: *anne**x**, apèndi**x**, índe**x**, prefi**x**.*

*d*) A fi de mot darrere de consonant en certs mots: *esfin**x**, larin**x*** i *lin**x**.*

# La representació del grup fonemàtic /gz/

El grup fonemàtic /gz/ es produïx per sonorització de /ks/ en els grups inicials **ex-** i **inex-** seguits de vocal, **h**o consonant sonora.

*a*) Davant de vocal: *e**x**agerar, e**x**ercici, e**x**istir, e**x**òtic.*

*b*) Davant de **h** seguida de vocal: *e**x**halar, e**x**haurir, e**x**hibició, e**x**hilarant, e**x**hortar, e**x**humar* i *ine**x**haurible.*

*c*) Davant de consonant sonora: *e**x**diputat, e**x**governador, e**x**jugador, e**x**mandatari.*
# Les grafies b i p en posició final

En posició final de síl·laba i de mot, s’han d’utilitzar les grafies **b** i **p** d’acord amb les normes següents:

*a*) A principi de paraula s’escriuen amb **b** les síl·labes **ab-**, **abs-**, **ob-**, **obs-**, **sub-**, **subs-**:

> *a**b**sent, a**b**stindre’s, o**b**cecació, o**b**stacle, su**b**classe, su**b**stantiu.*

EXCEPCIONS: *a**p**nea, a**p**te, a**p**titud, o**p**tar, o**p**ció, ò**p**tica, ò**p**tim, o**p**tometria* i *o**p**trònica.*

*b*) A principi de paraula s’escriu amb **p** la síl·laba **cap-**:

> ***cap**blanc, **cap**çal, **cap**davanter, **cap**pont.*

EXCEPCIONS: *ca**b**dal, ca**b**dell* i *ca**b**dill.*

*c*) En posició medial s’escriu **p** davant de les grafies **c**, **s**, **n** i **t**: *egi**p**ci, à**p**side, hi**p**nòtic, re**p**te;* i **b** davant de **d***: co**b**dícia, he**b**domadari, moli**b**dé, ra**b**dologia.*

EXCEPCIONS: *dissa**b**te, du**b**te* i *so**b**te.*

*d*) En paraules agudes en què el fonema /p/ està precedit de vocal, s’escriu normalment **p**: *antílo**p**, ce**p**, galo**p**, gru**p**.*

EXCEPCIONS: S’escriuen amb **b** els substantius *ado**b**, alju**b**, baoba**b**, bínu**b**, bo**b**, bub-bu**b**, ca**b***(‘mena de carro’), *cari**b**, clu**b**, co**b**, cu**b**, efe**b**, ence**b**, esno**b**, gàli**b**, íncu**b**, naba**b**,* *pu**b**, tu**b**, videoclu**b**, zub-zu**b**.*

*e*) En paraules agudes en què el fonema /p/ està precedit d’una altra consonant o en les planes quan va precedit de vocal, s’escriu **b** o **p** segons la grafia que presenten els derivats:

> cal**b** < cal**b**esa  
> destor**b** < destor**b**ar  
> àra**b** < ara**b**esc  
> xenòfo**b** < xenofò**b**ia

Però:

> cam**p** < cam**p**erol  
> llam**p** < llam**p**ec  
> ametro**p** < ametro**p**ia  
> pòli**p** < poli**p**er
# Les grafies b i v

Pel que fa a l’ortografia de la **b** i la **v**, cal tindre en compte les normes següents:

# 1. S’escriu *b*:

*a*) Davant de **l** i **r**:

> ***b**leda, **b**loc, o**b**ligació, po**b**le; **b**ressol, **b**romera, mar**b**re, po**b**resa.*

*b*) Darrere de **m**:

> *am**b**ient, em**b**otit, sím**b**ol, tom**b**a.*

EXCEPCIONS: Alguns mots formats amb prefixos acabats en **m**, com ara *centum**v**ir, circum**v**al·lació, circum**v**eí, circum**v**olució, duum**v**ir, septem**v**ir, tram**v**ia i trium**v**ir.*

*c*) En aquells mots en què alterna amb **p** en paraules de la mateixa família: *ca**b**ut* (ca**p**), *cu**b**eta* (cu**p**), *llo**b**ató* (llo**p**), *sa**b**er* (sa**p**).

# 2. S’escriu *v*:

*a*) Darrere de **n**:

> *can**v**iar, con**v**indre, con**v**ertir, in**v**ent.*

*b*) En aquells mots en què alterna amb **u** en paraules de la mateixa família:

> *bla**v**a* (bla**u**), *escri**v**iu* (escri**u**re), *here**v**a* (here**u**), *to**v**a* (to**u**).

*c*) En les desinències de l’imperfet d’indicatiu de la primera conjugació **-ava**, **-aves**, **-ava**, **-àvem**, **-àveu**, **-aven**:

> *canta**v**a, canta**v**es, canta**v**a, cantà**v**em, cantà**v**eu, canta**v**en.*
# Les grafies d i t en posició final

En posició final de síl·laba o de mot, s’utilitzen les grafies **d** i **t** segons les normes següents:

*a*) S’escriu amb **d** la consonant final de la síl·laba **ad-** seguida de consonant en posició inicial de mot:

> *a**d**dició, a**d**judicar, a**d**missió, **a**dvers.*

EXCEPCIONS: *a**t**lant, a**t**làntic, a**t**les, a**t**leta* i *a**t**mosfera.*

*b*) En mots aguts en què el fonema /t/ està precedit de vocal, s’escriu generalment **t**:

> *bla**t**, lle**t**, humi**t**, bruixo**t**, pelu**t**.*

EXCEPCIONS: S’escriuen amb **d:**  
Alguns mots cultes com ara *àci**d**, alcai**d**, aldehi**d**, almu**d**, anhídri**d**, centígra**d**, flui**d**, fre**d**, retrògra**d**, su**d**.*  
Alguns noms propis com ara *Alfre**d**, Conra**d**, Davi**d**, Madri**d**, Sigfri**d*** i *Valladoli**d**.*  
Els mots femenins formats amb les terminacions cultes **-etud** i **-itud**: *gratitu**d**, magnitu**d**, mansuetu**d**, quietu**d**, sol·licitu**d**.*Atenció, però, a la paraula *virtut*, que no forma part d’este grup.

*c*) En paraules agudes en què el fonema /t/ està precedit d’una altra consonant o en les paraules planes quan va precedit de vocal, s’escriu **d** o **t** segons la grafia que presenten els derivats:

> rotun**d** < rotun**d**itat  
> ver**d** < ver**d**ós  
> àlgi**d** < algi**d**esa  
> estúpi**d** < estupi**d**esa

Però:

> asfal**t** < asfal**t**ar  
> for**t** < for**t**or  
> crèdi**t** < credi**t**or  
> congèni**t** < congèni**t**a
# Les grafies m, n i mp

A fi de síl·laba, s’utilitzen les grafies **m, n** o **mp** segons les normes següents:

# 1. S’escriu *m*:

*a*) Davant de **b**, **p** i **m**:

> *a**m**biciós, bo**m**ba, e**m**bastar, sí**m**bol; ca**m**perol, co**m**prar, irro**m**pre, o**m**plir; co**m**moure, e**m**midonar, i**m**mediat, i**m**migrar.*

EXCEPCIONS: S’escriuen amb **n** els compostos *be**n**mereixent, be**n**parlat, be**n**pensant, e**n**mig, entor**n**peu, gra**n**ment, hor**n**blenda, lumpe**n**proletariat* i *ta**n**mateix.*

*b*) Davant de **f**:

> *a**m**fiteatre, à**m**fora, circu**m**ferència, ni**m**fa, trio**m**f.*

EXCEPCIONS: La **n** es manté en els casos següents:

* Darrere del prefix **con-**: *co**n**fecció, co**n**federació, co**n**fiar, co**n**formar.*
* Darrere del prefix **en-**: *e**n**faenat, e**n**focar, e**n**front, e**n**fundar.*
* Darrere del prefix **in-**: *i**n**fant, i**n**feliç, i**n**fidel, i**n**flació.*
* En els mots *an**f**ós, ben**f**actor, ben**f**er, fa**n**fara, fa**n**fàrria, fa**n**farró, go**n**fanó, sempre**n**flor* i *u**n**flar.*

# 2. S’escriu *n*:

Davant de **v**:

> *co**n**vent, e**n**vestir, mi**n**var, reca**n**vi.*

EXCEPCIONS: Els compostos com *centu**m**vir, circu**m**val·lació, circu**m**veí, circu**m**volució, duu**m**vir, septe**m**vir, tra**m**via* i *triu**m**vir.*

L’aplec **mp** es conserva per raons etimològiques en una sèrie de mots com ara *assu**mp**ció, assu**mp**te, ate**mp**tar, co**mp**te, exe**mp**ció, irrede**mp**t, pere**mp**tori, presu**mp**ció, pro**mp**te, rede**mp**ció, sí**mp**toma, te**mp**s, te**mp**tar, transsu**mp**te.*

Cal no confondre els mots que contenen el grup **mp** amb els que no inclouen este grup: s’escriuen amb **n** els mots *co**n**te* (‘narració’), *co**n**tar* (‘narrar’), *empe**n**ta* o *espe**n**ta* (d’*empényer* o *espentar*), *pe**n**sar...*; i s’escriuen amb **m** *co**m**te* (‘noble’), *impre**m**ta, fe**m**ta, empre**m**ta* (‘senyal, petjada’), *pre**m**sa, Sa**m**só, so**m**riure...* Tenen el nexe ***mn*** els mots *alu**mn**e, a**mn**istia, colu**mn**a, da**mn**ar, gi**mn**àstica, o**mn**ipotent, sole**mn**e, so**mn**i...*
# Les grafies r i rr

> El fonema alveolar vibrant pot ser múltiple o simple: *mi**rr**a/mi**r**a.* El simple es representa sempre mitjançant la grafia **r**; el múltiple pot ser representat mitjançant les grafies **r** o **rr**, segons les normes següents:
>
> # 1. S’escriu *r*:
>
> *a*) A començament de mot:
>
> > ***r**abosa, **r**eblanir, **r**itual, **r**ossinyol.*
>
> *b*) Obrint síl·laba, quan l’anterior acaba en consonant:
>
> > *con**r**ear, en**r**ere, En**r**ic, fol**r**ar.*
>
> *c*) Entre vocals en mots prefixats aglutinats amb el segon formant començat per **r** per la formació d’un mot derivat o compost, i es pronuncia vibrant múltiple: *anti**r**àbic, contra**r**eforma, extra**r**adi, infra**r**oig, mono**r**ail, pre**r**omà, pro**r**ús, vice**r**ector*.
>
> Esta indicació és vàlida per als compostos cultes, ja que en el cas dels compostos del lèxic patrimonial quan el primer formant acaba en vocal i el segon comença amb **r**, se separen amb un guionet: *busca-**r**aons, de soca-**r**el, Riba-**r**oja*, etc.
>
>
>
> EXCEPCIONS: S’escriuen amb **rr**:
>
> * Alguns mots prefixats ja formats en llatí, com: *bi**rr**em, co**rr**egir, pre**rr**ogativa, pro**rr**ata, pro**rr**ompre, vi**rr**ei*, i els compostos manllevats *aigua**rr**às, banca**rr**ota, xafa**rr**anxo*.
> * Les paraules formades amb els prefixos **a-** (amb valor privatiu) o **cor-** (variant de **con-**): *a**rr**ítmia, a**rr**assar, co**rr**eferent, co**rr**eligionari*.
> * La paraula **erradicar**, així com els seus derivats.
> * Els compostos formats amb els radicals d’origen grec **raqui(o)-, reo-, rin(o), rinco, riz(o)** i **rod(o)-**: *cefalo**rr**aquidi, oto**rr**inolaringòleg, cata**rr**í, ornito**rr**inc, mico**rr**iza, cino**rr**òdon*.
> * Els compostos formats amb la terminació **-ràfia**: *neo**rr**àfia.*
> * Formes que deriven de locucions, com ara *ano**rr**ear* i *a**rr**eveure*.
>
> # 2. S’escriu *rr*:
>
> Entre vocals:
>
> > *ba**rr**anc, esque**rr**a, na**rr**ació, te**rr**a.*
# Les grafies x, tx i ig

El fonema palatal africat sord pot ser representat amb les grafies **x**, **tx** o **ig***.*

# 1. A començament de paraula s’escriu *x*:

> ***x**afar, **x**ec, **x**iquet, **x**ocar.*

EXCEPCIONS: En posició inicial de mot també pot ser representat amb **tx:**

* En certs topònims i gentilicis, com ara ***Tx**ad, **tx**adià, **tx**adocamític, **tx**ec, **tx**eremís, **tx**erkés* i ***tx**etxé.*
* En alguns cognoms estrangers transcrits, com ara ***Tx**aikovski, **Tx**ebixev* i ***Tx**ékhov.*
* En uns pocs mots provinents d’altres llengües, com ara ***tx**alaparta, **tx**apela*i ***tx**istu.*

# 2. Entre vocals s’escriu sempre *tx*:

> *cau**tx**ú, clò**tx**ina, fa**tx**a, pi**tx**er.*

# 3. Darrere de consonant s’escriu *x*:

> *an**x**ova, per**x**a, pon**x**, roman**x**.*

EXCEPCIONS: En algunes paraules procedents d’altres llengües pot aparéixer el dígraf **tx** entre consonant i vocal: *kur**tx**atovi*, *txib**tx**a, Khruix**tx**ov.*

# *d*) A final de paraula darrere de vocal, s’escriu *tx* si els derivats s’escriuen amb *tx**,* i *ig* si s’escriuen amb *j*/*g*o *tj*/*tg*:

> capri**tx** < encapri**tx**ar  
> cartu**tx** < cartu**tx**era  
> empa**tx** < empa**tx**ar  
> escabe**tx** < escabe**tx**ar

Però:

> assa**ig** < assa**j**ar, assa**g**en  
> bate**ig** < bate**j**ar, bate**g**em  
> des**ig** < desi**tj**ar, desi**tg**eu  
> lle**ig** < lle**tj**a, lle**tg**esa
# El dígraf tz

El dígraf **tz**representa habitualment el grup fonemàtic alveolar africat sonor /dz/. Els mots més usuals en què apareix este dígraf són:

# *a*) Alguns numerals:

> *do**tz**e, tre**tz**e, se**tz**e.*

# *b*) Mots com ara:

> *agu**tz**il, ala**tz**à, algu**tz**ir, assu**tz**ena, a**tz**abeja, a**tz**agaia, a**tz**ar, a**tz**avara, a**tz**eituní, a**tz**embla, a**tz**enetí, a**tz**erola, a**tz**iac, a**tz**ucac, a**tz**ur, a**tz**uvià, ba**tz**ac, ba**tz**oles, be**tz**a, be**tz**ef, be**tz**ol, bi**tz**ac, bo**tz**ina, bu**tz**a, esbo**tz**ar, e**tz**ibar, ga**tz**ara, ga**tz**oll, ga**tz**oneta, go**tz**o, gui**tz**a, her**tz**ià, hori**tz**ó, lapislà**tz**uli, la**tz**urita, llà**tz**er, maga**tz**em, me**tz**ina, pu**tz**olana, rà**tz**ia, su**tz**e, terra**tz**o.*

# *c*) Els verbs formats amb el sufix *-itzar* (i els derivats *-itzador*, *-ització*, *-itzable*):

> *agudi**tz**ar, caracteri**tz**ar, formali**tz**ar, populari**tz**ar.*

REMARCA: En els mots d’este últim apartat, la grafia **tz**es pronuncia habitualment com a alveolar fricativa sonora /z/.
# L’accentuació

# Normes generals

L’accent gràfic és el signe escrit sobre una lletra vocal amb el qual s’indica la síl·laba tònica de la paraula. En valencià hi ha dos classes d’accent gràfic: l’**agut** (´), que es col·loca sobre les vocals **i** (*cam**í**),***u** (***ú**til),***e tancada** (*esgl**é**sia)* i **o tancada** (*c**ó**rrer),* i el **greu** (`), que es posa sobre la **a** (*all**à**),* la **e oberta** (*mod**è**stia)* i la **o oberta** (*hist**ò**ria).*

S’accentuen gràficament les paraules següents:

*a*) Les agudes acabades en **a**, **e**, **i**, **o**, **u**; **as**, **es**, **is**, **os**, **us**; **en**, **in**:

> *germ**à**, tornar**é,** Novetl**è**, all**í**, cant**ó**, aix**ò**, tab**ú**; env**à**s, burg**é**s, av**í**s, calm**ó**s, arr**ò**s, ab**ú**s; ent**é**n, Berl**í**n.*

*b*) Les planes que no acaben en cap de les dotze terminacions indicades en l’apartat anterior:

> *ex**à**mens, c**é**rvol, tel**è**fon, pr**í**ncep, conc**ó**rrer, r**ò**nec, r**ú**stic.*

*c*) Totes les esdrúixoles:

> *ll**à**grima, esgl**é**sia, ci**è**ncia, pen**í**nsula, f**ó**rmula, col**ò**nia, m**ú**sica.*

REMARCA: L’accent també es fa servir per a indicar que la **u** precedida d’una **g** no forma diftong amb la vocal següent:

> *ag**ú**e, g**ú**a, ing**ú**ix.*

# L’accentuació diacrítica

L’accent també s’utilitza per a distingir homònims que tenen diferent significat. Este tipus d’accentuació s’anomena **accentuació diacrítica**. La llista de mots que porten accent diacrític es reduïx a quinze monosíl·labs d’us freqüent: **bé***,* **déu***,* **és***,* **mà***,* **més***,* **món***,* **pèl***,* **què***,* **sé***,* **sí***,* **sòl***,* **són***,* **té***,* **ús***,* **vós**.

REMARCA: Conserven l’accent en plural els sis mots següents: *b**é**ns, d**é**us, p**è**ls, qu**è**s, s**í**s i s**ò**ls*, però no *mans* ni *mons*.

EXCEPCIÓ: No s’aplica l’accent diacrític en els compostos ni en els derivats d’estes paraules, llevat que la paraula composta tinga com a primer component un mot que haja de dur l’accent diacrític i, pel fet d’anar accentuat, s’haja de separar amb un guionet del segon component (*mà-llarg*, *pèl-blanc*):

> *ad**e**u, mareded**e**u, pregad**e**u, red**e**u, semid**e**u; rodam**o**n; contrap**e**l, rep**e**l; litos**ò**l, ress**o**l i subs**o**l.*
# Bé / be

S’escriu amb accent, **bé**, l’adverbi que significa ‘de bona manera’, i també el nom, amb diferents accepcions relacionades amb la perfecció, el patrimoni i els mitjans obtinguts del treball (en estos casos amb la forma de plural **béns)**:

> Ho ha fet molt **bé**.  
> Ella sempre torna bé per mal.

I s’escriu sense accent, **be**, quan significa ‘ovella; lletra’:

> Carn de **be**.  
> S’escriu amb **be** de *bou*.
# Déu / deu

S’escriu amb accent, **déu** (i la forma de plural **déus**), quan significa ‘ésser sobrehumà’:

> Els romans creien en molts **déus**.

I s’escriu sense accent, **deu** (i la forma de plural **deus**), quan significa ‘numeral’, ‘font’, o és una forma del verb *deure*:

> Vine a casa a les **deu** del matí.  
> Ella és la **deu** de la meua inspiració.  
> Em **deu** diners.
# És / es

S’escriu amb accent, **és**, quan és la tercera persona del singular del present d'indicatiu del verb **ser**:

> El meu germà **és** metge.

I s’escriu sense accent, **es**, quan és el pronom:

> Estes coses **es** fan de seguida.
# Mà / ma

S’escriu amb accent, **mà**, quan significa ‘extremitat del braç’:

> Agarra-li la **mà** i ajuda’l a pujar la costera.

Però el plural no s’accentua: *mans*.

I s’escriu sense accent, **ma**, quan és un adjectiu possessiu:

> **Ma** mare ja es troba millor.
# Més / mes

S’escriu amb accent, **més**, quan es tracta d’un adverbi o d’un adjectiu quantitatiu:

> No en vull **més**.

I s’escriu sense accent, **mes**, quan fa referència a una de les dotze parts en què es dividix l’any:

> El **mes** d’agost anirem al poble.
# Món / mon

S’escriu amb accent, **món**, quan significa ‘univers’:

> Al **món** hi ha éssers vius.

Però el plural no s’accentua: *mons*.

I s’escriu sense accent, **mon**, quan es tracta d’un possessiu:

> **Mon** pare se n’ha anat a París.
# Pèl / pel

S’escriu amb accent, **pèl** (i la forma de plural **pèls**), quan significa ‘filament o conjunt de filaments que creixen a la pell’:

> Un animal de **pèl** blanc.

I s’escriu sense accent, **pel** (i la forma de plural **pels**), quan es tracta de la contracció de la preposició **per** i l’article **el**:

> Passarem **pel** pont.
# Què / que

S’escriu amb accent, **què**, quan es tracta d’un pronom interrogatiu o d’un relatiu precedit de preposició:

> **Què** vols?  
>  La casa de **què** et vaig parlar està en venda.

I s’escriu sense accent, **que**, quan es tracta d’un relatiu no precedit de preposició o d’una conjunció:

> El xiquet **que** passa pel carrer és amic meu.  
>  No vull **que** ho faces.
# Sé / se

S’escriu amb accent, **sé**, quan és la tercera persona del present d’indicatiu del verb **saber**:

> No ho **sé.**

I s’escriu sense accent, **se**, quan és un pronom feble:

> No **se** sap res.
# Sí / si

S’escriu amb accent, **sí** (i la forma de plural **sís**), quan és un adverbi d’afirmació, o la mateixa paraula substantivada:

> **Sí** que en vull un tros.  
> Ja li ha donat el **sí**.

I s’escriu sense accent, **si**, quan és una conjunció condicional o un pronom reflexiu, o quan significa ‘cavitat’ i ‘pit’ (tots dos amb la forma de plural **sins**) o ‘nota musical’ (amb la forma de plural **sis**):

> **Si** vols, anirem al mercat.  
> Ell sempre parla de **si** mateix.  
> Es refugià al **si** de la muntanya.  
> Porta els diners al **si**.  
> Una obra en **si** menor.
# Sòl / sol

S’escriu amb accent, **sòl** (i la forma de plural **sòls**), quan significa ‘pis’, ‘terra’:

> Tinc una casa amb pocs metres de **sòl**.

I s’escriu sense accent, **sol** (i la forma de plural **sols**), quan significa ‘astre’, ‘nota musical’ o ‘sense companyia’:

> Ja ha eixit el **sol**.  
> Canta en clau de **sol**.  
> Demà estaré **sol**.
# Són / son

S’escriu amb accent, **són**, quan és la tercera persona de plural del present d’indicatiu del verb **ser**:

> Aquells que ens han saludat des del cotxe blau **són** els meus cosins.

I s’escriu sense accent, **son**, quan és un possessiu o quan significa tant ‘acte de dormir’ com ‘ganes de dormir’:

> **Son** pare és músic.  
> No el despertes, que té un **son** molt profund.  
> Tinc molta **son**.
# Té / te

S’escriu amb accent, **té**, quan és la tercera persona de singular del present d’indicatiu del verb **tindre**:

> **Té** una empresa molt important.

I s’escriu sense accent, **te**, quan és un pronom feble o quan fa referència a una planta originària de l’Extrem Orient, o a la infusió que s’obté d’esta mateixa planta, o al nom de la lletra:

> La pel·lícula, no **te** la vaig contar tota.  
> Els anglesos prenen **te.**  
> En esta paraula falta una **te.**
# Ús / us

S’escriu amb accent, **ús**, quan significa ‘acció de fer servir una cosa’:

> Fer **ús** de la raó.

I s’escriu sense accent, **us**, quan és un pronom feble:

> Ara **us** portarem tres caixes de taronges.
# Vós / vos

S’escriu amb accent, **vós**, quan es tracta del pronom personal fort:

> Beneita sou **vós** entre totes les dones.

I s’escriu sense accent, **vos**, quan es tracta del pronom personal feble:

> Emporteu-**vos** les revistes.
# La dièresi

La dièresi (¨) és un signe gràfic que es col·loca exclusivament sobre la **i** i la **u** amb les funcions següents:

*a*) Per a indicar que la **u** dels grups **gue**, **gui**, **que**, **qui** no és muda:

> *se**güe**nt, ambi**güi**tat; a**qüe**ducte, terra**qüi**.*



Cal tindre en compte que la u dels grups *gua*, *guo*, *qua* i *quo* es pronuncia sempre i, per tant, no du mai dièresi.

*b*) Per a indicar que la **i** i la **u** no formen diftong decreixent amb la vocal anterior:

> *flu**ï**desa, o**ï**m, ra**ï**m, ve**ï**na, xi**ï**ta; di**ü**rn, Ra**ü**l, Se**ü**l, ta**ü**t.*

*c*) Per a indicar que la **i** en posició intervocàlica es pronuncia com a vocal sil·làbica, és a dir, no forma diftong amb la vocal anterior ni funciona com a semiconsonant respecte a la vocal posterior:

> *agra**ï**a, bene**ï**en, redu**ï**es, tradu**ï**en.*

d) Els cultisme derivats acabats amb els sufixos **-itat**, **-itzar**, etc:

> arcaic però arca**ïtzant**  
> déu » de**ïtat**, de**ïficar**  
> europeu » europe**ïtzant**  
> fluid » flu**ïdesa**  
> heroi » hero**ïcitat**  
> laic » la**ïcitat**

EXCEPCIÓ: Els mots derivats amb **-al**: *helicoidal*, *laical*, *romboidal*, llevat de *pro**ï**smal* i *veïnal*.

Així mateix, no porten dièresi:

*a*) Els mots que, segons les normes d’accentuació, han de dur accent:

> agra**ï**en però agra**í**em  
> Llu**ï**sa » Llu**í**s  
> pa**ï**sos » pa**í**s  
> ro**ï**na » ro**í**

*b*) Els mots que presenten els sufixos **-isme**, **-ista**:

> *arca**isme**, ate**isme**; altru**ista**, atene**ista**.*

REMARCA: Els mots *llu**ï**sme* i *pro**ï**sme* sí que porten dièresi, perquè la terminació **-isme** no és en estos casos un sufix.

*c*) Els infinitius, els gerundis, els futurs i els condicionals dels verbs acabats en vocal més **-ir**:

> *agra****i****r, agra**i**nt, agra**i**ré, agra**i**ria; bene**i**r, bene**i**nt, bene**i**ré, bene**i**ria; o**i**r, o**i**nt, o**i**ré, o**i**ria; llu**i**r, llu**i**nt, llu**i**ré, llu**i**ria.*

*d*) Les paraules començades amb els prefixos següents:

> **al·lo-** al·lo**i**mmunització  
> **anti-** anti**i**nflamatori  
> **auto-** auto**i**nducció  
> **bi-** bi**u**nívoc  
> **bio-** bio**i**ndicador  
> **co-** co**i**ncidència  
> **contra-** contra**i**ndicació  
> **gastro-** gastro**i**ntestinal  
> **intra-** intra**u**terí  
> **macro-** macro**i**nstrucció  
> **micro-** micro**i**nformàtica  
> **neo-** neo**i**mpressionisme  
> **poli-** poli**u**retà  
> **primo-** primo**i**nfecció  
> **quasi-** quasi**u**sdefruit  
> **radio-** radio**i**sòtop  
> **re-** re**u**nió  
> **semi-** semi**u**ncial  
> **tele-** tele**i**mpressor  
> **termo-** termo**i**ònic

EXCEPCIONS: *Re**ü**ll* i les formes del verb *reeixir:*

> *re**ï**sc, re**ï**x, re**ï**sca, re**ï**sques, re**ï**squen.*
# Morfosintaxi

La morfosintaxi és la part de la gramàtica que s’encarrega d’estudiar tant les formes de les paraules com les relacions entre elles.

*Morfosintaxi* és una paraula composta per *morfologia* i *sintaxi*. *Morfologia* ve del grec ‘morphé’, que vol dir “forma”, i de ‘lógos’, que significa “estudi” o “tractat”. Per la seua part, sintaxi, que també ve del grec, significa “orde” o “disposició”.

Si bé són dos disciplines que poden estudiar-se per separat, la morfosintaxi ens ajuda a estudiar en conjunt tant la forma com la funció de les paraules per a aconseguir una comprensió més àmplia del llenguatge.

Per tant, la morfosintaxi és fonamental per a comprendre com s’estructuren les paraules i les oracions en una frase. La correcta aplicació de les regles de morfosintaxi ens permet comunicar-nos de manera clara i coherent, evitant confusions i malentesos en el nostre missatge.
# La formació del femení i del plural

Fem servir els noms (que també anomenem substantius) per a designar persones, animals, coses, elements i idees. I utilitzem els adjectius per indicar algunes qualitats dels noms:

> la cadira groga, el cavall nerviós, el sentiment amistós  
> (*cadira*, *cavall* i *sentiment* són noms; *groga*, *nerviós* i *amistós* són adjectius)

Tant els noms com els adjectius tenen moció de gènere (masculí o femení) i de nombre (singular o plural).
# Plural dels adjectius

*a*) Com a norma general, els adjectius formen el plural afegint una **-s** al singular:

> cor**b** > cor**bs**  
> blan**c** > blan**cs**  
> ver**d** > ver**ds**  
> polimor**f** > polimor**fs**  
> amar**g** > amar**gs**  
> teb**i** > teb**is**  
> teatra**l** > teatra**ls**  
> subli**m** > subli**ms**  
> pater**n** > pater**ns**  
> fond**o** > fond**os**  
> mio**p** > mio**ps**  
> ca**r** > ca**rs**  
> al**t** > al**ts**  
> sua**u** > sua**us**  
> albacete**ny** > albacete**nys**

*b*) Els adjectius acabats en -**a** àtona canvien esta vocal per -**e** i hi afigen una -**s**:

> amfíbi**a** > amfíbi**es**  
> moll**a** > moll**es**  
> nòmad**a** > nòmad**es**  
> sàvi**a** > sàvi**es**

REMARCA: En alguns casos**,** el canvi de singular a plural comporta certes alteracions ortogràfiques: ambi**gua**, ambi**gües**; ini**qua**, ini**qües**; amar**ga**, amar**gues**; ro**ja**, ro**ges**; lle**tja**, lle**tges**; dol**ça**, dol**ces**.

*c*) Els que acaben en vocal tònica fan el plural afegint-hi la terminació **-ns**:

> artes**à** > artes**ans**  
> bl**a** > bl**ans**  
> pl**e** > pl**ens**  
> ser**é** > ser**ens**  
> bov**í** > bov**ins**  
> div**í** > div**ins**  
> beneit**ó** > beneit**ons**  
> bess**ó** > bess**ons**  
> com**ú** > com**uns**  
> oport**ú** > oport**uns**

EXCEPCIONS: N’hi ha alguns que només hi afigen una **-s**: *cr**u**, cr**us**; n**u**, n**us**.*

*d*) Els adjectius acabats en -**s** fan el plural afegint-hi la terminació -**os**:

> adver**s** > adver**sos**  
> gri**s** > gri**sos**  
> fal**s** > fal**sos**  
> ra**s** > ra**sos**

EXCEPCIONS: Els adjectius masculins que en formar el femení doblen la **-s** final, també la doblen en fer el plural: *conf**és**, conf**essos**; esc**às**, esc**assos**; esp**és**, esp**essos**; expr**és**, expr**essos**; grand**às**, grand**assos**; gr**as**, gr**assos**; gr**os**, gr**ossos**; malalt**ús**, malalt**ussos**; mass**ís**, mass**issos**; rev**és,** rev**essos**; r**us,** r**ussos**.*

*e*) Els adjectius que acaben en **-x**, **-ix** o **-tx** fan el plural afegint-hi la terminació **-os**:

> anne**x** > anne**xos**  
> fi**x** > fi**xos**  
> ba**ix** > ba**ixos**  
> gava**tx** > **gavatxos**

*f*) Els adjectius que acaben en **-ç** presenten una forma de plural en **-os** per al masculí i una altra en **-es** per al femení:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| SINGULAR | PLURAL MASCULÍ | PLURAL FEMENÍ |
| auda**ç** | auda**ços** | auda**ces** |
| feli**ç** | feli**ços** | feli**ces** |
| fero**ç** | fero**ços** | fero**ces** |
| viva**ç** | viva**ços** | viva**ces** |
# Els demostratius

# 1. Funció

Els demostratius indiquen la proximitat de l’element a què fa referència el nom substantiu que modifiquen implícitament o explícitament. Esta proximitat s’assenyala a partir de les persones que intervenen en la relació comunicativa establida.

# 2. Morfologia

En valencià es distingixen tres graus díctics de proximitat o llunyania. Així, per a referir-se a algú o alguna cosa que està situada en la **proximitat immediata** de qui parla, hi ha en singular les formes **este/aquest** per al masculí i **esta/aquesta** per al femení; i en plurals, **estos/aquests** per al masculí i **estes/aquestes** per al femení:

> **Este** poble ha patit una forta immigració.  
> **Esta** taula està plena de pols.  
> **Estos** anys han estat marcats per la crisi econòmica.  
> Porteu **estes** cadires a la cuina.

Per a referir-se a persones o coses situades en una **proximitat mediata**, dins de l’entorn pròxim al de la persona que escolta, en singular hi ha les formes **eixe/aqueix** per al masculí i **eixa/aqueixa** per al femení; i en plural, **eixos/aqueixos** per al masculí i **eixes/aqueixes** per al femení:

> Trau **eixe** llibre del prestatge.  
> Qui és **eixa** jugadora que llança tan fort?  
> A on has comprat **eixos** pitxers tan originals?  
> Porteu **eixes** cadires a la cuina.

I, finalment, per a expressar una **referència llunyana**, distant tant de qui parla com de qui escolta, en singular hi ha les formes **aquell** per al masculí i **aquella** per al femení; i en plural, **aquells** per al masculí i **aquelles** per al femení:

> El cinisme d’**aquell** home era patètic.  
> Ara no recorde com era **aquella** cançó.  
> Ens agradaria jugar amb **aquells** xiquets.  
> **Aquelles** dones ja no tornaran.

Com a demostratius neutres, hi ha les formes **açò** per a la proximitat immediata, **això** per a la proximitat mediata i **allò** per a una referència llunyana:

> Pren **açò** i emportat-t’ho.  
> Posa **això** a l’aparador.  
> Què és **allò** que es veu a la llunyania?
# Els indefinits

Els indefinits exercixen la funció de determinar el substantiu amb el mínim de precisió. Alguns indefinits poden funcionar com a adjectius i com a pronoms; d’altres, en canvi, només tenen un caràcter pronominal.
# Algú

L’indefinit **algú** té un caràcter estrictament pronominal. És invariable en gènere i nombre, i significa ‘una persona qualsevol indeterminada’.

> Potser **algú** et donarà tot allò que necessites.  
> No sé si vindrà **algú.**
# Algun

L’indefinit **algun** presenta flexió morfemàtica. Així, per al masculí singular té la forma **algun;** per al femení singular, **alguna;** per al masculí plural, **alguns,** i per al femení plural, **algunes.** Denota un nombre reduït indeterminat de persones o coses i a vegades també una de sola:

> He d’anar **algun** dia al teu poble.  
>  Crec que hi ha **alguna** persona dins de l’ascensor.  
>  Hi ha **alguns** estudiants que continuen malalts.  
>  **Algunes** companyes han fet vaga.

També indica ‘una certa quantitat’, ‘ni poc ni massa’:

> Encara hi ha **alguna** possibilitat de guanyar.  
>  Potser tindrà **alguna** esperança.
# Alguna cosa

La perífrasi **alguna cosa,** expressió sinònima de l’indefinit literari o propi dels registres formals **quelcom,** té un valor pronominal, i indica ‘una realitat amb una gran indeterminació’:

> Hi ha **alguna cosa** que em preocupa.  
>  Hi ha **quelcom** que m’agradaria comentar-te.
# Altre

L’indefinit **altre** presenta variació morfemàtica. Així, per al masculí singular té la forma **altre;** per al femení singular, **altra,** i per al masculí i femení plurals, **altres.** Expressa un grau d’indeterminació molt gran. Semànticament equival a les expressions ‘més’, ‘qualsevol’, ‘cap altre’:

> Busca **altres** persones que treballen així.  
> No hi ha **altre** remei.  
> Hi ha **altres** llibres sobre el tema.  
> Conec **altra** gent que pensa igual.

Estes formes també s’usen precedint certes expressions quantitatives com **vegades, voltes,** etc.

> Unes vegades diu que sí, **altres** **vegades** diu que no.  
> Encara que ara diu que no ho sap fer, **altres voltes** ho ha fet sense cap problema.

Quan este indefinit s’usa precedit de l’article **un**, pren un valor semàntic equivalent a ‘un de diferent’, ‘un de més’, ‘un segon’, ‘encara un més’:

> Dóna’m **unes altres** raons.  
> Busca’t **una altra** companya.  
> Aquell home és **un altre** Salomó.  
> S’han trencat els plats; hauré de traure’n **uns altres.**
# Altri

Este indefinit invariable té un caràcter estrictament pronominal. Significa ‘una altra persona qualsevol’:

> No has d’envejar els béns d’**altri.**  
> Treballa per a **altri.**
# Cada

L’indefinit invariable **cada** individualitza els components d’un grup o d’una col·lectivitat:

> **Cada** home portava un ram de flors.  
> **Cada** animal sap a on està el seu cau.

Si no precedix un substantiu, va acompanyat de les formes **un, una:**

> **Cada un** d’ells portava un ram de flors.   
> **Cada una** de les dones llegia un llibre.
# Cadascú / Cada u

L’indefinit **cadascú /****cada u** té caràcter pronominal, i fa referència a tota persona, sense cap limitació:

> **Cadascú** que faça els seus deures.  
> **Cada u** porta les seues penes.
# Cadascun / Cada un

L’indefinit **cadascun / cada un** té un caràcter adjectival i té la forma femenina **cadascuna****/****cada una**. Designa un element que forma part d’un col·lectiu determinat quantitativament:

> He donat un caramel a **cadascun** dels meus cosins.  
> Val més que primer penses **cada una** de les teues paraules.
# Cap

S’escriu amb minúscula.

> És la **cap** del Servici d’Oncologia Clínica.
# Cert

L’indefinit **cert** presenta variació morfemàtica. Així, per al masculí singular té la forma **cert;** per al femení singular, **certa**; per al masculí plural, **certs,** i per al femení plural, **certes.** Designa una determinada persona o cosa sense dir, però, quina és:

> Hi ha **certes** escenes perilloses en esta pel·lícula.  
> He sentit **certs** comentaris sobre l’actuació del cap.

Quan estes formes equivalen a ‘algun’, en singular solen anar precedides de l’article indeterminat:

> Les seues paraules amaguen **una certa** ironia.  
> En esta escena hi ha **un cert** perill.

REMARCA: Este article, però, s’omet quan l’indefinit va en plural o darrere d’una preposició: *Hi ha **certes** coses que més val no dir. De **certa** persona, és preferible no parlar-ne.*
# Hom

L’indefinit **hom** té un caràcter estrictament pronominal. S’usa com a subjecte quan es vol indicar que l’acció expressada pel verb és realitzada per una o més persones sense dir quines:

> Abans, **hom** creia que la Terra era plana.  
> **Hom** diu que la dimissió del president és imminent.

També s’usa, sovint precedit de la forma **un,** per a designar una persona qualsevol, a vegades la mateixa que parla:

> A vegades, se’ns presenten situacions en què un **hom** no sap què fer.  
> Quan **un hom** es troba malament, no té ganes de fer res.
# Mant

Este indefinit presenta variació de gènere. Així, per al masculí singular té la forma **mant;** per al femení singular, **manta;** per al masculí plural, **mants,** i per al femení plural, **mantes.** Equival a ‘nombrosos, nombroses’. Generalment s’usa en singular, tot i que també admet el plural:

> Ha vingut **manta** vegada a veure’t.  
> Van telefonar **mants** amics per donar-li les gràcies.
# Mateix

Este indefinit presenta variació morfemàtica. Així, per al masculí singular té la forma **mateix;** per al femení singular, **mateixa;** per al masculí plural, **mateixos,** i per al femení plural, **mateixes.**

Quan s’usa davant del nom, indica que és ‘una sola cosa en casos diversos’:

> Els dos complixen anys el **mateix** dia.  
> Estes tres novel·les són de la **mateixa** autora.

També pot tindre un valor equivalent a ‘idèntic’ o ‘semblant’:

> En política, tenim les **mateixes** idees.  
> Tenen els **mateixos** caràcters.

Posposat a un pronom o a certs adverbis i substantius expressa que la cosa que designen és aquella, com podria ser qualsevol altra del mateix gènere. En este cas equival a ‘per exemple’ i pot mantindre’s invariable:

> Això ho pot fer qualsevol: tu **mateix.**  
> Farem el sopar ací **mateix.** No ho penseu més.

Usat emfàticament, remarca que es tracta precisament de la cosa que s’anomena i no d’una altra, o que allò que es diu és exactament així:

> Aniré demà **mateix.**  
> Ells **mateixos** ho han confessat.

Indica també ‘propi, exclusivament d’una persona i no de cap altra’:

> El seu **mateix** germà ens ho contà.  
> Són pare **mateix** treballava a la fàbrica.

S’ha de tindre en compte que este indefinit pot mantindre’s invariable en la forma masculina quan es posposa a un substantiu, i que es manté sempre invariable quan es referix a un adverbi o locució amb valor adverbial:

> El van agarrar a la frontera **mateix** (*o* a la frontera **mateixa**).  
> La professora **mateix** (*o* **mateixa**) ho va dir.  
> Dinarem ací **mateix**.  
> Podem reunir-nos a casa **mateix.**
# Ningú

El pronom **ningú** s’usa en frases negatives i és una forma invariable que semànticament equival a ‘cap persona’. Quan este indefinit se situa davant del verb, pot anar reforçat amb l’adverbi de negació **no:**

> **Ningú** (**no**) volia demanar el compte.  
> No ho ha fet **ningú**.

També pot utilitzar-se en oracions interrogatives, condicionals i de dubte. En este cas pren un valor positiu equivalent a ‘algú’:

> Hi ha **ningú** que vullga parlar?  
> Si ve **ningú,** digues que he eixit.  
> Dubte que vinga **ningú**.
# Qualsevol

Des d’un punt de vista morfològic, l’indefinit **qualsevol** experimenta una modificació ortogràfica en la forma de plural: **qualssevol.** Designa ‘una d’entre diferents persones o coses, sense importar quina’:

> Això ho fa **qualsevol.**  
> Agarra tres cartes **qualssevol.**

REMARCA: Com a variants sinònimes, també hi ha les formes arcaiques **qualsevulla** i **qualssevulla,** singular i plural respectivament: *Han dit que podem anar un dia **qualsevulla.***
# Res

El pronom **res,** en frases negatives, significa ‘cap cosa’. Quan este indefinit se situa davant del verb, també pot anar reforçat amb l’adverbi de negació **no**:

> **Res** (**no**) m’importa.  
> No m’ha preguntat **res.**

En frases condicionals, interrogatives i de dubte pren un significat positiu equivalent a ‘alguna cosa’:

> Opines **res** sobre això?  
> Si vols **res** de mi, només has de dir-m’ho.  
> Dubte que demane **res**.
# Sengles

Este indefinit propi dels registres formals significa ‘un per a cada una de dos o més persones o coses’:

> Els dos cosins portaven **sengles** rellotges.  
> Portaren a les xiquetes **sengles** nines.
# Tal

L’indefinit **tal** té com a forma de plural **tals.** Un primer significat és ‘d’esta classe’:

> Jo no he usat mai un **tal** vocabulari.  
> Estic segur que Marc mai no ha dit **tals** paraules.

En canvi, es considera incorrecte quan s’usa amb un sentit merament anafòric, equivalent a un demostratiu, sense cap matís de semblança amb la classe o espècie de cosa designada pel substantiu. En el seu lloc, s’ha d’usar un demostratiu o la locució *el dit, la dita, els dits, les dites*:

> \*He visitat París. **Tal** ciutat és una de les més belles del món.  
> He visitat París. **Esta** (*o* **la dita**) ciutat és una de les més belles del món.

També s’usa per a designar una cosa com a determinada, però sense que ho siga realment:

> Jo li vaig dir: vindré **tal** dia.  
> La carta comença així: En **tal,** metge, fill d’Alcoi.

I, finalment, té un ús pronominal equivalent a ‘tal cosa’:

> **Tal** faràs, **tal** trobaràs.  
> **Tal** diràs, que ningú no et creurà.
# Tot

L’indefinit **tot** presenta variació morfemàtica. Així, per al masculí singular té la forma **tot;** per al femení singular, **tota;** per al masculí plural, **tots,** i per al femení plural, **totes.** Pot tindre un valor semàntic equivalent a ‘sencer’:

> Hem vist **tota** la pel·lícula.  
> S’ha cruspit **totes** les reserves de menjar.

REMARCA: Davant dels topònims que no van precedits per l’article determinat, l’indefinit **tot** es pot mantindre invariable o no:

> ***Tot** Xàtiva va eixir al carrer en aquella manifestació.*  
> *Es va recórrer **tota** València en quatre hores.*

Davant de l’article, però, manté la seua flexió: ***Tota** l’Horta gaudix de bona temperatura.*

Este indefinit pot precedir un numeral cardinal, reemplaçant l’article determinat, per a indicar una idea de globalitat:

> **Totes** tres volien anar al cinema.  
> **Tots** quatre compraren el regal.

Com a adverbi, **tot** significa que alguna cosa es realitza d’una manera completa, i concorda amb l’adjectiu que modifica. Davant d’un gerundi, però, es manté morfològicament invariable, i exercix la funció d’emfatitzar la idea de simultaneïtat o la d’oposició.

> Estava **tota** avergonyida.  
> M’ho deia **tot** plorant.
# Tothom

L’indefinit **tothom** té caràcter pronominal i equival a ‘tota la gent’:

> **Tothom** necessita l’estima dels altres.  
>  Cal que **tothom** respecte els senyals de trànsit.
# Un

Este indefinit presenta flexió morfemàtica. Així, per al masculí singular té la forma **un;** per al femení singular, **una;** per al masculí plural, **uns,** i per al femení plural, **unes.** Equival a ‘una persona, una cosa’:

> Eixe és **un** d’ells.   
> Posa-me’n **una** d’estes.

Sovint s’utilitza esta forma amb valor de subjecte, en un sentit completament indeterminat. En estos casos és equivalent a la forma ‘un hom’:

> **Un,** a mesura que es fa vell, agarra certes manies.  
> **Una,** si no compta amb els amics, no pot fer res.