gplsi/alia_gva_grammar huggingface dataset:
# Els quantitatius

# ELS QUANTITATIUS

Els quantitatius expressen una quantitat sense precisar-la. Morfològicament, els quantitatius poden ser **variables** (*quant, tant, molt, poc, bastant, gaire*) o **invariables** (*massa, força, prou, més, menys, que*); dins dels variables n’hi ha que només tenen flexió de nombre i n’hi ha que presenten flexió completa.
# Bastant

Com a adverbi de quantitat indica que alguna cosa és en quantitat regular:

> La faena està **bastant** avançada.  
> A pesar del que pot paréixer, treballa **bastant**.
# Força

Este adverbi és sinònim de **molt**. S’usa només en frases afirmatives:

> Joan estima **força** el seu amic.
# Gaire

Este adverbi és equivalent a **molt**, però només s’usa en frases negatives, interrogatives o condicionals, i darrere de *no*:

> T’ha agradat? —**No gaire**.  
> Heu menjat **gaire**?  
> La veritat és que no es prodiga **gaire**.
# Gens

Adverbi de quantitat que equival a ‘en absolut’ en frases negatives:

> No estudia **gens.**  
> Això que fas no m’agrada **gens**.  
> Aquella activitat no era **gens** perillosa.

També significa ‘un poc’, és a dir, té un sentit positiu, en construccions interrogatives, condicionals i de dubte:

> Has cavil·lat **gens** sobre l’herència?   
> Si fora **gens** agressiu, ja hauria lladrat.   
> Dubte que li agrade **gens**.
# Massa

Este adverbi expressa que una acció és realitza d’una manera excessiva, més del que cal:

> Hui he menjat **massa**.
# Menys

Este adverbi indica inferioritat en quantitat o en qualitat, amb el sentit d’‘en menor grau o quantitat’:

> Menja **menys**, o tindràs problemes de salut.  
> Hem de buscar una opció **menys** agressiva.
# Més

Adverbi que denota superioritat en quantitat o qualitat, amb el sentit d’‘en major grau o quantitat’:

> Jo sóc **més** jove que tu.

Posposat al verb o a un nom, un pronom o un adverbi, indica addició, augment, repetició o continuïtat:

> No crec que ho faça **més**.  
> No vindrà mai **més**?
# Molt

Adverbi de quantitat que té el significat d’‘en grau considerable’:

> La pel·lícula m’ha agradat **molt**.  
> Parla **molt** fort.
# Poc

Este adverbi de quantitat té el significat d’‘en un grau reduït’, ‘en una intensitat baixa’:

> La veritat és que he estudiat **poc**.  
> Soc com Mafalda, m’agrada molt **poc** la sopa.

---
# Prou

Este adverbi quantitatiu equival a ‘suficient’:

> Jo crec que ja heu jugat **prou**.  
> Amb això no n’hi ha **prou**.
# Quant

Este adverbi de quantitat s’usa precedint un adjectiu o un altre adverbi, i significa ‘en quina mesura’:

> **Quant** grata ha sigut la sorpresa!  
> Va explicar **quant** difícil va ser l’examen.
# Que

El quantitatiu **que** pot adquirir un valor ponderatiu equivalent a **quant:**

> **Que** aigua que queia!  
> **Que** gent que ha vingut!
# Tant

Es tracta d’un adverbi de quantitat que modifica sempre un verb; pot tindre un sentit comparatiu, i significa ‘en el mateix grau’:

> Ella menja **tant** com el seu company.  
> Quan el veig, m’emocione **tant** que tinc ganes de plorar.
# Pronoms personals i adverbials

* Qüestions generals
* Pronoms personals forts
* Pronoms personals febles
* Pronoms adverbials
# Pronoms personals forts
# Els pronoms "jo" i "mi"

El pronom **jo** correspon a la primera persona del singular:

> Si vols, **jo** ho faré.  
> **Jo** sí que vaig anar al concert.

Darrere d’un terme prepositiu, el pronom **jo** adopta la forma **mi:**

> Només m’ho van dir a **mi.**  
> Vine amb **mi.**  
> Actuaren contra **mi.**  
> Ho han dit per **mi.**

EXCEPCIONS: Després d’una preposició s’usa **jo,** i no **mi,** en els casos següents:

* Quan la preposició regix dos o més termes coordinats: *Entre tu i **jo** farem el treball.*
* Quan el pronom se situa entre una preposició i un verb regit per esta: *Ho va fer sense **jo** dir-li res.*
* Després de les preposicions **malgrat, segons, ultra, excepte** i **fins i tot:** *Segons **jo,** això no és així.*
# El pronom "tu"

El pronom **tu** correspon a la segona persona del singular. En relació amb les altres formes de segona persona (**vosté** i **vós**), denota confiança i proximitat.

> Si **tu** ho vols així, ho farem així.  
> Tot ho van fer per **tu.**
# Els pronoms "vosté" i "vostés"

El pronom **vosté,** i el seu plural **vostés,** són formes corresponents a la segona persona que s’usen amb les formes verbals de tercera persona. Són formes de cortesia que denoten respecte i distanciament.

> Què desitja **vosté?**  
> Començarem quan **vostés** diguen.
# El pronom "vós"

El pronom **vós** és també una forma de segona persona que s’usa amb les formes verbals de segona persona del plural. És una forma de cortesia:

> **Vós** direu.
# Els pronoms "nosaltres" i "vosaltres"

El pronoms **nosaltres** i **vosaltres** corresponen, respectivament, a la primera i a la segona persones del plural:

> **Nosaltres** no podrem anar d’excursió.  
> Han dut un regal per a **vosaltres.**

REMARCA: Per a la primera persona del plural, també hi ha el pronom **nos**, que s’usa com a plural majestàtic: ***Nos,** Calixt III, hem expressat el nostre consentiment.*
# Els pronoms "ell", "ella", "ells" i "elles"

A la tercera persona corresponen les formes **ell,** per al masculí singular; **ella,** per al femení singular; **ells,** per al masculí plural, i **elles,** per al femení plural.

> Això ho diuen per **ell.**  
> **Ella** ho sabia tot.  
> **Ells** pensen com tu.  
> Vingueren **elles** i s’acabà la tranquil·litat.
# El pronom reflexiu "si"

El pronom reflexiu **si** s’usa invariablement tant amb valor de singular com de plural. Esta forma s’usa sempre precedida de preposició, i sovint es reforça amb el mot **mateix**, i flexió.

> La notícia el va posar fora de **si.**  
> En **si** no és un problema, però pot arribar a ser-ho.  
> Només pensa en **si** mateix.  
> Ho han fet per **si** mateixos.
# Pronoms personals febles

* Els pronoms *em*, *ens*, *et* i *vos*
* Els pronoms *el*, *la*, *els* i *les*
* Els pronoms *li* i *els*
* El pronom neutre *ho*
* El pronom reflexiu *es*
* Combinació de pronoms
# Els pronoms "em", "ens", "et" i "vos"

Els pronoms **em,** per al singular, i **ens,** per al plural, són les formes corresponents a la primera persona gramatical; els pronoms **et** i **vos** representen la segona persona gramatical, en singular i en plural, respectivament.

Estos pronoms funcionen com a complement directe i complement indirecte. També poden acompanyar els verbs pronominals; en este cas, però, no exercixen cap funció sintàctica, sinó que formen part de l’estructura del verb.

Morfològicament, el pronom **em** pot adoptar la forma reforçada **em,** la forma elidida **m’,** la forma plena **-me** i la forma reduïda **’m.**

> **Em** convida a dinar.  
> No **m’**agraden les teues paraules.  
> Volien donar**-me** una sorpresa.  
> Explica**’m** la teua versió dels fets.

El pronom **ens** conserva sempre la forma reforçada en posició proclítica; en posició enclítica, en canvi, adopta la forma plena **-nos** o la forma reduïda **’ns.**

> No **ens** deixaran treballar.  
> **Ens** amagaven la veritat.  
> Descriu**-nos** l’objecte que has perdut.  
> Parla**’ns** de la teua experiència.

El pronom **et,** en posició proclítica, pren la forma reforçada **et** o la forma elidida **t’;** en posició enclítica, adopta la forma plena **-te** o la reduïda **’t.**

> Si parles amb ell, **et** donarà una bona notícia.  
> Si **t’**amagues bé, no et trobaran.  
> Volen convidar**-te** a la festa.  
> Renta**’t** les mans.

El pronom **vos**, quan se situa darrere de verb acabat en consonant, manté sempre la forma plena -**vo****s**. En la resta de casos, pot presentar alternança entre les formes **vos** i **us:**

> **Vos** (o **us**) trobeu sempre al mateix bar?  
> **Vos** (**o us**) explicaré el que pense de la vostra proposta.  
> Va exigir**-vos** una resposta immediata.  
> Aparteu-**vos** del foc.  
> Vaig veure**-vos**(o **us**) a l’estació.
# Els pronoms "el", "la", "els" i "les"

Els pronoms **el,** per al masculí singular; **la,** per al femení singular; **els,** per al masculí plural, i **les,** per al femení plural, corresponen a la tercera persona gramatical.

Funcionalment, estos pronoms representen sempre el complement directe definit o un atribut, també definit (en este últim cas, també és possible usar *ho*). A més, **els** pot representar també el complement indirecte tant masculí com femení.

Morfològicament, el pronom **el,** en posició proclítica, adopta la forma reforçada **el** o l’elidida **l’,** i, en posició enclítica, la forma plena **-lo** o la forma reduïda **’l.**

> **El** mirava de fit a fit.  
> **L’**esperem d’un moment a l’altre.  
> Escolteu**-lo** atentament.  
> Porta**’l** a la consulta del psiquiatre.  
> És aquell el teu pare, o no **l’**és? *(També és possible:* És aquell el teu pare, o no **ho** és?*)*

El pronom **la,** davant de verb, es comporta com l’article femení: adopta la forma reforçada **la** si el verb comença per consonant o per **i** o **u** àtones (precedides o no de **h**), i la forma elidida **l’** si comença per la resta de vocals, **i** o **u** tòniques o **h;** darrere del verb, s’usa sempre la forma plena **la.**

> **La** coneixia des que era menut.  
> **La** utilitzava vilment.  
> **L’**he comprada als encants.  
> **L’**insta perquè prenga una decisió ràpidament.  
> Cal utilitzar**-la** amb precaució.  
> Posa**-la** en el lloc corresponent.

El pronom **els,** quan se situa proclíticament, manté sempre la forma reforçada **els;** en posició enclítica, en canvi, pren la forma plena **-los** o la forma reduïda **’ls.**

> **Els** comprenia perfectament.  
> **Els** esperava amb impaciència.  
> Mentres passejaven, anava contant**-los** una història.  
> Explica**’ls** el que t’ha passat.

El pronom **les** és invariable morfològicament.

> **Les** canviaria per unes altres de més noves.  
> **Les** animava a continuar.  
> No volia portar**-les** a veure l’espectacle.  
> Ajuda**-les** a fer els deures.
# El pronom neutre "ho"

Morfològicament, el pronom neutre de tercera persona **ho** es manté sempre invariable. Dins de l’oració, pot exercir les següents funcions sintàctiques:

*a*) Pot substituir els pronoms neutres açò, això i allò, o tota una oració equivalent a estes formes. En este cas realitza la funció de complement directe:

> Açò no funciona. **Ho** pots arreglar?
>
> Hi havia milers de ferits, però les autoritats **ho** amagaven.

*b*) Pronominalitza l’atribut dels verbs *ser*, *estar*, *semblar*, *paréixer*, *aparentar*, *resultar*, *esdevenir*:

> Abans érem veïnes, però ara ja no **ho** som.
>
> Ahir estava malalt, però ara ja no **ho** està.
>
> No sabem si és estranger, però **ho** sembla/pareix.
>
> Té ja setanta-tres anys, però no **ho** aparenta. *(=* No aparenta tindre setanta-tres anys; **ho** *substituïx* tindre setanta-tres anys*, que és l’atribut de* aparentar*. També seria possible* Té ja setanta-tres anys, però no **els** aparenta*, on* **els** *representaria* setanta-tres anys*, complement directe de* tindre*.)*
>
> ―Ha resultat interessant l’experiment? ―Sí que **ho** ha resultat.
>
> No és valenciana de naixement, però **ho** ha esdevingut d’adopció.
>
> Són aquells el teus cosins, o no **ho** són? *(En el cas de sintagmes nominals definits o noms propis, també és possible usar* **el***,* **la***,* **els***,* **les***:* Són aquells el teus cosins, o no **els** són?*)*
# Combinació de pronoms

# 1. Normes generals

*a*) Tots els pronoms febles es col·loquen junts, o bé davant del verb o bé darrere:

> **Li ho** vaig dir. o Vaig dir**-li-ho.**  
> **Me l’**explica. » Explica**-me-la.**  
> **Se li** va oblidar. » Va oblidar**-se-li.**  
> **Ens ho** vol vendre » Vol vendre**’ns-ho.**

*b*) En posició proclítica, els pronoms s’escriuen o bé separats o bé apostrofats:

> **Te la** portaré demà.  
> **Li ho** vaig dir tan bon punt ho vaig saber.  
> No **se’n** vol anar.  
> **Se n’**anirà la setmana que ve.

*c*) En posició enclítica, van lligats al verb o entre ells amb guionet o amb apòstrof:

> Vés**-te’n.**  
> Porta**’ns-el.**  
> Menja**-te-la.**  
> Beu**-te’l.**

*d*) Quan un dels pronoms d’una combinació pot presentar la forma elidida o la reduïda, l’apòstrof es col·locarà tan a la dreta com siga possible:

> **Li’ls** vaig donar dilluns passat.  
> **Me’n** vaig anar fart.  
> **Li’l** vaig regalar perquè m’abellia.  
> No dubtes que **se’n** recordarà.

EXCEPCIONS: El pronom **el** adopta la forma elidida **l’** quan es combina amb el pronom **en,** ja que altrament donaria lloc a la forma inexistent **“le”:** *Si has guardat el jersei a l’armari, trau**-l’en,** que torna a fer fred.*

*e*) Els pronoms *em*, *et* i *es* adopten la forma plena (*me*, *te*, *se*) quan se situen en el primer lloc d’una combinació:

> **Me la** va trencar.  
> **Te’l** vas menjar.  
> **Se m’**ha perdut.

EXCEPCIONS: En el cas que estos pronoms es combinen amb els pronoms invariables **ho** i **hi,** prenen la forma elidida (**m’, t’, s’**): ***M’ho** van dir. **S’hi** acostà tranquil·lament.*

*f*) Si el primer pronom no és cap dels tres pronoms mencionats en l’apartat anterior, pren la mateixa forma que adoptaria si anara tot sol amb el verb:

> **Ens el** va portar.  
> Canvieu**-vos-els.**  
> **Vos ho** diria per compromís.  
> **Els ho** vaig explicar a la clara.

*g*) En posició enclítica, quan el primer pronom acaba en -s, el segon pronom adopta la forma reforçada:

> Va furtar**-los-els.**  
> Anem**-nos-en.**  
> No vull dir**-los-en** res.  
> Confie tornar a portar**-vos-les.**

# 2. Orde de col·locació en la combinació de pronoms

Quan es combinen dos pronoms febles, es col·loca en primer lloc el que fa de complement indirecte:

> **Me la** va portar perquè la corregira.  
> **Li ho** va demanar amb insistència.  
> Ha dit que **te les** portarà prompte.  
> Agafa el carnet; de segur que **ens el** demanaran.

EXCEPCIONS: Si un d’estos pronoms és el reflexiu **se**, este ha d’ocupar el primer lloc: ***Se’m** va presentar de sobte. **Se li** entelaren els ulls.*   
Si es combinen els pronoms **me** i **te** amb el pronom **li**, este va darrere dels altres: *Poseu-**me-li** un barret, al xiquet, que fa massa sol.*
# Pronoms adverbials

* Els pronoms adverbials. Criteris generals
* El pronom *en* en sentit partitiu
* El pronom *en* com a substitut d’un complement del nom
* Altres funcions del pronom *en*
* El pronom *hi*
# Els relatius

* Pronoms i adverbis relatius
* Les oracions de relatiu
# Pronoms i adverbis relatius

* Formes i funcions
* El relatiu àton *que*
* El relatiu tònic *què*
* El relatiu tònic *qui*
* El relatiu compost *el qual* (i flexió)
* El relatiu adverbial *on*
* El relatiu adverbial *com*
* El relatiu adverbial *quan*
# Formes i funcions

Els pronoms i adverbis relatius poden exercir una doble funció: d’una banda, es comporten com a nexes introduint oracions subordinades de relatiu, i, d’una altra, realitzen una funció gramatical dins de l’oració subordinada i, en el cas de les oracions adjectives de relatiu, poden substituir un element que es troba en l’oració principal, el qual rep el nom d’**antecedent**.

El valencià disposa de tres pronoms relatius invariables (**que**, **què**, **qui**), un de variable (**el qual**, **la qual**, **els quals** i **les quals**) i tres relatius adverbials (**on**, **quan** i **com**).
# El relatiu tònic "què"

S’usa sempre precedit de preposició i fent referència a coses, i també a persones, en les oracions de relatiu adjectives (amb antecedent explícit) especificatives:

> Hem vist l’anunci **de què** parlàrem l’altre dia.
>
> Esta és la cafeteria **en què** ens vam trobar.
>
> La funcionària **amb què** vam parlar ens va solucionar el problema.

El relatiu **què** pot anar precedit de les preposicions *a*, *en*, *de*, *amb* i, menys habitualment, *per* o *sobre*. Amb la resta de preposicions o locucions prepositives, cal substituir-lo per *el qual* (i flexió). Vegeu també, sobre este aspecte, l’apartat El relatiu compost *el qual* (i flexió).
# El relatiu tònic "qui"

En les oracions de relatiu adjectives (amb antecedent exprés), s’usa per a fer referència a persones i sempre va precedit de preposició:

> Ha vingut l’amic **de qui** et parlava.
>
> La filla, **a qui** havia dedicat la cançó, va plorar d’alegria.
>
> No conec els amics **amb qui** te’n vas de viatge.
>
> El xiquet **per qui** preguntes se n’ha anat.
>
> Aquella directora, **amb qui** vam treballar tant, gestionava molt bé els terminis.

El relatiu **qui** pot anar precedit de les preposicions o locucions prepositives *a*, *en*, *de*, *amb*, *per*, *en contra de* i *a favor de*. Amb la resta de preposicions o locucions prepositives, cal substituir-lo per *el qual* (i flexió). Vegeu també, sobre este aspecte, l’apartat El relatiu compost *el qual* (i flexió).

És incorrecte usar **qui** com a subjecte, tant en les adjectives especificatives (tot i que s’usava amb este valor en la llengua antiga), on s’ha d’usar *que*, com en les explicatives, on cal *que* o *el qual* (i flexió).

> \* La xica **qui** acaba d’arribar és la meua germana. *(Correcte:* La xica **que** acaba d’arribar és la meua germana*.)*
>
> \* Va parlar amb la secretària, **qui** el va informar dels tràmits pertinents. *(Correcte:* Va parlar amb la secretària, **que** / **la qual** el va informar dels tràmits pertinents*.)*

En canvi, pot aparéixer, precedit de la preposició *a*, en funció de complement directe, sobretot quan pot haver-hi confusió amb la funció de subjecte:

> La xica **a qu**i estima Joan treballa en l’ajuntament. *(També:* La xica **a la qual** estima Joan treballa en l’ajuntament*.)*
>
> Ha arribat el president de l’associació, **a qui** va nomenar la nova junta directiva. *(També:* Ha arribat el president de l’associació, **al qual** va nomenar la nova junta directiva*.)*

En les oracions de relatiu substantives pot usar-se sol, també referint-se a persones. També pot anar precedit de l’article, d’un demostratiu no neutre o dels indefinits *tothom* o *qualsevol*, en concurrència amb *que*. Les formes **el qui**, **la qui**..., **aquell qui**, **aquella qui**..., **qualsevol qui**, **tothom qui**... corresponen als registres més formals i a l’ús més tradicional:

> **Qui** no vullga pols que no vaja a l’era.
>
> **El qui** ha fet això és un geni.
>
> **Tothom qui** va anar a la reunió s’ho va passar bé.
>
> **Aquells qui** ho faran millor obtindran el premi.
# El relatiu adverbial "on"

Exercix la funció de complement circumstancial de lloc. Pot aparéixer en oracions adjectives, amb antecedent propi, i aleshores pot ser equivalent a les formes *en què* o *en el qual*... (amb valor de situació), o bé *al qual*... (amb valor de direcció); si va precedit d’una preposició amb valor distint de situació, es pot substituir pel relatiu *el qual*...:

> Esta és la casa **on** vam passar el cap de setmana. *(=* Esta és la casa **en què** ... / ... **en la qual** ...*; però no* \*... **a què** vam passar ..., \*... **a la qual** vam passar ...*)*
>
> La muntanya **on** volem pujar és aquella. *(=* La muntanya **a la qual** volem pujar és aquella*; molt millor que \**... **a què** volem pujar ...*)*

No obstant això, quan el valor locatiu és metafòric, és preferible usar *en què* o *en el qual* (i flexió), en compte de **on**:

> Li va escriure una carta **en què** / **en la qual** li demanava relacions formals.

En canvi, no és possible esta substitució per un pronom relatiu quan l’antecedent és un adverbi:

> Pots anar **allà on** vulgues.

També pot aparéixer en oracions substantives, sense antecedent:

> Anirem **on** tu vulgues.
>
> Hem arribat fins **on** hem pogut.

Pot anar precedit de preposicions:

> En el poble **per on** vam passar no hi havia gasolinera. *(=* ... **pel qual** vam passar ...*; molt millor que* \*... **per què** vam passar ...*)*
>
> Vam pujar a la torre Eiffel, **des d’on** es contemplava una magnífica panoràmica de París. *(= ...* **des de la qual** es contemplava ...*; no és possible* \*... **des de què** es contemplava ...)
>
> La carretera **per on** vinguérem estava en males condicions.
>
> El pou **d’on** traiem l’aigua s’ha assecat.

A més, cal tindre en compte que el relatiu adverbial **on** pot anar també precedit de la preposició *a* per a indicar tant el lloc en què està emplaçat algú o alguna cosa com aquell al qual es dirigix:

> Esta és la casa **a on** vam passar el cap de setmana.
>
> Anirem **a on** tu vulgues.
>
> Passarem **per a on** indica el mapa.
>
> Es deixaren portar **cap a** on el vent se’ls enduia.
>
> Hem arribat **fins a on** hem pogut.
# El relatiu adverbial "com"

Té un valor modal. Pot usar-se sense antecedent, o amb antecedent en oracions explicatives:

> Fes-ho **com** pugues.
>
> Va casar-se sense el consentiment patern, **com** havia fet la seua germana.

En oracions especificatives, pot tindre com a antecedent el substantiu *manera* (i aleshores equival a *en què*, *en el qual*...):

> No m’agrada la manera **com** ens mira. *(=* No m'agrada la manera **en què** / **en la qual** ens mira*.)*

També pot tindre com a antecedent adverbis com *tal*, *talment*, *igual*, *semblantment* o *així*:

> Fes-ho **tal com** ho he fet jo.
>
> Parla **talment com** parlen els adults.
>
> Es comporta **igual com** es comportava son pare de xiquet.
>
> **Així com** es comportava son pare, ara es comporta ell.

Si el substantiu *manera* va introduït per una preposició, es pot suprimir este substantiu:

> Es nota **per com** camina. *(=* Es nota **per la manera com** / **en què** / **en la qual** camina*.)*
>
> Parlàvem **de com** vivien els avis. *(=* Parlàvem **de la manera com** / **en què** / **en la qual** vivien els avis*.)*
# El relatiu adverbial "quan"

Designa una circumstància temporal, i s’usa habitualment sense antecedent, introduint una oració:

> Acabaré el treball **quan** puga.
>
> **Quan** vam arribar, ja se n’havien anat.

Amb un antecedent explícit, pot aparéixer en oracions explicatives:

> A l’abril, **quan** el camp comença a florir, és més agradable eixir a passejar.
>
> Podràs veure la tele després, **quan** acabes els deures.

En canvi, en les oracions especificatives s’usen, en compte de **quan**, els pronoms relatius *que*, *en què* o *en el qual* (i flexió):

> Vine el dia **que** vulgues. *(O bé ―molt menys habitual en este cas―* ... el dia **en què** vulgues *o* ... el dia **en el qual** vulgues*; però no* \*...el dia **quan** vulgues*.)*
>
> La va conéixer en l’època **que** estudiava en la facultat. *(O bé* ... en l’època **en què** ... *o* ... en l’època **en la qual** ...*; però no* \*... en l’època **quan** ...*)*
>
> Ara **que** som jóvens, hem d’aprofitar totes les possibilitats que tenim. *(***Que** *és l’única forma possible en oracions especificatives amb un antecedent adverbial.)*

Quan l’antecedent va introduït per una preposició que no coincidix amb la que hauria de portar el relatiu, és preferible usar el pronom relatiu amb preposició en compte de suprimir-la:

> **Per al** mes **en què** ens trobem, fa encara molta calor. *(O bé* ... per al mes **en el qual** ens trobem ...*, millor que* \* ... per al mes **que** ens trobem ...*)*
# Les oracions de relatiu

* Concepte i tipus d’oracions de relatiu
* Oracions adjectives de relatiu especificatives (o restrictives)
* Oracions adjectives de relatiu explicatives (o no restrictives)
* Oracions substantives de relatiu
* Altres construccions de relatiu
# Concepte i tipus d’oracions de relatiu

S’anomenen **oracions de relatiu** aquelles oracions subordinades (és a dir, inserides dins d’una altra oració) introduïdes per un element gramatical (pronom o adverbi relatiu: *que*, *qui*, *què*, *el qual*, *on*, *com*, *quan*) que, al mateix temps que servix de nexe amb l’oració principal, realitza alguna funció gramatical (subjecte, complement directe, indirecte o circumstancial, complement del nom...) dins de l’oració que introduïx.

Segons la funció que realitza l’oració de relatiu dins de la principal, les oracions de relatiu es classifiquen en:

* **Oracions adjectives de relatiu**: són aquelles que fan la funció de complement d’un nom (o element nominal, com un pronom, o de vegades un adverbi) de l’oració principal, anomenat **antecedent**. Dins d’estes, podem distingir entre:
  + **Oracions adjectives de relatiu especificatives** (o **restrictives**): són les que restringixen l’abast referencial del nom que complementen. Per exemple: *Els comerciants **que se sentien perjudicats** protestaren*. (Antecedent: *comerciants*; els comercials que protestaren foren només els que se sentien perjudicats).
  + **Oracions adjectives de relatiu explicatives** (o **no restrictives**): són aquelles que no restringixen l’abast referencial del nom que complementen, sinó que afegixen una informació complementària. Per exemple: *Els comerciants, **que se sentien perjudicats**, protestaren*. (Antecedent: *comerciants*; els comerciants que protestaren foren tots els que es trobaven en el context indicat per la frase).
* **Oracions substantives de relatiu**: són aquelles que manquen d’antecedent, i per tant poden desenvolupar qualsevol de les funcions pròpies d’un substantiu. Per exemple: ***Els qui es van sentir perjudicats** protestaren*. (No hi ha cap antecedent explícit ni implícit: es parla de les persones perjudicades en general, dins del context de què es tracta.)
# Els interrogatius

# 1. Funció

La funció dels interrogatius és preguntar, directament o indirectament, sobre les persones o coses. També s’usen en frases admiratives o exclamatives.

# 2. El pronom *què*

El pronom interrogatiu neutre **què** és invariable. Pregunta per la identitat de les coses i equival a ‘quina cosa’:

> **Què** has fet ara?  
> A **què** es dedica?

# 3. El pronom *qui*

El pronom interrogatiu **qui** és invariable. Pregunta per la identitat de les persones i equival a ‘quina persona’ o ‘quines persones’:

> **Qui** t’ho ha regalat?  
> No sé **qui** ha portat això.

# 4. L’adjectiu *quin*

L’adjectiu **quin** presenta flexió morfemàtica. Així, per al masculí singular hi ha la forma **quin;** per al femení singular, **quina;** per al masculí plural, **quins,** i per al femení plural, **quines.** Amb el substantiu elidit, exercix una funció pronominal. Amb estos adjectius es pregunta per un element (o uns quants) d’un grup o nombre de persones o de coses:

> A **quin** amic has de telefonar?  
> **Quina** camisa busques?  
> De **quins** mitjans disposes per a fer la pel·lícula?  
> No li ha dit **quines** vol.

Estos adjectius també poden expressar admiració, enuig o censura:

> **Quin** gos més bonic!  
> **Quines** dones tan sabudes!  
> **Quina** cara més dura!  
> **Quines** arracades que portes, Emília!

# 5. El quantitatiu *quant*

El quantitatiu **quant** té flexió morfemàtica. Per al masculí singular hi ha la forma **quant;** per al femení singular, **quanta;** per al masculí plural, **quants,** i per al femení plural, **quantes.** Pot realitzar les funcions d’adjectiu o de pronom (i en este cas el substantiu s’elidix). Pregunta el nombre d’elements sobre els quals recau la interrogació:

> **Quant** de temps estaràs de vacacions?  
> **Quanta** aigua cap en el pitxer?  
> **Quants** llibres vols que et compre?  
> No sé **quantes** xiquetes han vingut.

Pot tindre també un ús absolut equivalent a ‘quin preu’:

> **Quant** val?  
> Per **quant** ho vas comprar?

REMARCA: Amb la forma de masculí singular **quant,** s’utilitza la preposició **de** com a nexe entre esta forma i el substantiu. També és possible l’ús d’esta preposició amb la resta de formes.

# 6. L’adverbi pronominal *on*

Amb **on** s’interroga sobre el lloc i equival a ‘a quin lloc’ o ‘en quin lloc’ (**on** o **a on**), ‘de quin lloc’ (**d’on**) i ‘per quin lloc’ (**per on**):

> **On** has posat el sucre?  
> **A on** vas ara?  
> **D’on** véns?  
> Els preguntaré **per on** vindran.

# 7. L’adverbi pronominal *quan*

Amb **quan** s’interroga sobre el moment en què ocorre una acció:

> **Quan** t’ha dit que vindrà?  
> Vull preguntar-te **quan** es va produir la batalla d’Almansa.

# 8. L’adverbi pronominal *com*

Amb **com** s’interroga sobre la manera en què s’executa una acció:

> **Com** penses arribar a temps?  
> No sé **com** ho faré.
# El verb

* Aspectes morfològics
* Ús de certs temps verbals
* Concordança temporal
* Infinitiu
* Gerundi
* Participi
* Perífrasis verbals
* Ús de la passiva
* *Ser* i *estar* en oracions copulatives
* Règims de determinats verbs
# Aspectes morfològics

El verb és la categoria gramatical, nucli del sintagma verbal, que expressa existència, estats, accions, processos o modificacions d’un subjecte o sintagma nominal.

En el verb poden distingir-se dos components: el **lexema**, que és la part invariable del verb que conté el significat, i les **desinències**, que n’és la part variable que indica la persona, el nombre, el temps, l’aspecte i el mode.

Partint d’esta distinció, els verbs es classifiquen en **regulars** i **irregulars.** Els verbs regulars són aquells que es conjuguen sense alteracions en el lexema o sense modificar les desinències de la conjugació a què pertanyen; i els irregulars, els que presenten alteracions en el lexema o es conjuguen modificant les desinències o la vocal temàtica de la conjugació a què pertanyen.

En valencià es distingixen tres conjugacions. La **primera** està composta pels verbs acabats en **-ar,** com ara *cantar, ballar* i *mirar*; esta conjugació només té dos verbs irregulars: *anar* i *estar*. La **segona** integra els verbs acabats en **-er** o **-re,** com ara *córrer, témer; batre, caure* i *ploure.* I la **tercera** està formada pels verbs acabats en **-ir,** com ara *servir, dormir, ferir* i *fregir.* En esta conjugació n’hi ha dos grups: els verbs anomenats **incoatius**, que prenen els increments -**eix,**-**ix**o -**isc** en les persones del singular i la tercera persona del plural dels presents d’indicatiu i de subjuntiu, i els anomenats **purs**, que es conjuguen sense afegir-hi este increment. En la segona i la tercera conjugació hi ha nombrosos verbs irregulars.

REMARCA: Formen part de la segona conjugació, tot i la seua terminació atípica, els verbs *dir* i *dur.*

D’altra banda, cal distingir entre els **temps simples** i els **temps compostos**. Els temps simples són aquells que estan formats per un sol element, com ara *cante, cantares*, i els temps compostos, els que estan constituïts per una forma simple del verb auxiliar i el participi del verb que es conjuga: *he cantat, hauria cantat.*

I encara hi ha els **temps perifràstics**, formats amb les formes **vaig**, **vas** (o **vares**), **va**, **vam** (o **vàrem**) com a preferibles i l’infinitiu del verb que es conjuga: *vaig cantar, vam saber*.

Per a més detalls sobre la morfologia verbal, consulteu [Criteris lingüístics de l’Administració de la Generalitat](http://www.salt.gva.es/documents/165514261/165514298/CRITERIS+LING%C3%9C%C3%8DSTICS+DE+L%E2%80%99ADMINISTRACI%C3%93%20DE+LA+GENERALITAT/), capítol 13.
# Ús de certs temps verbals

* Futur de probabilitat i valors relacionats
* Futur d’obligació
* Futur i condicional històric
* Condicional d’incertesa, probabilitat o concessió
# Futur de probabilitat i valors relacionats

El futur pot adquirir un valor de probabilitat, sorpresa o concessió. Per a expressar la probabilitat pura, la llengua disposa de la perífrasi *deure* + infinitiu, més general i que resulta més habitual en els registres formals:

> **Deuen ser** ja les quatre. *(Millor que:* **Seran** les quatre.*)*
>
> A estes hores, ja **deuen haver arribat**. *(Millor que:* ... ja **hauran arribat**.*)*
>
> La Xina **deu tindre** ja més de mil milions d’habitants. *(Millor que:* La Xina **tindrà** ja més de ...*)*

De manera semblant, amb valor concessiu pot ser substituït per *deure*/*poder* + infinitiu:

> **Deu ser** / **Pot ser** molt llest, però no ho demostra. *(Millor que:* **Serà** molt llest, però ...*)*

El futur pot tindre el valor de sorpresa o contrarietat:

> **Serà** atrevida, la xica!
>
> Però, et **negaràs** a fer-ho!

Igualment, pot adquirir un sentit retòric:

> Com **comprendràs**, no m’agrada gens ni mica el que fas.

El futur perfet es considera també plenament admissible quan té un valor de cortesia, amb l’objectiu d’atenuar una suposició, i pot usar-se alternant amb la perífrasi de probabilitat o amb el present amb un adverbi com *segurament*:

> Els lectors ja **s’hauran assabentat** del resultat de les negociacions, però vull incidir-hi per explorar les possibilitats que hi ha per a evitar la catàstrofe. *(O bé:* Els lectors ja **es deuen haver assabentat**... / **Segurament**, els lectors ja **s’han assabenta**t...*)*
# Futur d’obligació

Un dels valors normatius del futur és el d’obligació:

> **Honraràs** pare i mare. No **mataràs**. No **mentiràs**.
>
> **Assumiràs** la veu d’un poble.
>
> Ara **demanaràs** disculpes al teu germà i **fareu** les paus.

Per tant, el futur pot usar-se amb este valor també en textos legals, alternant amb el present o amb la perífrasi d’obligació:

> L’Estat **protegirà** / **ha de protegir** / **protegix** la llibertat i els drets de les persones i **garantirà** / **garantix** / **ha de garantir** l’accés de tothom als servicis essencials ajudant els més necessitats.

No obstant això, cal donar preferència al futur quan prevalga més el sentit temporal que el d’obligació, i evitar l’ús d’altres formes quan el sentit de futur siga evident:

> Es **constituirà** una comissió avaluadora, amb la finalitat de baremar les sol·licituds presentades, que **estarà composta** per les següents persones: *(Millor que:* **S’ha de constituir** una comissió avaluadora ... que **ha d’estar composta** ...*)*
>
> La llei **entrarà** (\* **ha d’entrar** / \* **haurà d’entrar** / \* **entra**) en vigor l’endemà de ser publicada.
# Futur i condicional històric

El futur (simple o perfet) i el condicional poden usar-se per a fer referència a fets passats posteriors a una situació o fet en què ens situem:

> El 1817 la Societat Filharmònica de Londres encarregà a Beethoven la composició d’una nova simfonia, però no **serà** / **seria** (= va ser) fins a 1824 que el compositor **haurà completat** (= va completar) la seua Novena simfonia.
>
> Jaume I va nàixer el 1208, i el 1238 **emprendrà** / **emprendria** la conquesta de València.

Sovint, el futur dona a l’oració un matís expressiu, ja que indica una relació més estreta amb el moment del passat a què fa referència, respecte del qual pot interpretar-se no únicament en sentit temporal, sinó com una conseqüència. Així mateix, el condicional remarca el valor de posterioritat i de vinculació amb l’oració precedent:

> Aquella primera obra li va aportar la possibilitat d’adquirir una bona experiència, i dos anys més tard **publicarà** / **publicaria** (= va publicar) la seua obra mestra.

En les oracions subordinades, quan el verb principal es troba en passat, és preferible prescindir del futur i usar en lloc seu el condicional, o bé el passat:

> Aquella primera obra li va aportar la possibilitat d’adquirir una bona experiència, que li **serviria** (= va servir / \*servirà) per a publicar dos anys més tard la seua obra mestra.

No obstant això, és inadequat l’ús del futur o del condicional quan substituïxen simplement el passat, sense cap matís ni relació amb una acció anterior:

> \* Jaume I **naixerà** / **naixeria** el 1208, i el 1238 **emprendrà** / **emprendria** la conquesta de València.
# Condicional d’incertesa, probabilitat o concessió

El condicional pot usar-se, sobretot en llenguatge periodístic o assagístic, per a atenuar la veracitat d’una informació no contrastada o que s’atribuïx a altres persones, és a dir, quan l’oració que conté el condicional pot dependre d’una condició, explícita o no, que seria introduïda per una locució com *segons diuen ...*, *segons algú suposa ...*:

> Segons fonts no contrastades, el president **planejaria** dissoldre les Corts i convocar eleccions abans de l’estiu.
>
> D’acord amb els plantejaments d’este autor, la ciència **seria** una via més per a adquirir coneixement, amb el mateix valor que la creença o la tradició.

Per contra, quan el context implica certesa, no és adequat l’ús del condicional:

> Segons les anàlisis realitzades, el pacient **presenta** una forta anèmia. *(I no:* \* ... el pacient **presentaria** ...*)*

En canvi, de manera paral·lela al que s’esdevé amb el futur, amb valors de probabilitat o de concessió és preferible usar, en els registres formals, les perífrasis *deure*/*poder* + infinitiu o altres construccions:

> **Devien ser** ja les quatre de la matinada quan va arribar.
>
> **Devia**/**Podia** ser molt intel·ligent, però es va comportar com un estúpid. *(O bé:* **Potser era** molt intel·ligent ...*)*
# Infinitiu

* L’infinitiu i les oracions subordinades substantives
* La construcció *en* / *al* + infinitiu
* Les preposicions *per* i *per a* davant d’infinitiu
* Canvi de preposicions davant d’infinitiu
* Construccions d’infinitiu amb verbs de percepció i causatius
* Altres particularitats sobre l’ús de l’infinitiu
# La construcció "en" / "al" + infinitiu

La preposició **en** s’usa davant d’una oració d’infintiu amb dos valors:

1. Un valor temporal, amb un significat pròxim al de l’adverbi *quan*:

**En** **avaluar** les sol·licituds, la comissió va trobar nombrosos defectes de forma [**Quan avaluà** les sol·licituds...]

En esta classe d’oracions també es pot utilitzar la contracció **al**.

En valencià, davant d’infinitiu i amb valor temporal, la normativa actual fa una distribució entre l’ús d’estes construccions, de manera que *en + infinitiu*té un valor d’anterioritat immediata respecte a l’acció principal, mentres que *al + infinitiu* indica simultaneïtat o espai de temps en el qual es desenvolupa l’acció principal:

**A l’avaluar** les sol·licituds, la comissió hi va trobar nombrosos defectes de forma. [= Mentres avaluava, en el procés d’avaluar...]  
**A l’eixir**, aneu amb compte amb els escalons. [= Mentres eixiu, aneu amb compte...]  
**En eixir**, tanqueu la porta. [= Eixiu, i després tanqueu la porta.]

2. Un valor causal, associat a l’expressió de l’anterioritat immediata, en què té un significat pròxim a les construccions *com que, atés que*seguides d’un verb en forma personal:

**En dir les veritats**, es perden les amistats. **En ser negre**, botifarra!

Per tant, este matís causal ha d’estar unit al valor d’anterioritat temporal. Si este valor temporal es troba absent, la construcció es considera incorrecta, i ha de ser substituïda per una construcció causal o per un gerundi:

\*La subvenció concedida no requerix notificació prèvia a la Comissió Europea per a ser autoritzada, **en** no complir els requisits de l’apartat 1 de l’article 107 del TFUE. [Correcte: La subvenció concedida no requerix notificació prèvia a la Comissió Europea per a ser autoritzada, perquè no complix els requisits de l’apartat 1 de l’article 107 del TFUE.]
# Les preposicions "per" i "per a" davant d’infinitiu

Encara que l’ús de les preposicions **per** i **per a** poden arribar a tindre matisos molt subtils, en termes pràctics, respecte a les qüestions concretes que susciten dubtes quan es parla o quan s’escriu, cal tindre en compte que la preposició **per**, en general,  
s’usa per a introduir complements que indiquen la **causa o el mòbil d’una acció, carències o faltes****d’alguna cosa o per a denotar accions futures que****estan pendents de realitzar-se**, tal com s’indica en la casuística següent:

**Per** voler dir-li-ho tan delicadament, l’altre no es va  
sentir al·ludit.  
L’han contractat **per** ser el millor en el seu camp.  
**Per** no crear mal ambient, optà per callar.  
El pitjor està **per** vindre.  
Queden algunes places **per** cobrir.

En canvi, la preposició **per a** es fa servir amb complements que indiquen **finalitat o destinació**, en contextos com els que s’indiquen a continuació:

T’estaven buscant **per a** preguntar-te alguna cosa.  
L’han contractada **per a** dirigir la investigació.  
He vingut tan prompte com he pogut **per a** intentar  
ajudar-te.  
Ens han demanat que fem propostes **per a** superar la crisi de producció en què ens trobem.  
**Per a** apagar el monitor, polse el botó situat en la part inferior dreta.  
És un requisit necessari **per a** optar a la plaça.  
Ha oblidat les pastilles **per a** dormir.  
No guanya prou diners **per a** pagar el lloguer.
# Altres particularitats sobre l’ús de l’infinitiu

L’infinitiu pot usar-se amb valor imperatiu, en un estil col·loquial, precedit de la preposició a:

> **A dormir**, que demà cal matinar.
>
> Ara, **a dinar**, i després, **a fer** la migdiada.

En canvi, no és correcte l’ús de l’infinitiu tot sol amb este valor imperatiu:

> \* **No fixar** cartells. *(Correcte:* **No fixeu** cartells*, o:***Prohibit fixar** cartells*.)*
>
> \* **Trencar** el vidre en cas d’incendi. *(Correcte:* **Trenqueu** el vidre en cas d’incendi*.)*

No és correcte tampoc l’ús de l’infinitiu en una oració principal en lloc d’una forma personal, que es fa de vegades en exposicions orals o escrites:

> \* Per a acabar, **recordar** que la nostra associació es troba al servici de la societat i que continuarem treballant per a millorar les condicions de vida de la població. *(Podria dir-se: ...* **recordem** que *... / ...* **cal recordar** que *...)*
# Gerundi

El gerundi és una de les formes verbals que més dubtes genera a l’hora d’usar-lo. Esta inseguretat provoca tant l’abús a l’hora d’emprar-lo com l’evitació del seu ús, i això fa que, de vegades, allà on caldria un gerundi plenament correcte, este siga substituït per estructures artificioses. El gerundi és un recurs útil de la llengua, que cal emprar de manera adequada.

Per això, descriurem en primer lloc les funcions del gerundi usat de manera correcta, i després exposarem alguns exemples d’ús del gerundi que es poden identificar com a incorrectes.

Amb un propòsit més didàctic que dogmàtic, no hem defugit els casos límit que es presenten sovint en la pràctica i hem intentat assignar-los a un apartat o a un altre, tenint en compte que la qualificació d’alguns exemples pot ser dubtosa o objecte de debat.

* Funcions del gerundi
* Usos incorrectes del gerundi
* La construcció *tot* + gerundi
# La construcció "tot" + gerundi

La construcció *tot* + gerundi subratlla la idea de simultaneïtat o la d’oposició. Equival, per tant, a una oració subordinada adverbial temporal o concessiva, i s’usa en construccions en què el gerundi sense *tot* seria també correcte:

> Llig el diari **tot** **esmorzant**. (= mentres esmorza. *També seria correcte:*Llig el diari esmorzant*.*)
>
> **Tot** **fent**-se el bo, es capaç de cometre les pitjors accions. (= Encara que es faça el bo ... *També seria correcte:*Fent-se el bo, es capaç de cometre les pitjors accions.)

Per tant, l’ús de *tot* no transforma el caràcter correcte o incorrecte d’un gerundi, ni convertix, doncs, un gerundi que seria incorrecte sense *tot* en correcte:

> \* Va caure **tot trencant**-se una cama. *(De posterioritat i consecutiu.)*
>
> \* Han aprovat un decret **tot fixant** les taxes de matrícula. *(Especificatiu.)*
>
> \* Han publicat la resolució sense firma, **tot generant** una enorme confusió. *(De posterioritat i consecutiu.)*
# Participi

* El participi en els temps compostos
* El participi com a complement del nom
# Perífrasis de gerundi

# *acabar* + gerundi

Indica la realització o la culminació d’una acció o estat com a conseqüència d’una situació prèvia:

> Després discutir durant quasi una hora, **acabaren donant**-li la raó.

Amb este valor, també s’usa *acabar per* + infinitiu.

# *anar* + gerundi

Té un valor progressiu, amb un matís de continuïtat:

> El xiquet **va progressant** d’acord amb el programa previst.
>
> A poc a poc, **va recuperant**-se la normalitat després de la crisi.

En canvi, no és correcta la construcció *vindre* + gerundi, que pot substituir-se, en alguns casos, per *estar* + gerundi, *anar* + gerundi, o bé pel mateix temps verbal sense gerundi:

> \* Ja fa dies que t’ho **vinc dient**, i no em fas cas. *(Correcte:* Ja fa temps que t’ho **dic** / que t’ho **estic dient** ...*)*
>
> \* A poc a poc, **ve observant**-se un millora en els indicadors. *(Correcte:* A poc a poc, **va observant**-se / s’**observa** ...*)*

# *continuar* + gerundi

Té un valor duratiu i indica el manteniment de l’acció o l’estat expressats pel verb principal, iniciats amb anterioritat al moment temporal assenyalat pel verb auxiliar:

> He **continuat treballant** tota la vesprada.
>
> Demà **continuarà lluint** el sol en les zones costaneres.

# *estar* + gerundi

S’usa quan es vol remarcar la idea de duració o de repetició:

> **Estic estudiant** tota la vesprada.
>
> **Estan telefonant** des del mateix número tot el dia.

Cal evitar usar esta perífrasi amb valor de present puntual quan manca esta idea de duració o de repetició. Cal reservar la perífrasi *estar* + gerundi per a remarcar el valor progressiu, per a accions o processos que es troben en curs de realització:

> ―Que fas? ―Ara mateix, **treballe**; però m’alegre molt de parlar amb tu. *(Valor neutre.)* / ―**Estic treballant**; no puc atendre’t. *(Ressalta la duració de l’acció.)*
>
> Quan em va telefonar, **treballava**; però em vaig alegrar molt de parlar amb tu. / Quan em vas telefonar, **estava estudiant**; per això no vaig poder atendre’t.

# *seguir* + gerundi

Té un valor duratiu i indica el manteniment de l’acció o l’estat expressats pel verb principal:

> He **seguit treballant** tota la vesprada.
>
> Demà **seguirà lluint** el sol en les zones costaneres.

Amb este valor, és més freqüent *continuar* + gerundi.
# Perífrasis de participi

# *deixar* + participi

Expressa el resultat d’una acció o situació:

> L’esdeveniment la **deixà esbalaïda**.
>
> He **deixat** el treball **acabat**.

# *quedar* (o *restar*) + participi

Té un significat d'inici, permanència o estabilitat en una situació:

> Les mesures decidides **queden prorrogades** una setmana més.
>
> Tota l’activitat de l’associació ha **quedat suspesa**.

# *tindre* + participi

Té un valor resultatiu d’una acció, amb una connotació llunyana de relació o possessió:

> Ja **tinc demanat** el llibre.
>
> **Tenim preparades** unes noves instruccions sobre normes de retolació.
# Ús de la passiva

* L’oració passiva
* Passiva perifràstica *vs.* passiva pronominal
* Passiva i complement agent
* Passiva pronominal *vs.* impersonal
* Passiva pronominal amb perífrasis verbals
# Passiva perifràstica vs. passiva pronominal

Hi ha dos tipus d’oració passiva: la passiva perifràstica, en què el verb adopta la forma *ser* + participi, i la passiva pronominal (o reflexa), formada amb el pronom reflexiu *es*:

> Passiva perifràstica: Este edifici **va ser construït** en el segle XIV.
>
> Passiva pronominal: Este edifici **es va construir** en el segle XIV.

La passiva pronominal no sempre equival a la passiva perifràstica; de vegades, la passiva pronominal marca el caràcter habitual o obligatori de l’acció:

> La paella **es prepara** amb arròs i pollastre. *(En este i en els exemples següents serien impossibles les passives perifràstiques:* \* La paella **és preparada** amb arròs i pollastre.*)*
>
> Les coses **es fan bé** o no **es fan**.
>
> Els noms **s'ordenen** per orde alfabètic.

Inversament, és necessària la passiva perifràstica (o una altra construcció), en compte de la passiva pronominal, quan hi ha un complement agent, o quan pot haver-hi confusió amb la construcció reflexiva, sobretot amb subjectes animats:

> \* La proposta de decret **es va presentar per la consellera**. *(Millor:* La proposta de decret **va ser presentada per la consellera**, o La proposta de decret **la va presentar la consellera***.)*
>
> \* **El director es va destituir** ahir. *(Millor:* **El director va ser destituït** ahir*.)*