gplsi/alia_gva_grammar huggingface dataset:
# decebre

És transitiu:

> El teu comportament **ha decebut molt la directora**. *(I no:* \* El teu comportament ha decebut molt **a** la directora*.)*
>
> El teu comportament **l’ha decebuda** molt. *(I no:* \* El teu comportament **li ha decebut** molt*.)*

Per tant, pot usar-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **La directora** s’ha sentit molt **decebuda** amb el teu comportament.
# deixar

En el sentit de ‘permetre, no impedir, no posar obstacles’, amb un infinitiu, si l’infinitiu no té un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu (la persona o cosa que realment realitza l’acció expressada per l’infinitiu) es construïx com a complement directe:

> **Ha deixat caure el llibre**. / **L’ha deixat caure**.
>
> No **deixen eixir les xiquetes** a jugar al pati. / No **les deixen eixir** a jugar al pati.

Si l’infinitiu compta amb un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu es construïx com a complement indirecte:

> Sempre **deixe usar el mòbil al meu germà**. / Sempre **li** **deixe usar el mòbil**.

Consulteu l’apartat Construccions d’infinitiu amb verbs de percepció i causatius.
# delegar

És transitiu en tots els casos. El complement directe pot ser el poder o la facultat delegada:

> El president **ha delegat les seues funcions** en la vicepresidenta primera.

En cas que la matèria delegada no figure en l’oració com a complement directe, el complement directe recau en la persona delegada:

> El president **ha delegat la vicepresidenta** per a resoldre el problema. *(I no:* \* El president ha delegat **en** la vicepresidenta primera per a resoldre el problema*.)*
# demanar

No és pronominal:

> Este lloc, **el demane** per a mi. *(I no:* \* Este lloc, **me’l demane** per a mi*.)*
# desagradar

A diferència de *disgustar*, *desagradar* és intransitiu, i es construïx amb complement indirecte:

> La teua manera de parlar **desagrada** molt **a Eugènia**.
>
> La teua manera de parlar **li desagrada** molt.

Respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.

Compareu amb disgustar.
# despertar

És transitiu o pronominal:

> Antoni **desperta** el seu fill a les set.
>
> Anit vaig dormir malament; **em vaig despertar** quatre vegades.
>
> La primavera **desperta passions** que estaven adormides.

Per tant, és incorrecte usar-lo com a intransitiu:

> \* **Desperta**, que ja és hora. *(Correcte:*Desperta**’t**, que ja és hora*.)*
>
> \* L’equip **ha despertat** en la segona part. *(Correcte:*L’equip **s’**ha despertat en la segona part*.)*
# destituir

És transitiu, i cal usar-lo en lloc de *cessar* amb el significat de ‘desposseir (una persona) d’un càrrec o d’una col·locació’:

> La presidenta **ha destituït el secretari** per incompetent. *(I no:* \* La presidenta **ha cessat el secretari** per incompetent*.)*
>
> El secretari **ha sigut destituït**.

Compareu amb cessar, dimitir.
# destorbar

És transitiu:

> Este soroll tan fort que fas **el** / **la destorba**. *(I no:* \* Este soroll tan fort que fas **li** destorba*.)*
# dimitir

Pot usar-se com a transitiu o com a intransitiu:

> La presidenta **ha dimitit**.
>
> La presidenta **ha dimitit el seu càrrec**.
>
> La presidenta **ha dimitit del seu càrrec**.

Compareu amb cessar, destituir.
# disgustar

A diferencia de *desagradar*, *disgustar* és transitiu o pronominal:

> Que no la inivitares a la festa **ha disgustat** molt **Eugènia**.
>
> **L’ha disgustada** molt.
>
> Eren amics des de feia anys, però **s’han disgustat** per una ximpleria.

Per tant, *disgustar* es pot usar com a participi en concordança amb un sustantiu o equivalent, que representa la persona disgustada:

> **Cèlia** està molt **disgustada** amb el seu nou treball.

Compareu amb desagradar.
# distraure

És transitiu o pronominal:

> **El** / **la distrau** qualsevol cosa que passe. *(I no:* \* **Li** distrau qualsevol cosa que passe*.)*
>
> Anselm **es distrau** fàcilment veient passar la gent.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Matilde**estava **distreta** amb el mòbil i no t’escoltava.

Pot usar-se també de manera absoluta, sense complement:

> Per a moltes persones, els llibres **distrauen** més que la televisió.
# divertir

Es transitiu o pronominal:

> Enric **divertix** molt **els seus amics** amb els seus acudits. *(I no:* \* Enric divertix molt **als** seus amics …*)*
>
> Tot el que li he contat **l’ha divertida** molt. *(I no:* \* Tot el que li he contat **li** ha divertit molt.*)*
>
> En la festa **ens hem divertit** com si fórem xiquets.

Per tant, pot usar-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Et** trobe massa **divertida** amb la nova situació.
# doldre

*Doldre* (o *doler*) és intransitiu, i regix complement indirecte, mentres que el subjecte indica allò que provoca malestar:

> **A Frederic li dol** no haver pres la decisió a temps.

Respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.

També pot construir-se com a pronominal, amb subjecte animat i complement introduït per *de*:

> **Felip es dol** de no haver pres la decisió a temps.
>
> **Les persones** que tenen mals hàbits de postura solen **doldre’s de** l’esquena.

Recordem que amb la primera construcció no s’usa en sentit de dolor físic, mentres que en la segona sí que és possible tant en el sentit de dolor físic com psicològic:

> \* Em dol **l’esquena**. *(Correcte:***Em fa mal** l’esquena*.)*
# dormir

És intransitiu:

> La xiqueta **dorm** molt bé.

Per tant, no pot usar-se com a participi concordant amb un substantiu o equivalent:

> \* No crideu, perquè **el iaio** està mig **dormit**. *(Correcte:*No crideu, perquè **el iaio** està mig **adormit***.)*
>
> \* L’han sancionat perquè **el** van trobar **dormit**. *(Correcte:*L’han sancionat perquè **el** van trobar **adormit***.)*

Compareu amb adormir.
# eixir

Normalment, és intransitiu:

> El sol ja **ha eixit**.
>
> Els xiquets **ixen** de l’escola a les cinc.
>
> Han entrat a la sala de reunions i no sabem quan n’**eixiran**.

En el sentit de ‘superar, algú, les dificultats que se li presenten’, va acompanyat pel pronom personal adverbial *en*:

> Ha tingut molts problemes laborals, però ja **n’ha eixit**.

Amb el significat d’‘anar-se’n, una persona o una cosa, fora del lloc tancat o circumscrit on havia d’estar, d’allà on s’havia ficat’, és pronominal, i normalment va també acompanyat del pronom *en*:

> L’aigua **se n’ha eixit** de la banyera.
# emocionar

És transitiu o pronominal:

> Les mostres d’estima dels alumnes **l’emocionaren** profundament. *(I no:* \* Les mostres d’estima dels alumnes **li** emocionaren profundament*.)*
>
> Sílvia **s’emociona** fàcilment veient pel·lícules.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **La soprano solista**, **emocionada**pels aplaudiments, va tornar a eixir a l’escena.
# encantar

És transitiu amb el significat d’‘exercir (sobre algú o alguna cosa) arts de màgia’, o ‘atraure irresistiblement, fascinar’.

> La bruixa **encantà el príncep** i el va convertir en gripau.
>
> Diuen que el **castell** està **encantat**.
>
> Armand **la va encantar** amb la seua xarramenta.

També pot usar-se de manera absoluta, sense complement:

> És una persona que **encanta** per la seua gràcia i simpatia.

Quan significa ‘quedar-se immòbil contemplant una cosa, distraure’s’; ‘entretindre’s excessivament, perdre temps’, o ‘descuidar-se, deixar de prestar l’atenció deguda’, és intransitiu:

> **S’encantava** observant els núvols.
>
> Si **t’encantes**, perdrem l’avió.
>
> **S’encanta** sovint, i comet errors increïbles.

En el sentit d’‘agradar molt’, és intransitiu, i regix complement indirecte animat:

> **A Sònia li encanten** les matemàtiques.

Respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.

Compareu també amb encisar.
# encisar

A diferència de *encantar*, és sempre transitiu:

> La bruixa va **encisar el príncep** i el va convertir en gripau.
>
> La seua presència **l’encisava**.

Compareu també amb encantar.
# enganyar

És transitiu o pronominal:

> No era conscient que el seu soci **l’enganyava**. *(I no:* \* ... que el seu soci **li** enganyava*.)*  
>
> **Es va enganyar** en un signe, i va haver de refer els càlculs.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Darius**va actuar **enganyat** en la valoració de les circumstàncies.
# engreixar

És transitiu o pronominal. Per tant, és incorrecte usar-lo com a intransitiu en el sentit d’‘adquirir greix’:

> Et veig massa prim; necessites **engreixar-te** un poc. *(I no:* \* … necessites **engreixar** un poc*.)*

No obstant això, pot usar-se de manera absoluta, sense complement, en el sentit de ‘fer que algú adquirisca greix’:

> Menjar aliments amb més calories de les necessàries **engreixa**.
# ensenyar

És transitiu. El complement directe pot ser la persona ensenyada o instruïda:

> Joaquim **ensenya els llauradors** de la contornada.

O bé pot ser la matèria o cosa ensenyada:

> Joaquim **ensenya música** a l’escola del poble.

Si la matèria ensenyada s’expressa amb un infinitiu, este va introduït per les preposicions *a*o *de*.

> Joaquim **ensenya a/de llegir** a l’escola del poble.

Quan convergixen l’ésser animat i la matèria, esta funciona com a complement directe (o infinitiu amb les preposicions indicades), i la persona, com a complement indirecte:

> Joaquim **ensenya música als llauradors** de la contornada.
>
> Joaquim **ensenya a/de llegir els llauradors** de la contornada.
>
> Els clàssics **ens ensenyen el camí**.
>
> Hermínia **li ensenyà la seua nova brusa**.

També pot aparéixer en construcció absoluta, sense cap complement argumental:

> Joaquim **ensenya** a l’escola del poble.
# entrenar

És transitiu o pronominal:

> Unai Emery **va entrenar el València** durant quatre temporades. *(I no:* \* Unai Emery va entrenar **en** el València ...*)*
>
> **Glòria s’entrena** tots els dies per a córrer la marató. *(I no:* \* Glòria **entrena** ...*)*
# entretindre

*Entretindre*és transitiu o pronominal:

> No **l’entretingues**, que demà té un examen.
>
> Maite **s’entreté** fàcilment tocant la guitarra.
>
> Eusebi té dificultats per a concentrar-se; **l’entreté** qualsevol cosa. *(I no:* \* ... **li** entreté qualsevol cosa*.)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Maurici**està **entretingut** amb els joguets.

Pot usar-se també de manera absoluta, sense complement:

> Per a moltes persones, els llibres **entretenen** més que la televisió.
# entusiasmar

És transitiu o pronominal:

> L’energia de Laura és capaç d’**entusiasmar els alumnes** per la matèria.
>
> Eugeni **s’entusiasma** fàcilment amb qualsevol novetat.
>
> Qualsevol novetat **l’entusiasma**. *(I no:* \* *...* **li entusiasma***.)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Els alumes**, **entusiasmats**per la matèria, han aconseguit un rendiment excel·lent.
# escaure

És intransitiu, no pronominal, amb els significats d’‘adequar-se o anar bé, el que fa una persona, amb la seua manera de ser, la seua posició social, la seua edat’, o bé ‘ser adequat a algú o alguna cosa, contribuir a la seua bellesa, un vestit, un adorn, un color’. Es construïx amb complement indirecte:

> Esta tasca no **escau a la seua categoria professional**.
>
> Esta corbata no **li escau**. És massa fosca.

Quan significa ‘trobar-se, algú, eventualment en un lloc’, o ‘succeir, una cosa, en una ocasió o en una data determinades’, és pronominal i ha de concordar amb el subjecte:

> Quan va començar tot, ella **s’esqueia** a casa dels seus pares.
>
> Les festes del poble **s’escauen**sempre a l’estiu.

Com a equivalent del castellà *en su caso*, cal fer la distinció entre la construcció intransitiva i la pronominal: quan equival a ‘si és procedent, si és necessari, si és convenient’, utilitzem la primera construcció, i cal traduir esta expressió per *si escau*, usat de manera absoluta sense complement:

> Els gastos no coberts per l’ajuda sol·licitada hauran de ser justificats, **si escau**, amb la documentació pertinent. *(Significa que caldrà justificar els gastos no coberts si la norma aplicable ho exigix. Podria ser substituït per*: Els gastos no coberts per l’ajuda sol·licitada hauran de ser justificats, **si és procedent** / **si pertoca**, amb la documentació pertinent*.)*
>
> Els gastos no coberts per l’ajuda sol·licitada, **si s’escauen**, hauran de ser justificats amb la documentació pertinent. *(Significa que caldrà justificar els gastos si estos es produïxen. Podria ser substituït per:*Els gastos no coberts per l’ajuda sol·licitada, **si n’hi ha** / **si estes es produïxen**, hauran de ser justificats amb la documentació pertinent*.)*
# esglaiar

Com *espantar*, és transitiu o pronominal:

> Una visió estranya **esglaià els exploradors**. (I no: \* Una visió estranya esglaià **als** exploradors.)
>
> A ell **l’esglaia** la foscor. *(I no:* \* A ell **li** esglaia la foscor*.)*
>
> El xiquet **es va esglaiar** a causa del soroll.

Per tant, pot usar-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **El xiquet**, **esglaiat** a causa del soroll, va cridat sobtadament.

Pot usar-se també de manera absoluta, sense cap complement requerit:

> Tot el que ha passat **esglaia** molt.

Compareu amb espantar.
# espantar

Com *esglaiar*, és transitiu o pronominal:

> Una visió estranya **espantà els exploradors**. *(I no:* \* Una visió estranya espantà **als** exploradors*.)*
>
> A ell **l’espanta** la foscor. *(I no:* \* A ell **li** espanta la foscor*.)*

> El cavall **es va espantar** a causa del soroll.

Per tant, pot usar-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **El cavall**, **espantat** a causa del soroll, es va aturar sobtadament.

Pot usar-se també de manera absoluta, sense cap complement requerit:

> Tot el que ha passat **espanta** molt.

Compareu amb esglaiar.
# esperar

Amb els significats habituals, incloent-hi el d’‘estar, alguna cosa, en perspectiva (per a algú)’, és transitiu o pronominal.

> **L’esperava** una bona sorpresa. *(I no:* \* **Li** esperava una bona sorpresa*.)*
>
> **Espera’t**, que ara baixe.
# estar

En el sentit de ‘mantindre’s, trobar-se en un estat, en una actitud’, és intransitiu, no pronominal:

> **Estigues tranquil**, que acabaré la feina abans de les vacances. *(I no:*\* Estigues**-te** tranquil ...*)*

Amb el significat de ‘viure en un lloc, habitar una casa’, pot usar-se com a intransitiu o com a pronominal:

> Sóc de València, però ara **estic** temporalment a Castelló.
>
> Des de fa dos mesos **m’estic** a casa dels meus oncles.

Davant de la preposició de + inf., és pronominal quan significa ‘abstindre’s, privar-se d’alguna cosa’:

> No puc **estar-me de dir-te** que estàs completament equivocat.

Vegeu també l’apartat *Ser* i *estar* en oracions copulatives.
# estranyar

En el sentit de ‘causar o sentir estranyesa’, és intransitiu, amb complement indirecte, o pronominal:

> A Lorena **li** **ha estranyat** molt que no assistires al seu aniversari.
>
> Lorena **s’ha estranyat** molt per la teua absència en la seua festa d’aniversari.

És transitiu quan significa ‘distanciar (alguna persona) d’un lloc o d’una companyia’, o bé ‘trobar estranya (alguna cosa) perquè és nova o per la falta de costum’:

> El rei **va estranyar Roderic** del país per la seua traïció.
>
> Quan dorm fora de casa, **estranye el coixí** i no dorm bé.
# esvarar

Pot usar-se com a intransitiu pur o com a pronominal.

> El pas és molt perillós pel gel, i és fàcil **esvarar**.
>
> **S’ha esvarat** i ha caigut un bac.

Compareu amb relliscar.
# excedir

En el sentit de ‘sobrepassar (el límit establit, previst o imposat), ser més gran, superior o avantatjat (que un altre o una altra cosa)’, és transitiu:

> La quantitat pagada **excedix els 10.000 euros**. *(I no:* \* La quantitat pagada excedix **de** 10.000 euros*.)*
>
> Això que em demanes **excedix les meues possibilitats**. *(I no:* \* Això que em demanes excedix **de** les meues possibilitats*.)*

Quan significa ‘fer alguna cosa en excés’, és pronominal:

> Manuel **s’ha excedit** en la beguda i no pot conduir.
# fascinar

És transitiu:

> La contemplació del cel estelat sempre **ha fascinat Anna**.
>
> La idea del viatge **l’ha fascinada**. *(I no:* \* La idea del viatge **li** ha fascinat*.)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Teresa**, **fascinada** per la idea del viatge, s’ha esforçat per fer tot el treball a temps.
# fastiguejar

A diferència de *molestar*, és transitiu:

> La mala educació **fastigueja Felip**.
>
> La teua actitud **el fastigueja**. *(I no:* \* La teua actitud **li** fastigueja*.)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Josep**està **fastiguejat** per tanta injustícia.

Compareu amb incomodar, molestar.
# felicitar

És transitiu:

> **El / La felicite pel seu discurs**. *(I no:* \* ... **Li** felicite ...*)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **La soprano solista va ser felicitada** efusivament pel director.
# fer

En el sentit d’‘obligar, ocasionar’, amb un infinitiu, si l’infinitiu no té un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu (la persona o cosa que realment realitza l’acció expressada per l’infinitiu) es construïx com a complement directe:

> Ha fet plorar **la xiqueta**. / **L’ha feta** plorar.

Si l’infinitiu compta amb un complement directe propi, el subjecte lògic de l’infinitiu es construïx com a complement indirecte:

> **Han fet** agranar la caserna **al soldat nou**. / **Li** **han fet** agranar la caserna.

Consulteu l’apartat Construccions d’infinitiu amb verbs de percepció i causatius.
# furtar

És transitiu, però, a diferència de *robar*, el verb *furtar* no admet com a complement directe la persona objecte del furt, sinó únicament la cosa furtada. La persona, si apareix, funciona sempre com a complement indirecte:

> Es dedicaven a **furtar taronges**.
>
> S’ha descuidat i **li han furtat la cartera**.
>
> \* S’ha descuidat i **l’han furtat**. *(Correcte:*S’ha descurat i **l’han robat***, o bé:*S’ha descuidat i **ha sigut objecte de furt***.)*

Compareu amb robar.
# horroritzar

És transitiu o pronominal:

> Helena **s’horroritza** de pensar el que podria haver passat.
>
> Qualsevol cosa desconeguda **l’horroritza**.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Jordi**, **horroritzat**per l’escena, va cridar la policia.
# imaginar

És transitiu amb els significats de ‘concebre o inventar (alguna cosa)’, o ‘formar la imatge mental (d’alguna cosa), representar-se (alguna cosa) en l’esperit’:

> Sebastià **imagina anècdotes** divertides que després aprofita en les seues novel·les.
>
> Els esquizofrènics **imaginen** veus i imatges irreals.

Però en el sentit de ‘formar-se noció d’una cosa sense base suficient, suposar’, és pronominal, tot i que requerix també un complement directe:

> No **ens imaginàvem** que la cosa fora tan greu.
>
> **T’imaginaves** que poguérem anar de vacances al Japó este estiu?
# impedir

És transitiu. El complement directe és la cosa impedida, mentres que l’ens al qual s’impedix ―normalment, una persona o entitat animada―, si s’expressa, es construïx com a complement indirecte:

> **Li** van **impedir parlar** perquè no era el seu torn.
>
> La densitat del fum **impedia l’evacuació** ràpida del recinte.
# importar

En el significat de ‘tindre, algú o alguna cosa, importància per a alguna persona’, és intransitiu, i regix un complement indirecte de persona:

> A ella no **li importa** que vingues.
>
> Les nostres decisions **importen a moltes persones**.

Respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.

Pot construir-se també de manera absoluta, sense complement:

> Les nostres decisions **importen**, i molt.
>
> No **importa**. Pots continuar.

El verb *importar* té altres accepcions en què es construïx com a transitiu:

> La nostra empresa **importa matèries primeres** de Portugal i exporta productes elaborats.
>
> Les factures presentades **importaven una quantitat** molt elevada.

Compareu amb concernir, incumbir, interessar.
# impressionar

És transitiu o pronominal:

> Cíntia **s’impressiona**de seguida en veure sang.
>
> Qualsevol cosa estranya **la impressiona**.
>
> La llum **ha impressionat la placa fotogràfica**.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Albert** ha quedat **impressionat**per la visió.
# impulsar

*Impulsar*, i el seu sinònim menys freqüent *impel·lir*, són transitius. El complement directe pot ser animat o inanimat:

> En la seua actuació només **l’impulsa** / **la impulsa** el desig de llibertat i de justícia. *(I no:* \* ... només **li** impulsa ...*)*
>
> La força d’empenyiment **impulsa el vaixell** cap amunt i li permet surar.
>
> Ara calen mesures per a **impulsar l’economia**.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Ella** ho ha fet **impulsada** per una bona causa.
# incitar

És transitiu, i el complement directe és la persona incitada:

> És necessari incitar **els jóvens** a ser responsables i conscients de la realitat que els envolta. *(I no:* \* És necessari incitar **als jóvens** a ser responsables*.)*
>
> \* És necessari **incitar**en els jóvens **la responsabilitat i la consciència**. *(És incorrecte perquè el complement directe no és personal. Correcte:* És necessari **fomentar**/ **impulsar**en els jóvens la responsabilitat i la consciència*,**o bé:*És necessari **impulsar****els jóvens a** la responsabilitat i la consciència*.**)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Alexandre** va actuar **impulsat** per la ira.
# incomodar

En el sentit de ‘causar incomoditat’, és transitiu:

> La presència de molta gent **incomoda les persones amb autisme**.
>
> La teua ausència **la va incomodar**. *(I no:* \* La teua ausència **li** va incomodar*.)*

Com a sinònim de *enfadar-se*, és pronominal:

> Núria **es va incomodar** perquè no anares a la seua festa.

Compareu amb fastiguejar, molestar.
# incumbir

A diferència de *concernir*, és intransitiu, i regix un complement indirecte que té com a referent una persona:

> Este assumpte no **incumbix a Glòria**. *(I no:* \* ... no incumbix **Glòria***.)*
>
> Este assumpte no **li incumbix**. *(I no:* \* ... no **la** incumbix*.)*

Compareu amb concernir, importar, interessar.
# indignar

És transitiu. El subjecte sol ser l’acte, l’actitud, etc., mentres que el complement directe és la persona indignada:

> La manca d’interés d’aquell professor **indignava els alumnes**. *(I no:* \* ... indignava **als** alumnes.*)*

També és pronominal:

> Tània **s’indigna** fàcilment davant de qualsevol injustícia.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **La senyora**, **indignada**, presentà una reclamació.
# informar

En el significat habitual, és transitiu, però el complement directe és sempre una persona:

> **Cal informar el detingut** sobre els seus drets.
>
> **Cal informar-lo** sobre els seus drets.

També pot usar-se com a pronominal:

> Abans de parlar, **informa’t** bé.

Per tant, amb el significat d’‘emetre un informe’, la matèria no pot ser complement directe, ni subjecte de passiva, ni pot concordar amb el participi:

> Els perits **han informat** favorablement **sobre el projecte**. *(O bé:* Els perits **han emés un informe favorable** **sobre el projecte***.)*
>
> \* **El projecte ha sigut informat** favorablement. *(Correcte:* **Sobre el projecte**, **s’ha informat** favorablement*.)*

*Informar* només admet un complement directe de cosa quan significa ‘dotar de forma (alguna cosa), ser-ne el principi formatiu’:

> Els principis que **informen la nostra actuació** són la justícia, la llibertat i l’equitat.

Compareu amb advertir, avisar, comunicar.
# inquietar

Com *preocupar*, és transitiu o pronominal:

> A ella **la inquietaven** les notícies que rebia cada dia. *(I no:* \* A ella **li** inquietaven les notícies ...*)*
>
> **S’inquieta** molt fàcilment per tot el que sent.

Compareu amb preocupar.
# instar

Amb el significat de ‘demanar amb insistència (a algú) que faça alguna cosa’, o ‘sol·licitar (a algú) que es complisca un precepte, una norma legal’, és transitiu, però el complement directe és la persona o institució instada, no la matèria per la qual s’insta; esta matèria s’introduïx per mitjà de les preposicions *a* o *per a*:

> Instem **el Govern** **a prendre** mesures contra la crisi / ... **perquè prenga** ... *(I no:* \* Instem **al** Govern que prenga ... *Podria ser correcte*Instem **el Govern** **que prenga** mesures contra la crisi*, si considerem que*... que prenga mesures contra la crisi *no és el complement directe, sinó el resultat de la caiguda de la preposició*a *davant de la conjunció*que*.)*
>
> La societat **insta les institucions a l’adopció** de mesures de seguretat. *(I no:* \* La societat insta **a** les institucions **l’adopció** de mesures de seguretat .*..)*

Compareu amb requerir.
# interessar

Amb lleugers matisos de significació, pot ser transitiu o intransitiu:

> Este negoci no **li interessa** gens.

Especialment, és transitiu en els sentits de ‘fer participar (una persona) en un negoci o en un assumpte propi’ o en el de ‘concernir’:

> Va aconseguir **interessar-la** en el projecte.
>
> La nostra proposta **interessa** especialment **els jóvens**.

Quan s’usa com a intransitiu, respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.

Compareu amb concernir, importar, incumbir.
# intrigar

En el sentit de ‘produir interés o curiositat intensa (en algú)’, és transitiu:

> L’estrany comportament dels seus veïns **l’intrigava** / **la intrigava**. *(I no:* \* L’estrany comportament dels seus veïns **li** intrigava.*)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Inés**, **intrigada** per l’estrany comportament dels seus veïns, va decidir investigar més atentament.
# invitar

*Invitar*, com el seu sinònim *convidar*, és transitiu. El complement directe és la persona invitada, mentres que la cosa o l’acció a què s’invita, si figuren en l’oració, s’expressen per mitjà d’un sintagma nominal o un infinitiu introduïts per la preposició *a*:

> Virgínia **va invitar el seu amic** **a sopar**. *(I no:* \* Virgínia va invitar **al** seu amic a sopar*.)*
>
> Pel seu comportament inadequat, **l’invitaren**/ **la invitaren a abandonar** la sala. *(I no:* \* ... **li**invitaren a abandonar la sala*.)*
>
> No **el** / **la** **van invitar****al casament**. *(I no:* \* No **li** van invitar al casament*.)*
>
> Sempre li agrada que **l’inviten**/ **la inviten**. *(I no:* \* Sempre li agrada que **li** inviten*.)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom, però el substantiu o subjecte de passiva sempre ha de ser personal:

> **Els seus cosins** no **foren invitats**al casament.

També pot usar-se de manera absoluta, sense complement directe:

> Es tracta d’un article que **invita** a la reflexió.

Compareu amb convidar.
# irritar

És transitiu o pronominal:

> A ell **l’irrita**que les coses no siguen com ell pensa que han de ser. *(I no:* \* A ell **li irrita**que les coses ...*)*
>
> La pols **irrita els ulls**.
>
> **Jeroni s’irrita**molt fàcilment amb qualsevol error.

Pot utilitzar-se també amb un pronom de datiu possessiu, que indica el posseïdor de l’element expressat pel complement directe:

> No podia anar a la piscina perquè el clor **li irritava les fosses nasals**.
# jaure

És intransitiu:

> Els xiquets **jeien** damunt de l’herba.

Equival a ‘estar assegut’:

> Els jóvens **jeien** a l’ombra. *(=*Els jóvens **estaven ajaguts** a l’ombra*.)*

Com que és intransitiu, no pot usar-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> \* Els jóvens **estaven jaguts** a l’ombra. *(Correcte:*Els jóvens **estaven ajaguts** a l’ombra*.)*

Compareu amb ajaure.
# marxar

No és pronominal, ni tan sols quan funciona com a sinònim de *anar-se’n*.

> He de preparar la maleta; demà **marxe** a l’estranger. *(I no:* \* ... demà **em marxe** ...*)*
# meravellar

És transitiu o pronominal:

> La bellesa del paisatge **la va meravellar**.
>
> El tribunal **es va meravellar** amb l’originalitat de la tesi.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Amèlia** va quedar **meravellada**per la bellesa del paisatge.
# molestar

En el sentit de ‘causar molèstia (a algú)’, amb matís agentiu (un agent, normalment animat, causa molèstia a algú, usualment de manera voluntària), és transitiu:

> No **molestes la teua germana**, que ha d’estudiar.
>
> No **la molestes**, que ha d’estudiar.
>
> La teua germana ha d’estudiar i no **se la pot molestar**.

En canvi, en el sentit de ‘ser una molèstia per a algú’, és intransitiu: l’entitat animada, representada per un complement indirecte, experimenta una molèstia causada per un ens inanimat o per una circumstància determinada:

> **A la teua germana li molesta** el soroll.
>
> **A la teua germana li molesta** que faces tant de soroll.

Compareu amb fastiguejar, incomodar.
# necessitar

És sempre transitiu:

> La professora **necessita tota la nostra col·laboració**. *(I no:* \* La professora necessita **de** tota la nostra col·laboració*.)*
# obeir

Amb el significat habitual, és transitiu:

> El soldat no **va obeir el general** perquè l’orde era il·legal.
>
> Els funcionaris han d’**obeir les lleis**.

És intransitiu quan significa ‘ocórrer, una cosa, en virtut d’una causa determinada’, i regix un complement introduït per *a*:

> L’aprovació d’este decret llei **obeïx** **a motius de necessitat i d’urgència**.
# obligar

És transitiu. A diferència de *permetre* i *prohibir*, el complement directe és la persona obligada, mentres que la cosa o l’acció a què s’obliga s’expressen per mitjà d’un sintagma nominal o un infinitiu introduïts per la preposició *a*:

> El jutge **va obligar el demandant a pagar** les costes del procés. *(I no:* \* El jutge va obligar **al** demandant a pagar les costes del procés*.)*
>
> Els guardians **obligaven els presoners a treballar** en condicions inhumanes. *(I no:* \* Els guardians obligaven**als** presoners a treballar en condicions inhumanes*.)*
>
> El jutge **va obligar l’empresa a la devolució** dels imports del transport.

També pot usar-se com a pronominal:

> El propietari **es va obligar** per contracte a millorar l’estat de l’edifici.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom, però el substantiu o subjecte de passiva sempre ha de ser personal:

> **Les parts** van quedar **obligades** a arribar a un acord.
>
> \* **Les tasques obligades** no poden eixir bé. *(*Correcte: **Les tasques que es fan de manera obligatòria** no poden eixir bé*.)*

Cal recordar, però, que l’adjectiu *obligat/ada* existix com a terme musical:

> Hem assajat una obra per a cor i **baix obligat**.

Compareu amb autoritzar, permetre, prohibir.
# obsequiar

A diferència de *regalar*, el complement directe de *obsequiar* és la persona, no la cosa:

> **Ha obsequiat el seu home** amb una tauleta nova. *(I no:* \* **Ha obsequiat al seu home** una tauleta nova*.)*
# obsessionar

És transitiu o pronominal:

> Els problemes de la família **l’obsessionaven** i no el deixaven dormir *(I no:* \* Els problemes de la família **li** obsessionaven ..*.)*
>
> **S’obsessionava** fàcilment per tota classe de temes estranys.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Lady Macbeth**estava obsessionada per la idea del poder.
# ofendre

És transitiu o pronominal:

> **L’ofén** que li diguen la veritat. *(I no:* \* **Li** ofén que li diguen la veritat*.)*
>
> **S’ha ofés** perquè li han dit la veritat.
>
> Les teues absurdes deduccions **ofenen el sentit comú**. *(I no:* \* ... ofenen **al** sentit comú*.)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Laura**es va sentir **ofesa** per la teua actitud.
# passar

No és pronominal quan significa ‘transcórrer, el temps’; ‘cessar, acabar-se’; ‘traslladar-se a un lloc’, o ‘estar durant (cert temps) en algun lloc, usar (un temps) d’alguna manera’:

> No sigues impacient, que un any **passa** molt ràpidament. *(I no:* \* ... que un any **es passa** ...*)*
>
> Espereu que li **passe** el mareig. *(I no:* \* Espereu que **se** li **passe** el mareig*.)*
>
> No cal que m’envieu el llibre; **passaré** jo per la llibreria a arreplegar-lo. *(I no:* \* ... **em passaré** jo ... *)*
>
> **Ha passat** tot el confinament estudiant física i matemàtiques. *(I no:* \* **S’ha passat** tot el confinament ...*)*

En canvi, amb el sentit de ‘viure o experimentar un estat determinat’, s’usa com a pronominal acompanyat pel pronom *ho*; tanmateix, s’usa també com a no pronominal com a expressió de comiat:

> Vine a la festa, que **ens ho passerem** molt bé.
>
> Me’n vaig; **passeu-ho** bé.

Quan s’usa com a intransitiu pronominal, normalment va acompenyat del pronom *en*:

> Torna cap arrere, que **te n’has** passat del lloc.
>
> L’arròs **se n’ha passat**.
>
> **Te’n vas passar**; vas ser molt desagradable amb ella.
>
> Està molt descontent de tots i **se n’ha passat** als liberals.
# perdonar

És transitiu en tots els casos. El complement directe (o subjecte de la passiva) pot ser la cosa perdonada:

> Ell li **perdonava tots els errors**.
>
> **Perdoneu les molèsties**.
>
> **Totes les faltes seran perdonades**.

Però quan la cosa perdonada no s’expressa, o s’expressa per un mitjà distint del complement directe, el complement directe és la persona perdonada.

> Ell sempre **la perdonava**.
>
> Ell sempre **la perdonava** de tots els errors.
# perdre

En el sentit usual, de ‘deixar de tindre (una cosa) a causa d’alguna contingència’, es construïx com a transitiu, amb la persona o cosa perduda com a complement directe:

> **He perdut les claus** del cotxe. *(I no:* \* **Se m’han perdut** les claus del cotxe*.)*
>
> No podem lamentar-nos sempre per les coses **que hem perdut**. *(I no:* \* ... que **se’ns han perdut***.)*

És pronominal en els sentits d’‘errar el camí’; ‘no acabar de situar-se en un assumpte o en una situació’; ‘arribar a la destrucció o a la ruïna moral’, o ‘desaparéixer, esvanir-se’:

> **Ens hem perdut** a causa de la boira.
>
> Fas tants circumloquis que **m’he perdut**.
>
> **Es va perdre** per culpa de la droga.
>
> L’avió **es va perdre** enmig de l’Atlàntic.

En el sentit de ‘no poder presenciar un esdeveniment’, és pronominal transitiu:

> Afanya’t o **ens perdrem el començament** de la pel·lícula.
# perjudicar

És transitiu, i el complement directe pot ser una persona o una cosa:

> La nova legislació **perjudica els jubilats**. *(I no:* \* La nova legislació perjudica **als** jubilats*.)*
>
> La distribució de tasques proposada **la perjudica** clarament. *(I no:* \* … **li** perjudica …*)*
>
> L’ús abusiu de plàstics **perjudica el medi ambient**. *(I no:* \* … perjudica **al** medi ambient.*)*
>
> Fumar tant li **perjudica la salut**. *(En esta oració,* la salut *és complement directe, mentres que* li *és complement indirecte o datiu possessiu.)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Els** **comerciants**, que se sentien **perjudicats**, protestaren.
# permetre

És transitiu, però, de manera similar a *prohibir* i a diferència de *obligar*, el complement directe és la cosa permesa o l’oració d’infinitiu que l’acompanya. La persona a qui es permet el que siga, si s’expressa, figura com a complement indirecte:

> El delagat del Govern **va permetre la manifestació**.
>
> No **li han permés eixir** al pati.
>
> No **li has de permetre tanta insolència**.

Pot construir-se també com a pronominal:

> **M’he permés escriure**-li una carta de protesta.

Compareu amb autoritzar, obligar, prohibir.
# plaure

És sinònim de *agradar,* i, com este, és intransitiu i es construïx amb complement indirecte:

> A ella no **li plau** que li diguen el que ha de fer.

Respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.

Compareu amb agradar, complaure.
# procedir

És intransitiu en totes les seues accepcions:

> El meu cognom **procedix** de Lleida.
>
> Cal **procedir** amb precaució per a obtindre els millors resultats.
>
> **Procedirem** a la votació de la moció.
>
> El treballadors **procediran** contra l'empresa presentant una demanda.

Però entre estes accepcions no es troba la de ‘ser procedent’:

> \* La revisió del reglament no **procedix** en este moment. *(Correcte:*La revisió del reglament no **és** **procedent** en este moment*.)*
# prohibir

És transitiu, però, de manera similar a *permetre* i a diferència de *obligar*, el complement directe és la cosa prohibida o l’oració d’infinitiu que l’acompanya. La persona a qui afecta la prohibició, si s’expressa, figura com a complement indirecte:

> El delagat del Govern **va prohibir la manifestació**.
>
> **Li han prohibit eixir** al pati.

Compareu amb autoritzar, obligar, permetre.
# pujar

Amb els significats d’‘anar de baix a dalt, d’un punt a un altre punt situat en un nivell més alt’, o d’‘augmentar l’efecte, d’alguna cosa’, pot usarse com a intransitiu o com a pronominal; en estr últim cas, va acompanyat per pronom *en*:

> **Puge** al terrat a prendre el sol. / **Me’n puge** al terrat a prendre el sol.
>
> La beguda li **ha pujat** al cap. / La beguda **se** li **n’ha pujat** al cap.

És transitiu amb els significats de ‘recórrer (un espai) pujant’; ‘portar (a algú o alguna cosa) de baix a dalt, d’un punt a un altre de situat en un nivell superior’, o ‘copiar programes o fitxers cap a un ordinador remot’:

> Sempre **puja l’escala** corrent.
>
> **Puga les maletes** al cotxe.
>
> **He pujat l’ordinador** al pis de dalt.
>
> **He pujat** al servidor **el treball acabat**.

Quan significa ‘passar a un nivell més alt, a un grau superior d’intensitat’; ‘arribar a un preu determinat’; ‘créixer en grau de dignitat o de poder, de categoria social o professional’, o ‘entrar en un vehicle’, és intransitiu:

> Diuen que **pujaran**les temperatures la setmana que ve.
>
> La borsa **ha pujat**molt les últimes setmanes.
>
> La temperatura d’un cos **pujarà** si el calfem.
>
> La factura **puja** a setanta euros.
>
> El teu cunyat **ha pujat** molt en el seu partit, i de segur que l’elegiran com a candidat.
>
> **Puja** al cotxe ràpidament.

Compareu amb abaixar apujar, baixar.
# quedar

En el sentit d’‘apoderar-se (d’una cosa), retindre-la’, és pronominal transitiu, i requerix un complement directe:

> El tresorer va fugir i **es va quedar tots els diners**. *(I no:* \* El tresorer va fugir i es va quedar **amb** tots els diners*.)*
>
> **Queda’t el canvi**. *(I no:* \* Queda’t **amb** el canvi*.)*

A diferència de *restar*, quan significa ‘no moure’s del lloc’, és pronominal:

> **Queda’t** ací mentres jo faig les compres.
>
> Maria **es quedarà** esta nit a casa; no té ganes d’eixir.

Compareu amb restar.
# recolzar

En el sentit de ‘descansar, una cosa, sobre un suport’, o ‘prendre com a base’, és intransitiu, no pronominal:

> La volta **recolza** sobre pilars molt sòlids. *(I no:* \* La volta **es** recolza sobre ... *)*
>
> Esta proposta **recolza** sobre una investigació exhaustiva. *(*I no: \* Esta proposta **es** recolza sobre ...*)*

Per tant, no és possible usar *recolzar*, en este sentit, en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu:

> \* Es tracta d’una **proposta recolzada** sobre una investigació exhaustiva. *(Correcte:*Es tracta d’una proposta **que recolza** sobre ...*)*

És transitiu quan significa ‘posar (una cosa) de manera que recolze o descanse sobre un suport’:

> Pots **recolzar el cap** sobre el meu muscle.

S’usa com a pronominal, amb un pronom que funciona com a complement directe, en el sentit de ‘sostindre’s en una posició inclinada fent descansar l’esquena o una altra part del cos sobre un suport’, o ‘tombar-se, gitar-se durant un espai no massa llarg, especialment de dia’:

> Estava marejada i **es va recolzar** en la paret.
>
> No havia dormit bé a la nit i **em vaig recolzar** una estona.

Observem que *recolzar* no té el valor de ‘donar suport a’:

> Fins i tot la presidenta **va donar suport** a la nostra proposta. *(I no:* \* Fins i tot la presidenta **va recolzar** la nostra proposta*.)*
# Recórrer

El verb **recórrer,** en la seua accepció jurídica d’‘interposar un recurs’, és sempre intransitiu:

> El fiscal ha declarat que **recorrerà** contra la sentència (*i no* “recorrerà la sentència”).

Per tant, és incorrecte també l’ús de la passiva o del participi passiu concordat amb un substantiu:

> Contra esta sentència es pot recórrer (*o “*Contra esta sentència es pot interposar recurs”, *i no* \* “Esta sentència pot ser recorreguda”).  
> Les sentències contra les quals s’ha recorregut encara no s’han resolt (*i no \* “*Les sentències recorregudes encara no s’han resolt”).
# referir

És transitiu en el sentit de ‘comunicar (alguna cosa) de paraula o per escrit, especialment el que n’està encarregat’:

> El jutge **ha referit** a les parts **el contingut** de la interlocutòria.

En este sentit, pot construir-se, per tant, en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o pronom:

> **Els fets referits** en la sentència han estat provats en el juí.

En canvi, amb els significats de ‘tindre, una cosa, relació amb una altra’, o ‘al·ludir a algú o alguna cosa’, és pronominal intransitiu, i es construïx amb un complement de règim introduït per la preposició *a*:

> La denominació de *complement de règim***es referix a l’estreta relació** entre este tipus de complements i el verb que els regix.
>
> No **em referia a la sentència**, sinó **a la interlocutòria prèvia**.
>
> Quan parlem dels gegants que van precedir Newton, **ens referim a Copèrnic, a Tycho Brahe, a Kepler i a Galileu**.

Per tant, és incorrecte, amb estos significats, usar el verb *referir* en passiva o com a participi complement d’un nom o un pronom. En especial, el participi *referit* no és sinònim de *mencionat* o *esmentat*.

> \* **Els científics referits** anteriorment van fer contribucions decisives a la revolució científica en el Renaixement. *(Correcte:*Els científics **a qui** / **als quals ens hem referit** anteriorment ...*, o bé:*Els científics mencionats/esmentats anteriorment ...*)*
# relliscar

A diferència de *esvarar*, no és pronominal:

> El pas és molt perillós pel gel, i és fàcil **relliscar**.
>
> **Ha relliscat**i ha caigut un bac.

Compareu amb esvarar.
# renegar

Amb el significat de ‘no reconéixer més com a propi’, pot usar-se com a transitiu (amb un complement directe) o com a intransitiu (amb un complement de règim introduït per la preposició *de*):

> Gertrudis **ha renegat tots els seus lligams** i se n’ha anat a viure al camp.
>
> Gertrudis **ha renegat de tots els seus lligams** i se n’ha anat a viure al camp.
# renunciar

En el sentit de ‘cedir algú per pròpia voluntat (allò que li pertany, a què té dret)’, pot construir-se com a transitiu (amb la cosa renunciada com a complement directe) o com a intransitiu (amb la cosa a què es renuncia com a complement de règim introduït per la preposició *a*):

> Es va descobrir que mentia i va haver de **renunciar el càrrec** / **al càrrec**,
>
> Alfons XIII no va trobar suport per a romandre en el tron i va haver de **renunciar-lo** / **renunciar-hi**.

Amb una lleugera diferència de matís, quan significa ‘abandonar una cosa definitivament, cessar de pretendre-la’, es preferix la construcció intransitiva:

> Les circumstàncies el van obligar a **renunciar als seus somnis**.
>
> Volia estudiar física, però **hi va renunciar** perquè era incompatible amb el treball.
# repercutir

Amb els significats de ‘causar, una cosa, un efecte en una altra’, o bé de ‘fer sentir, un colp o un xoc, el seu efecte de retruc en una cosa ulterior’, és intransitiu, i es construïx amb un complement de règim introduït per la preposició *en*:

> La manca de preparació física dels jugadors **repercutirà en l’abundància de lesions**.
>
> \* El propietari no pot **repercutir l’import de la contribució** en el preu del lloguer. *(És incorrecte perquè un verb intransitiu no pot tindre un complement directe. Correcte:*El propietari no pot **fer repercutir** l’import de la contribució en el preu del lloguer*. Esta segona construcció és correcta perquè ara*l’import de la contribució *és el subjecte lògic de*repercutir*, gramaticalment complement directe de* fer, *i este s’ha construït com a intransitiu; equival a*El propietari no pot fer **que l’import de la contribució repercutisca** en el preu del lloguer*.*

Per tant, amb este significat, no pot usar-se en passiva, ni com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> \* **L’import de la contibució repercutit** en la factura de manera incorrecta podrà ser reclamat. *(Correcte:***L’import** **que s’han fet repercutir** en la factura de manera incorrecta ...*Esta construcció és correcta perquè el relatiu*que*, que representa*l’import*, fa de subjecte de la passiva pronominal amb el verb*fer*.)*
# repugnar

És intransitiu, i es construïx amb complement indirecte:

> A Carme **li repugna** mentir.

Respecte a la possibilitat de duplicació del pronom de datiu, vegeu agradar.
# requerir

És transitiu i el complement directe tant pot ser la cosa requerida com la persona o institució requerides. Si el complement directe és allò que es requerix, la persona o institució funcionarà com a complement indirecte:

> **Requerim al Govern mesures** urgents contra la crisi /**que prenga** mesures urgents contra la crisi.
>
> L’Administració **ha requerit molts sol·licitants** perquè presenten informació addicional.
>
> Esta faena **requerix molta paciència**. *(I no:* \* Esta feina **requerix** **de** molta paciència*.)*

Compareu amb instar.
# resoldre

En el sentit de ‘prendre, una autoritat o un òrgan competent, una resolució’, és intransitiu. La matèria sobre la qual es pren la decisió s’expressa amb la preposició *sobre*:

> El director general **ha resolt sobre la convocatòria** d’ajudes. *(I no:* \* El director general **ha resolt la convocatòria** d’ajudes*.)*

També és possible usar, amb el mateix sentit, la locució *emetre una/la resolució*:

> El director general **ha emés la resolució sobre la convocatòria** d’ajudes.

En canvi, amb el significat de ‘prendre la determinació (de fer una cosa, de deixar-la de fer o de fer-la d’una manera diferent)’, és a dir, com a sinònim de *decidir*, és transitiu, i el complement directe és allò que s’ha decidit:

> El director general **ha resolt l’ajornament** de la convocatòria d’ajudes.

Observem la diferència entre la matèria sobre la qual es decidix (complement introduït per *sobre*) i la decisió presa (complement directe).

A més, *resoldre* té altres significats en què funciona com a transitiu o pronominal, i pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o pronom:

> Einstein **va resoldre els problemes** que plantejava la formulació de la relativitat general mitjançant el càlcul tensorial.
>
> Els nostres dubtes **s’han resolt** fàcilment.
>
> Si l’altra part no complix els seus compromisos, caldrà **resoldre el contracte**.
>
> Habitualment, l’acord de sèptima de dominant **es resol** en l’acord de tònica.
>
> Una vegada **resolta l’equació**, cal substituir la solució en l’expressió inicial.