# Sintaxi del nom propi

Els noms comuns comptables, i també les locucions comunes, tenen un valor predicatiu, és a dir, atribuïxen als seus referents les propietats o conjunt de propietats que caracteritzen el seu contingut semàntic. Per això, precedits de l’indefinit *un, una...*, poden fer la funció d’atribut en oracions copulatives adscriptives o de caracterització, en què un element queda inclòs en el conjunt dels que compartixen el mateix nom o locució.

> Este moble és **una taula**.  
> Este és **un llibre** dels que més m’agraden.  
> Esta persona és **una directora general** de la Conselleria.  
> Este paratge és **un bé d’interés cultural** dels més interessants de la comarca.

Pel que fa als noms comuns no comptables o abstractes, si bé no identifiquen conjunts d’elements, sí que tenen un significat lèxic que es pot predicar en les situacions apropiades:

> Això és **de fusta**.  
> El que ells senten és **(un) amor autèntic**.  
> El nostre sistema polític és **una democràcia participativa**.

En canvi, els noms propis manquen de significat lèxic, i la seua referència és un ésser o ens individualitzat. Per això, no poden fer la funció d’atribut en oracions copulatives adscriptives o de caracterització, sinó en oracions copulatives d’identificació, en què identifiquem el subjecte amb l’element que porta precisament el nom considerat. Podem dir:

> Demà és **Nadal**.  
> Este lloc és **el Parc Nacional d’Aigües Tortes**.

Però és impossible:

> \* Demà és **un Nadal**.  
> \* Este lloc és **un Parc Nacional d’Aigües Tortes**.

Si intentem usar un sintagma d’este tipus en funció d’atribut, el convertim en un nom comú o locució nominal comuna, tot i que tinga la mateixa forma que la del nom propi corresponent: *este parc és un parc nacional, com qualsevol altre dels que existixen en un país civilitzat* (és a dir, un parc delimitat per una normativa pròpia); l’escriptura amb minúscula indicaria que ens referim a la locució comuna amb el seu significat lèxic, mentres que les majúscules les utilitzem quan ens referim a la denominació fixada del parc específic de què parlem, nom propi.

D’altra banda, en la seua funció primària referencial, el nom propi es referix a un ens únic determinat en el context comunicatiu, encara que puga haver-hi altres ens amb el mateix nom propi. Per esta raó, normalment els noms propis o les denominacions frasals amb funció de nom propi no poden portar especificadors ni complements especificatius, excepte l’article contextualitzador que apareix en alguns casos:

> \* **Antoni jove** donava classes a l’institut. *(Caldria dir:* Antoni, quan era jove, donava classes a l’Institut.*)*  
> \* La serra **molt Grossa**. *(El nom propi* Grossa *no admet un adverbi de quantitat.)*

Observem, en canvi, que un nom propi sí que pot portar un complement explicatiu o un epítet:

> **Joan, que se n’havia anat de festa la nit anterior**, va arribar tard al treball.  
> La **Conselleria d’Economia, en la qual treballe des de fa 25 anys**, ...  
> La **Llei de la funció pública valenciana, que regula el règim administratiu dels funcionaris**, ...  
> La **bellíssima Sofia Loren** era la protagonista de la pel·lícula.  
> El paisatge estava dominat pels **imponents Alps**.

Amb tot, els noms propis poden portar determinants, indefinits o quantitatius, i complements en alguns casos especials; per exemple, quan tenim una sèrie d’éssers amb el mateix nom propi (noms de persona, marques...), en usos metonímics o metafòrics, expressius, o quan ens referim a un estat o aspecte de l’ésser anomenat o a un personatge arquetípic:

> Qui ens dona classe és **l’Antoni jove**. *(Per a distingir-lo d’un altre Antoni, més vell.)*  
> És **un Don Joan**. *(*= *Un representant de l’arquetip de Don Joan.)*  
> Volem **més Europa**. *(= Volem més institucions europees: ús metonímic.)*  
> Jo no conec **cap Eusebi**. *(*= *Cap persona que es diga Eusebi.)*  
> Vol parlar amb **Josep pare** o amb **Josep fill**? *(Per a distingir les dos persones anomenades* Josep*.)*  
> L’infant és **un autèntic Borbó**. *(= Un autèntic membre de la dinastia Borbó.)*  
> S’ha comprat **un Mercedes**. *(*= *Un cotxe de la marca Mercedes.)*  
> Hi ha **alguns Sorolla** en aquell museu. *(*= *Alguns quadres de Sorolla.)*  
> Es creu **un Pavarotti**. *(*= *Un cantant com Pavarotti.)*  
> Tinc **tres Ferrer** en la llista. (= *Tres persones amb el cognom Ferrer.)*  
> **Esta Lluïsa** no és **la Lluïsa que coneixíem**. *(Aspectes o estats diferents de la persona anomenada Lluïsa.)*  
> Només hi ha hagut **un Einstein** en la història de la ciència. *(*= *Un científic com Einstein.)*  
> **El meu Coromines** està ple d’anotacions a llapis. *(*= *El meu exemplar del diccionari de Coromines.*)  
> Sempre va amb **la seua Carme**. *(Ús afectiu o expressiu.)*  
> Demà serà **un Nadal** com qualsevol altre. *(Demà serà un dia en què celebrarem Nadal com qualsevol altre any.)*  
> La Generalitat tenia **una Conselleria d’Indústria** i **una Conselleria de Cultura**. *(*= *Una conselleria anomenada Conselleria d’Indústria i una altra amb el nom de Conselleria de Cultura.)*

No obstant això, i com a mostra de la difusa frontera que de vegades separa els noms comuns dels noms propis, els noms de les festivitats i commemoracions són considerats noms propis, com a denominacions específiques d’esdeveniments individualitzats, tot i que s’apliquen a celebracions que es repetixen cada any; en este sentit, admeten complements especificatius, com a realitats distintes que compartixen el mateix nom. En canvi, les estacions, els mesos de l’any i els dies de la setmana són considerats noms comuns, ja que formen part de l’estructura del lèxic, atés que establixen relacions d’oposició entre si i d’hiponímia amb els mots *estació*, *mes* i *dia de la setmana* respectivament:

> Ens visitarà **el pròxim Nadal**.  
> Ens visitarà **el pròxim hivern**.  
> Ens visitarà **el pròxim desembre**.  
> Ens visitarà **el pròxim dimecres**.

Un cas particular d’estos usos és l’estructura de nom propi acompanyat d’un adjectiu o complement concretitzador o individualitzador i introduït per l’article, amb un significat descriptiu que indica algun aspecte parcial de la totalitat designada pel nom propi: *l’Egipte antic (o l’antic Egipte), la València medieval, la Barcelona modernista, la Castella dels comuners, la València dels Borja, l’Europa oriental, l’Àfrica subsahariana, l’Església catòlica, l’Administració valenciana, l’Administració general de l’Estat, l’Administració autonòmica, l’Estat espanyol*, etc. Cal distingir estos exemples d’adjectius concretitzadors dels casos com *la Hisenda Pública, el Ministeri Fiscal, l’Orient Mitjà, l’Extrem Orient, el Tercer Món, l’Amèrica Llatina, l’Àfrica Negra...*, que sí que són noms propis de les institucions o regions corresponents.

Fora d’estos casos especials, la presència de determinants, indefinits o quantitatius, o bé de complements especificatius, convertix certs substantius en noms comuns. Per exemple, mots com *administració, estat, govern, exèrcit, església, corona, exèrcit...* poden usar-se com a noms propis de les institucions (o del conjunt d’institucions) corresponents, vistes com a ens únics i individualitzats entesos en un sentit abstracte; en estos casos, els escrivim amb majúscula. Quan els acompanya un adjectiu o sintagma concretitzador, este va amb minúscula, com hem vist:

> L’**Administració pública** servix amb objectivitat els interessos generals. *(L’Administració, vista com a ens abstracte i únic, en el seu aspecte públic.)*  
> L’**Administració autonòmica** vetlarà per la conservació del nostre patrimoni cultural i artístic. *(L’Administració, vista com a ens abstracte i únic en l’àmbit o aspecte autonòmic.)*  
> Dins d’una economia moderna, l’**Estat** té certes funcions socials. *(L’Estat, vist com una macroestructura juridicopolítica abstracta i única, o conjunt d’institucions amb este nom.)*  
> L’**Estat espanyol** s’organitza en comunitats autònomes. *(Conjunt d’institucions amb este nom.)*  
> Madrid, Barcelona i València són les ciutats més grans de l’**Estat espanyol**. *(Designació alternativa d’Espanya en molts contextos.)*  
> És un oficial de l’**Exèrcit**. *(Nom propi de la institució.)*

Tanmateix, quan un d’estos substantius va acompanyat d’un especificador o un complement especificatiu que no concretitza un aspecte parcial de l’ens únic, sinó que caracteritza un referent dels possibles dins d’un conjunt divers, aleshores este substantiu passa a ser un nom comú amb el significat lèxic usual, ja que el seu referent pot ser qualsevol dels compresos en este significat:

> **Cada administració pública** establirà un registre general. *(Cada un dels elements del conjunt format per les administracions públiques, entés com un conjunt divers de servicis d’administració.)*  
> **L’administració autonòmica corresponent** a cada una de les comunitats autònomes implicades assumirà les competències. *(De cada una de les administracions autonòmiques, la que correspon a la comunitat autònoma de què es tracte.)*  
> Pretén elaborar una descripció del panorama de la democràcia regional i del paper de les assemblees regionals en **cada estat** europeu. *(= En cada un dels elements del conjunt format pels estats d’Europa.)*  
> Va ser membre del parlament de l’**estat esmentat** entre 1946 i 1949. *(Dels diversos estats del món, o dels diversos possibles dins del context, precisament el que acabem d’esmentar.)*