# El participi en els temps compostos

El participi servix per a formar els temps compostos dels verbs:

> Este matí he **anat** al metge.
>
> Aquella primavera havia **plogut** molt.
>
> Si hagueres **estudiat**, hauries aprovat.
>
> Encara no has **aprés** la lliçó.
>
> Ha **perdut** les claus.
>
> M’he **menjat** tres taronges.
>
> Lamente no haver **pogut** ajudar-te

Quan el complement directe (o el seu nucli) és substituït pels pronoms en acusatiu de tercera persona (*el*, *la*, *els*, *les*), és recomanable fer la concordança del participi amb el complement directe gramatical, sobretot en femení. La concordança també és possible quan el complement directe està representat pel pronom *en* en sentit partitiu, encara que, en este cas, és molt menys usada:

> La lliçó, encara no **l’**has **apresa.**
>
> Les claus, **les** ha **perdudes.**
>
> De taronges, me **n’**he menjades **tres.**

En les construccions amb un infinitiu dels verbs *veure, sentir, fer* o *deixar*, el participi concorda amb el subjecte lògic de l’infinitiu, substituït pels pronoms *el*, *la*, *els*, *les*, *en,* quan este s’interpreta com a complement directe del verb principal:

> Carlsen i Anand, **els** he **vists** jugar en el campionat del món d’escacs.
>
> Esta pianista, **l’**havia **sentida** tocar la *Balada núm. 1* de Chopin.
>
> La meua neboda, **l’**han **feta** estudiar a la força.
>
> Els xiquets, no **els** he **deixats** baixar al carrer.

En canvi, no hi ha concordança quan s’utilitzen els pronoms de datiu (*li*, *els*), ja que, en este cas, el sintagma substituït s’interpreta com a complement indirecte del verb principal. Esta possibilitat es produïx quan l’infinitiu ja té un complement directe propi, amb alternança amb la construcció amb acusatiu (*el*, *la*, *els*, *les*) en el cas dels verbs *veure* i *sentir*, i com a possibilitat única amb els verbs *fer* i *deixar*:

> A esta pianista, **li** havia **sentit** tocar la *Balada núm. 1* de Chopin. *(També és possible, com hem vist abans,* A esta pianista, **l’**havia **sentida** tocar la *Balada*...*)*
>
> A la meua neboda, **li** han **fet** estudiar la lliçó a la força. *(En este cas, no és usual la construcció amb acusatiu ―*\* La meua neboda, **l’**han **feta** estudiar la lliçó...*―, ja que es tracta del verb* fer, *i l’infinitiu ja té un complement directe:* la lliçó*.)*
>
> Als xiquets, no **els** he **deixat** menjar torró. *(El pronom* els *s’interpreta ací com a datiu, que substituïx el complement indirecte* als xiquets*. Tampoc no és usual ací la construcció amb acusatiu ―*\* Els xiquets, no **els** he **deixats** menjar torró*, ja que es tracta del verb* deixar, *i l’infinitiu ja té un complement directe:* torró*.)*

En general, no hi ha concordança quan els pronoms en acusatiu *(el, la, els, les, en)* no representen el complement directe del verb principal (subjecte lògic de l’infinitiu), sinó el complement directe de l’infinitiu:

> Esta sonata, ja **l’**havia **sentit** tocar abans. *(I no:* \* Esta sonata, ja **l’**havia **sentida** tocar abans*, ja que* esta sonata *és el complement directe de l’infinitiu* tocar: *algú havia tocat la sonata.)*

No obstant això, amb els verbs modals o amb contingut proper al modal, com *poder*, *gosar*, *haver de*, *deure*, *voler, saber*..., el participi concorda amb els pronoms d’acusatiu (*el*, *la*, *els*, *les*, *en*), encara que estos pronoms representen el complement directe de l’infinitiu:

> Esta cadira, no **l’**hem **poguda** vendre.
>
> Estes qüestions, encara no **les** ha **pogudes** resoldre ningú.

A diferència d’altres llengües, no es fa la concordança amb el relatiu complement directe:

> Les cadires **que** he **comprat** són molt còmodes. *(I no: \** Les cadires **que** he **comprades** són molt còmodes*.)*