# A

# LA PREPOSICIÓ *A*

# **1. Introduïx el destinatari o beneficiari de l’acció verbal, sintàcticament caracteritzat com a complement indirecte:**

> Ha escrit una carta **a** la seua germana.  
> **A** Joan no li agrada estudiar.

# **2. Normalment, el complement directe no porta preposició. No obstant això, s’introduïx amb la preposició *a* en els casos següents:**

Quan el complement directe està expressat per un pronom personal fort:

> Ens miren **a** nosaltres.  
> Només t’estima **a** tu.  
> En realitat, es va trair **a** ella mateixa

Així mateix, davant de qualsevol complement directe duplicat per un pronom feble de primera o segona personal del plural:

> Les circumstàncies que **ens** caracteritzen **als** valencians han influït en la nostra història.  
> Este objectiu **ens** reunirà **a** tots els divendres de vesprada.

A més, s’utilitza la preposició **a** amb els quantitatius i els indefinits en plural (**molts**, **pocs**, **bastants**, **uns quants**, **uns altres**, etc.) usats com a pronoms, sempre que en la frase no hi haja el pronom *en*:

> No sé si podré convéncer **a** molts o a pocs.  
> Però:   
> No sé si en podré convéncer molts.

En les expressions de reciprocitat:

> S’estimaven l’un **a** l’altre.

Quan el subjecte va darrere del verb i es troba al costat del complement directe:

> Ahir va guanyar el València **al** Reial Madrid.

Ara bé, el complement directe no porta preposició en este cas si el subjecte va davant del verb:

> Ahir el València va guanyar el Reial Madrid.

I també quan el complement directe apareix després del complement de règim:

> Va voler convéncer de prohibir l’obra **a** l’alcalde.

Quan en una oració coordinada o comparativa no hi ha un verb explícit:

> La compadia com una persona feliç **a** una trista.  
> El policia havia vista el lladre, però el lladre **al** policia no.

Amb el relatiu *qui* en les oracions de relatiu amb antecedent explícit:

> M’he trobat l’home **a** qui vas ajudar.

També s’ha d’utilitzar la preposició *a* davant del complement directe per a evitar ambigüitats en els casos següents:

Amb els exclamatius i interrogatius **qui**, **quins** i **quants**, **quantes**:

> **A** qui ha vist Joan?  
> Mira **a** quants xiquets atenen els avis!

Però quan no hi ha ambigüitat no s’ha d’utilitzar la preposició **a**:

> **Qui** han vist les teues filles?  
> Mira **quants** xiquets atén l’avi!

Davant del relatiu **el qual**:

> He vist el director general, **al** qual va nomenar la directora de l’entitat.

Però quan no hi ha ambigüitat, no s’ha d’utilitzar la preposició **a**:

> He vist la comissionada d’economia social, **la qual** han nomenat les presidentes dels tres bancs.

En els complements directes animats que estan desplaçats a dreta o esquerra:

> **A** les teues amigues les portaran a casa.

Però, si no hi ha ambigüitat, no s’ha d’emprar la preposició **a**:

> Les teues amigues, les portarem a casa.

Així mateix, quan el complement directe animat està desplaçat i el verb és psicològic ‒són els que expressen el sentiment o la sensació d’una persona en relació amb algun objecte: *agradar, molestar, preocupar*, etc.‒, s’ha d’usar la preposició **a** sempre, independentment que hi haja ambigüitat:

> Estes crítiques no els afecten, als seus fills.

L’ús de la preposició **a** és opcional per a introduir el complement directe expressat pels pronoms *tothom, tots, cada u, cadascú, qualsevol, algú, ningú*, etc., i el relatiu *qui* en les oracions de relatiu sense antecedent explícit, especialment quan el relatiu es referix a una persona concreta:

> No estima (**a**) ningú.  
> Les prohibicions podien afectar (**a**) algú de l’escala.  
> La seua actuació ha satisfet (**a**) tothom.  
> La teua veïna ha vist (**a)** qui et va robar el cotxe.

En canvi, les oracions de relatiu sense antecedent explícit quan el verb de l’oració principal és psicològic sí que duen la preposició **a**:

> La notícia va sorprendre **a** qui no l’esperava.

També es pot usar la preposició **a** amb un complement directe coordinat o en una estructura paral·lela a un altre que porta *a*:

> No els vaig trobar, ni **a** ell ni **als** seus amics.  
> Han convidat **a** tots, fins i tot **al** meu cosí.

# 3. Introduïx el complement circumstancial o el complement de règim verbal que expressa lloc en els casos següents:

*a*) Quan el lloc s’expressa per mitjà d’un topònim, tant si el complement indica situació com si indica direcció:

> Visc **a** València.  
> Vol anar de viatge **a** Atenes.  
> Té un despatx **a** l’Eliana.  
> Té una beca per a estudiar **als** Estats Units.

*b*) Quan el lloc s’expressa per mitjà d’un substantiu comú sense determinant, o introduït per un adjectiu o pronom demostratiu, indefinit, quantitatiu o relatiu, s’usa la preposició **a** només quan s’indica direcció:

> Vol viatjar **a** tots els països d’Europa.  
> El pròxim cap de setmana anirem **a** zones noves que no coneixes.  
> La muntanya **a** la qual pujarem és la més alta de la comarca.

Se n’exceptua l’expressió habitual *a (ma, ta, sa) casa*:

> Ahir vaig passar tota la vesprada **a** casa.

*c)* Davant d’un article definit o de l’interrogatiu *quin, quina, quins, quines*, s’usa la preposició **a** per a indicar direcció:

> **A** quin lloc vols anar este estiu?  
> Diumenge aniré **al** teu poble.

Per a indicar situació, s’usa la preposició **a** en concurrència amb **en**; es preferix **a** en expressions usuals com *al cantó, al carrer, a la dreta, a l’esquerra, a la porta...*, o davant de les parts del cos:

> **A/En** quin poble vius?  
> Porta el sac **a** l’esquena.  
> Treballa **al/en el** despatx del costat.

En les designacions de lloc en sentit figurat (publicacions, lleis, reunions, associacions, institucions, etc.), i davant de substantius que expressen llocs menys definits o menys localitzables en un punt concret, és preferible l’ús de la preposició **en***:*

> **En** les cèl·lules eucariotes l’ADN es troba concentrat **en** el nucli.   
> L’anunci es publicà **en** el *Diari Oficial de la Generalitat Valenciana*.

# 4. En les expressions de temps, s’usa la preposició *a* en els casos següents:

*a*) Per a introduir les hores i les parts del dia:

> Ens reunirem demà **a** les set.  
> Aniré a ta casa demà **a** la nit.

Davant de les parts del dia s’usa també la preposició **de**, sobretot per a expressar una circumstància de temps continuat o habitual:

> Està obert **de** matí i **de** vesprada.  
> Estudia sempre **de** nit.

*b*) Per a introduir les estacions de l’any, quan no tenen un complement determinatiu:

> **A** l’hivern solem fer eixides a la neu.

En canvi, quan la menció de l’estació es troba determinada per un complement determinatiu, s’usa sense cap preposició:

> L’hivern de 1812, l’exèrcit de Napoleó sofrí una greu derrota.

*c*) Per a introduir els mesos de l’any, en concurrència amb *per*, quan no tenen un complement determinatiu:

> **A** l’abril, aigües mil.

En canvi, quan la menció del mes es troba determinada per un complement determinatiu, s’usa sense cap preposició:

> L’abril de l’any passat va ploure molt.

*d*) Davant de l’article seguit d’un infinitiu, s’usa la preposició a (construcció al + infinitiu) per a expressar una acció amb valor duratiu que se superposa temporalment a l’expressada pel verb principal, i parafrasejable per *mentres*:

> **Al** passar pel carrer, va mirar cap ací. (***Mentres passava** pel carrer, va mirar cap ací.*)

Igualment, pot tindre un valor causal secundari unit al valor temporal, però no són genuïns ni adequats en un registre formal els casos en què s’usa exclusivament amb valor causal:

> **Al** parlar d’ell, es va emocionar. (**Mentres parlava**, *acció que que és la causa de l’emoció.*)  
> \* Han sigut eliminats del procés selectiu **al** no obtindre la puntuació mínima. [*No és acceptable perquè* al *indica exclusivament la causa.*]