# Perífrasis d’infinitiu

# *acabar de* + infinitiu

Indica la culminació, o finalització en un passat immediat, d’allò que expressa el verb principal:

> Ara mateix **acaba d’arribar** la presidenta.
>
> A quina hora **acabes de treballar**?

# *acabar per* + infinitiu

Indica la realització o la culminació d’una acció o estat com a conseqüència d’una situació prèvia:

> Després de discutir durant quasi una hora, **acabaren per** donar-li la raó.

Amb este valor, també s’usa *acabar* + gerundi.

# *acostumar a* + infinitiu

Indica que l’acció expressada pel verb principal és habitual o reiterada:

> No **acostuma a** eixir a la nit.
>
> En aquella època, **acostumava a** eixir d’excursió tots els caps de setmana.

Amb este valor, s’usa també, més habitualment, *soler* + inf.

# *anar a* + infinitiu

Indica la intenció de realitzar l’acció expressada pel verb principal, i en este sentit no és equivalent a un futur:

> **Vas a usar** ara l’ordinador o puc fer-ho jo?

Amb valor d’imminència de l’acció, s’usa habitualment en imperfet d’indicatiu o de subjuntiu:

> **Anava a eixir** quan ha sonat el telèfon.
>
> Ahir pareixia que **anara a nevar**.

Amb este valor d’imminència, no és recomanable usar la perífrasi en present d’indicatiu, on cal substituir-la pel futur, per *estar a punt de* + inf. o per altres recursos:

> **Soparem** de seguida. *(I no:* \* **Anem a sopar** de seguida*.)*
>
> El concert **està a punt de començar**. / El concert **començarà** tot seguit. *(I no:* \* El concert **va a començar***.)*

No és correcte tampoc usar *anar a* + inf. amb valor general de futur:

> Demà **comença** / **començarà** la campanya per a fomentar l’ús de la lectura. *(I no:* \* Demà **va a començar** *...)*

Cal no confondre la perífrasi *anar a* + inf. amb la mateixa construcció en què el verb *anar* s’usa amb el seu significat habitual, construcció que és correcta:

> ―On **vas**? ―**Vaig a comprar** el pa.

# *arrancar a* + infinitiu

Indica l’inici de l’acció expressada pel verb principal, amb un valor d’inici brusc o sobtat:

> Quan va veure la policia, **arrancà a córrer**.

Amb este valor, s’usa també, menys freqüentment, *rompre a* + inf., i, amb caràcter general, *començar a* + inf.

# *arribar a* + infinitiu

Indica la realització o aconseguiment, amb caràcter ponderatiu, d’allò que expressa el verb principal:

> No sé realment si **arribarà a fer-ho**.
>
> Si t’esforces, **arribaràs a triomfar**.

# *caldre* + infinitiu

Tot i que no es tracta d’una perífrasi (atés que pot regir altres categories gramaticals diferents d’un infinitiu), incloem ací esta construcció per la seua relació amb les perífrasis d’obligació. Té valor d’obligació o necessitat amb caràcter impersonal:

> **Cal acabar** el treball abans de divendres.
>
> **Cal que acabes** el treball abans de divendres.
>
> Es va demostrar que **calien unes mesures més contundents** per a resoldre la crisi.

Com que no es tracta d’una vertadera perífrasi, no admet l’anticipació de pronoms:

> Les mesures, **cal prendre-les** quan són necessàries. *(No:* \* Les mesures, **les cal prendre** quan són necessàries*.)*

Amb este valor, la construcció amb *caldre* és equivalent a *ser necessari* o (menys habitual) *fer falta*:

> **És necessari acabar** el treball abans de divendres.
>
> **És necessari que acabes** el treball abans de divendres.
>
> Es va demostrar que **eren necessàries unes mesures més contundents** per a resoldre la crisi.
>
> No **fa falta** que crides tant: ja t’he sentit.

De vegades és necessari distingir entre la negació de l’obligació de fer una cosa i l’obligació de no fer-la (obligació negativa). En este sentit, cal recordar que la negació de *caldre* i expressions equivalents (amb l’adverbi *no* davant) té el sentit de negació d’obligació, però no d’obligació negativa, valor per al qual és necessari usar *no* darrere del verb auxiliar, negant el verb principal, o bé caldrà usar altres expressions:

> Si les dades es troben en poder de l’Administració, **no cal** (= no és necessari) adjuntar els justificants a la sol·licitud. *(Negació de l’obligació.)*
>
> \* En l’imprés **no cal** fer ratlles ni esmenes. *(Incorrecte com a obligació negativa. Cal usar:*  En l’imprés **cal no** fer ratlles o esmenes, *o millor:* *...* **no s’han de** fer / **no es poden** fer ratlles ni esmenes*.)*

Com a perífrasi d’obligació impersonal, pot usar-se també *haver de*+ inf. en la seua forma *haver-se de*:

> **S’ha d’acabar** el treball abans de divendres.
>
> **S’han de prendre** mesures urgents per a resoldre el problema.

En canvi, és incorrecte *haver-hi que*:

> **\*** **Hi ha que acabar** el treball abans del divendres. *(Correcte:* **Cal acabar** el treball ...*, o:* **És necessari acabar** el treball ...*)*
>
> **\* Hi ha que prendre** mesures urgents. *(Correcte:* **Cal prendre** mesures urgents*, o:* **S’han de prendre** mesures urgents*.)*

# *cessar de* + infinitiu

Indica la interrupció de l’acció o l’estat expressats pel verb principal:

> No **ha cessat de ploure** tot el dia.

Amb este sentit, s’usen també *deixar de* + inf. i *parar de* + inf. (esta última, amb un matís més col·loquial). *Cessar de* + inf. té un caràcter més literari que estes.

# *començar a* + infinitiu

Indica l’inici de l’acció o l’estat expressats pel verb principal:

> Demà **començarà a treballar** en la nova empresa.
>
> De sobte, **ha començat a ploure**.

# *deixar de* + infinitiu

Indica la interrupció de l’acció o l’estat expressats pel verb principal:

> **Deixa** ja **de molestar-la**, que ha d’estudiar.
>
> Ja **ha deixat de ploure**.

Amb este sentit, s’usen també *cessar de* + inf. (amb un caràcter més literari) i *parar de*+ inf. (amb un matís més col·loquial).

# *deure* + infinitiu

Té un valor de probabilitat, i expressa una suposició o una deducció no confirmada:

> **Deuen ser** les set.
>
> Ja **deu haver arribat**.
>
> No **devia tindre** massa interés a fer-ho, perquè ni ho va intentar.

En passat, és necessari usar el verb *deure* en passat simple, ja que és impossible en passat perifràstic:

> **Degué ser** ell el culpable. *(I no:* \* **Va deure ser** ell el culpable*.)*

Amb este valor de suposició s’usen també el futur i el condicional, però la perífrasi *deure* + inf. és la forma més general i habitual, i per tant més recomanable, en els registres formals.

En concurrència amb *haver de* + inf. o *caldre* + inf., la perífrasi *deure* + infinitiu pot usar-se també amb valor d’obligació, sobretot quan esta obligació té un caràcter moral:

> **Deus fer** tot allò a què t’has compromés.
>
> Les promeses **es deuen complir**.

Amb este valor d’obligació, la perífrasi *deure* + infinitiu s’usa de manera preferent quan el verb *deure* va coordinat amb *poder*, o bé quan s’elidix l’infinitiu.

> **Deus i pots** **fer**-ho.
>
> En aquelles circumstàncies, no **podia ni devia assistir** a la reunió.
>
> Pots estar tranquil; has fet el que **devies**.

Cal recordar que la perífrasi amb *deure* no s’usa en cap cas amb la preposició *de* entre el verb auxiliar i el principal.

# *gosar* + infinitiu

Expressa l’atreviment per a realitzar una acció; equival a *atrevir-se a*, i és més freqüent en una frase negativa:

> **No goses dir**-li res en esta situació. (= No t’atrevisques a dir-li res en esta situació.)

En registres molt formals, pot intercalar-se la preposició *de* entre el verb *gosar* i l’infinitiu:

> A causa de la diferència d’edat, **no gosava de declarar**-li el seu amor.

# ***haver de* + infinitiu**

És la perífrasi habitual amb un valor d’obligació, en concurrència amb la construcció impersonal amb *caldre* + inf:

> **He d’acabar** el treball abans de divendres.
>
> **Hauries de comprar**-te una camisa nova.

La perífrasi pot expressar també una deducció o conseqüència lògica:

> La teoria **ha de ser** certa, perquè d’una altra manera no podem explicar els fets observats.
>
> **Has de caure** si no vas amb compte.

Com a impersonal, pot usar-se la forma *haver-se de* + inf., que equival a *caldre* + inf.,

> **S’ha d’acabar** el treball abans de divendres.
>
> **S’han de prendre** mesures urgents per a resoldre el problema.

Són incorrectes les construccions *tindre que* o *haver-hi que*:

> \* **Tinc que fer** el treball abans de divendres. *(Correcte:* **He de fer** el treball ...*)*
>
> \* **Hi ha que fer** el treball abans de divendres. *(Correcte:* **S’ha de fer** el treball ... */***Cal fer** el treball ...*)*

En canvi, és possible usar, amb valor d’obligació, *deure* + inf., sobretot quan es tracta d’una obligació moral o quan *deure* va coordinat amb *poder;* o bé *tindre de*..., construcció poc usada i no recomanable en registres formals.

# *parar de* + infinitiu

Indica, amb un matís de col·loquialitat, la interrupció de l’acció expressada pel verb principal:

> **Para** ja **de molestar**-la, que ha d’estudiar.
>
> Ja **ha parat de ploure**.

Amb este sentit, s’usen també *deixar de* + inf. (amb caràcter general) i *cessar de* + inf. (amb un caràcter més literari).

# *poder* + infinitiu

Indica la capacitat o l’autorització que té l’agent de realitzar l’acció del verb principal:

> **Puc fer**-ho jo sol; no necessite ajuda.
>
> No es **pot aparcar** damunt de la vorera.

També pot expressar la possibilitat que allò que expressa el verb principal tinga lloc:

> Cal tindre cura en el transport dels materials, perquè **pot ocórrer** un accident.

# *posar-se a* + infinitiu

Indica l’inici de l’acció expressada pel verb principal, amb un cert matís afectiu o de familiaritat:

> No **et poses** ara a **plorar**, que no resoldràs res.
>
> De sobte, **s’ha posat a ploure**.

Amb el valor general d’inici de l’acció o estat, s’usa *començar a*+ inf.

# *rompre a* + infinitiu

Indica l’inici de l’acció expressada pel verb principal, amb un valor d’inici brusc o sobtat:

> Quan el va veure, **va rompre a plorar**.

Amb este valor, s’usa també, amb més freqüència, *arrancar a* + inf., i, amb caràcter general, *començar a* + inf.

# *soler* + infinitiu

Indica que l’acció expressada pel verb principal és habitual o reiterada:

> No **solc eixir** a la nit.
>
> En aquella època, **solia eixir** d’excursió tots els caps de setmana.

Amb este valor, s’usa també *acostumar a* + inf.

# *tornar a* + infinitiu

Indica la repetició de l’acció o l’estat expressats pel verb principal:

> Això no ho **tornes a dir** / no **tornes a dir**-ho mai.
>
> **Tornaré a fer** el treball amb els suggeriments que heu indicat.

# *vindre a* + infinitiu

Té, en general, un valor aproximatiu, o indica la culminació d’un procés o situació previs:

> Les dos xiques **venien a tindre** la mateixa edat.
>
> Esta llei **ve a cobrir** un buit en la normativa actual.

Amb el verb *dir* o altres verbs de dicció, adquirix un matís de justificació, o bé el resultat de l’argumentació a què arriba el subjecte:

> T’ho **vinc a dir** perquè tingues constància de la meua voluntat.
>
> Amb totes aquelles paraules rimbombants, el que **vingué a dir** és que no tenia dret a cobrar la pensió.