# Significat i referent

Els noms comuns o les locucions comunes tenen un significat lexical definible, i per això es troben habitualment en els diccionaris o en els repertoris lèxics; és a dir, tenen trets semàntics inherents que es poden analitzar i especificar, i que els oposen a altres noms comuns o locucions nominals de la llengua formant una estructura, amb eventuals relacions de sinonímia, hiperonímia, hiponímia i antonímia:

> **ciutat**: "Aglomeració urbana, generalment gran i de població densa, on solen predominar les activitats industrials i de servicis". *(S’oposa, formant una estructura, a* poble, vila, llogaret...*, com a hipònims de* població*.)*  
> **orfeó**: "Societat o agrupació que es dedica al cant coral". *(S’oposa, formant una estructura, a* cor, cor de cambra, coral...*, com a hipònims de* conjunt vocal*, i, a un altre nivell, a* conjunt instrumental, orquestra, quartet de cordes*..., tots hipònims de* conjunt musical *o* grup musical*.)*  
> **propietat**: "Dret d’usar, fruir i disposar d’una cosa de manera exclusiva i absoluta sense més restriccions que les establides per la llei". *(S’oposa a* possessió, tinença, usdefruit...*)*

Els comptables poden tindre com a referent qualsevol dels elements del conjunt d’objectes o éssers que compartixen estos trets significatius:

> He comprat una nova **taula** per al meu **despatx**.  
> Has llegit algun **llibre** d’este autor?  
> Cada **comunitat autònoma** té el seu propi **estatut d’autonomia**.

En el cas dels noms comuns no comptables o els abstractes, el referent és la matèria, concepte o ens abstracte que correspon al significat lèxic del substantiu, també dins d’una estructura semàntica:

> L’**amor** és un dels sentiments que ens fa més humans; el seu contrari és l’**odi**.  
> La **fusta** és un tipus de substància que s’extrau dels arbres.  
> Indubtablement, la **democràcia** és una forma de govern preferible a la **dictadura**.

En canvi, els noms propis no tenen un significat lexical, un contingut semàntic definible en un diccionari, sinó que tenen un referent únic concret i determinat contextualment. És a dir, un nom propi no significa res, no s’oposa a altres noms pels seus trets semàntics, sinó que té una funció purament referencial: s’identifica amb un ens concret de la realitat extralingüística (existent o imaginari) i servix per a denominar-lo. L’oposició entre diversos noms propis manca de tota relació sistemàtica, i es caracteritza només per referir-se a elements diferents; cada nom propi s’aplica a un element de la realitat individualitzat i diferenciat en el context. L’existència d’un nom propi no depén de l’estructura de la llengua —concretament, de l’estructuració del lèxic—, sinó de la realitat extralingüística: de l’existència de l’ens, ésser (real o imaginari) o entitat que té com a denominació precisament el nom propi. Com a conseqüència, els noms propis no solen trobar-se en els diccionaris de la llengua ni en els repertoris lingüístics, siguen generals o d’especialitat, sinó en les enciclopèdies, amb "definicions" constituïdes no per trets lexicals, sinó per una sèrie d’enunciats fàctics sobre els respectius referents:

> **València**: "Ciutat situada a l’est de la península Ibèrica, capital de la Comunitat Valenciana; està situada a la vora del riu Túria, i té una població de vora 800.000 habitants. Fou fundada com a colònia romana el 138 aC..." *(No és una definició lèxica, sinó una sèrie d’enunciats fàctics que permeten identificar el referent de què es tracta. No s’oposa estructuralment a cap altre element de l’estructura lingüística, sinó que designa un ens individual, una ciutat concreta entre les diverses que existixen.)*  
> **Orfeó Valencià**: "L’Orfeó Valencià és una agrupació coral amateur mixta fundada a València el 1972. El seu director actual és Josep Lluís Valldecabres. Entre el seu repertori hi figuren... Ha interpretat, entre altres obres...".

Amb tot, la correspondència entre noms propis i objectes de la realitat extralingüística no és sempre biunívoca: un mateix ens de la realitat pot rebre dos noms propis diferents (p. ex. *República Francesa = França*, com a noms oficial i usual del mateix estat, o bé *Holanda = els Països Baixos*, com a noms alternatius del mateix estat, d’origen diferent), o canviar de denominació al llarg del temps (*Birmània = Myanmar; Constantinoble = Istanbul*). Igualment, un mateix nom propi (*Joan, Anna, Oxford...*) pot assignar-se a diversos individus o ciutats; *València* designa tant la ciutat com la província. També podem trobar formes alternatives de noms propis que constituïxen diverses possibilitats d’acurtament o abreviació dels noms propis sencers: *Regne Unit / Gran Bretanya* per *Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda del Nord...* Però en qualsevol d’estos casos, es dona el procés de denominació convencional característic del nom propi, i el referent es troba plenament determinat dins del context.

Els noms propis prototípics, com els topònims, antropònims o similars (*Alberic, França, Albert, Saturn...*), solen ser opacs: no podem deduir quin és el seu referent només per la seua forma o estructura. Per contra, hi ha molts noms propis, com *la Ribera Baixa, la Direcció General d’Esports...*, que descriuen de certa manera el referent, i són, per tant, transparents en un cert grau. Estos noms propis provenen generalment de designacions descriptives concretes o *descripcions definides*, que s’han fossilitzat i han passat a designar els ens que constituïxen el seu referent. Cal, però, distingir entre esta classe de noms propis, que constituïxen també denominacions convencionals, i les descripcions definides comunes que constituïxen denominacions correferents del tipus *el president del Govern, la dona* (o *l’home*) *de la meua vida, la meua filla gran...*, que tenen característiques formals, sintàctiques i lèxiques diferents.

Els noms propis tenen alguns punts en comú amb els pronoms personals o altres elements díctics, com ara la manca de significat lexical i, com veurem, la impossibilitat de portar especificadors i complements especificatius. Tanmateix, se’n diferencien pel caràcter fix del seu referent en cada context comunicatiu: tot i que els noms propis *Joan* i *Pere* poden aplicar-se a moltes persones diferents, el referent de cada un és fix en cada situació comunicativa, mentres que el referent d’un pronom personal com *tu* varia no sols en cada conversa, sinó també segons la persona que parla.