gplsi/alia_gva_grammar huggingface dataset:
# Passiva i complement agent

En general, la passiva pronominal s’utilitza com a estratègia per a atorgar caràcter impersonal a una oració:

> En aquell temps, els palaus de la noblesa **es construïen** sobretot al centre de les ciutats.
>
> Els expedients **es tramiten** d’acord amb el reglament.

Per això, no és recomanable usar la passiva pronominal amb un complement agent explícit:

> \* El palau **es va construït per arquitectes competents**.
>
> \* Els expedients **es tramiten pels funcionaris dels servicis competents**.­­

En estos casos, cal substituir la passiva pronominal per una passiva perifràstica o per una altra construcció amb tematització de l’element que faria de subjecte en la passiva, és a dir, amb el desplaçament d’este per a destacar-lo com a matèria sobre la qual es parla:

> El palau **va ser construït per arquitectes competents**.
>
> Els expedients **els tramiten els funcionaris dels servicis competents**.­­

Amb tot, en certs tipus de llenguatge, com el periodístic, és possible trobar, en les passives pronominals, un complement amb la locució *per part de...*, que indica procedència o origen, més aviat que agent:

> Es van presentar algunes esmenes **per part del Grup Mixt**.

Són correctes, però, els complements introduïts amb *per* quan el dit complement no és l’agent de l’acció verbal, sinó un mer complement circumstancial de manera, mitjà, instrument, lloc, etc.

> El virus es va estendre ràpidament **pels freqüents intercanvis comercials**.
>
> Els ingressos que es generen **per les quotes dels socis** es dedicaran a renovar les instal·lacions.
>
> La cançó s’ha popularitzat **per la pel·lícula**.
>
> La teulada s’ha afonat **per la neu**.
>
> Este virus es trasmet **per l’aire**.

Igualment, són correctes les construccions en què *per* no regix un complement agent, sinó un complement de règim verbal, necessari per a especificar el significat semàntic del nucli verbal.

> Ell **s’interessa per la política.**
>
> La junta **es regirà pels seus estatuts**.
# Passiva pronominal vs. impersonal

En les construccions d’un verb transitiu amb el pronom *es*, és preferible fer la concordança, en singular o plural, amb el substantiu que l’acompanya, que s’interpreta, aleshores, com a subjecte d’una oració passiva pronominal:

> **La paella es fa** amb arròs com a ingredient principal.
>
> **S’han convocat catorze noves places** de professor de matemàtiques. *(Millor que:* \* **S’ha convocat catorze noves places** de professor de matemàtiques*.)*
>
> Ara ja no **es construïxen tants pisos** com abans. *(Millor que:*\* Ara ja no **es construïx tants pisos** com abans*.)*

La passiva pronominal és possible quan el subjecte és un sintagma nominal (o quan es troba elidit), però no és possible quan el subjecte és un pronom, ja que la construcció seria interpretada com a reflexiva:

> En este hospital **es tracten els malalts** amb els mètodes més moderns. / **Els malalts**, en este hospital **es tracten** amb els mètodes més moderns.

Però no és possible:

> \* En este hospital **ells** **es tracten** amb els mètodes més moderns.

En els casos en què puga haver-hi lloc a confusió entre la interpretació passiva i la reflexiva, sobretot amb subjectes animats, és preferible, en compte de la passiva pronominal, utilitzar la passiva perifràstica, el pronom *hom* (en registres molt formals) o altres construccions.

> (?) Al nostre país **els científics no es valoren** com en altres països. *(Millor:*Al nostre país **els científics no són valorats** com en altres països*, o:*Al nostre país **hom no valora els científics** com en altres països*.)*
>
> (?) **Es faculten els titulars de les direccions generals** perquè, en l’àmbit de les seues competències, adopten les mesures pertinents. *(Millor:***Els titulars de les direccions generals queden facultats** per a adoptar, en l’àmbit de les seues competències, les mesures pertinents*.)*
>
> (?) **S’obligaven** **aquells treballadors** a treballar moltes hores. *(Millor:* **Aquells treballadors eren obligats** a treballar moltes hores*, o* **Hom obligava els treballadors** a treballar moltes hores*.)*
>
> (?) **Els xiquets es vacunen** quan tenen sis mesos. *(Millor:* **Els xiquets són vacunats** quan tenen sis mesos*.)*
>
> (?) En aquell col·legi **s’eduquen els alumnes** en els valors humans. *(Millor:* En aquell col·legi **els alumnes són educats** en els valors humans*.)*
>
> (?) **S’ha identificat un dels possibles terroristes**. *(Millor:* **Un dels possibles terroristes ha sigut identificat***, o* **Han identificat un dels possibles terroristes***.)*

La construcció impersonal (sense concordança) és possible quan el complement directe és representat per un pronom acusatiu:

> En la nostra societat als científics no **se’ls valora** com caldria.
>
> Als xiquets **se’ls vacuna** quan tenen sis mesos.

Fora d’este cas particular, la construcció impersonal amb *es* només és usual amb verbs intransitius:

> A classe **es parla** massa.
>
> Ací **es treballa** molt a gust.
# Passiva pronominal amb perífrasis verbals

Pel que fa a la concordança en les passives pronominals, en el cas de les perífrasis verbals el verb auxiliar i el principal formen un conjunt: es fa la concordança amb el subjecte i el pronom pot posar-se davant del verb auxiliar o darrere del principal:

> **S’acaben de construir** dos hospitals nous. / **Acaben de construir-se** dos hospitals nous.
>
> Estos models ja **s’han deixat de fabricar**. / Estos models ja **han deixat de fabricar-se**.
>
> Estos aparells no **es poden fabricar** sense el material necessari. / Estos aparells no **poden fabricar-se** sense el material necessari.

També presenta el mateix comportament el verb *voler*:

> **Es volen construir** dos hospitals nous. / **Volen construir-se** dos hospitals nous.

Amb el verb *saber*, és possible fer la concordança o no fer-la, i és més usual col·locar el pronom davant del verb conjugat:

> Encara no **se saben resoldre tots estos problemes**. / Encara no **se sap resoldre tots estos problemes**.

En canvi, la concordança no es realitza quan no es tracta d’una perífrasi verbal (per a saber com es pot diferenciar una perífrasi verbal d’una construcció no perifràstica, consulteu l’apartat de Perífrasis verbals), sinó d’un verb que manté el seu valor sintàctic i semàntic propi. En este cas, el substantiu s’interpreta com a complement directe del verb en infinitiu, mentres que el subjecte del verb principal és el conjunt format pel verb en forma no personal i tots els seus complements. El pronom *es* va davant del verb que es conjuga:

> Actualment, **es preferix usar materials més pràctics**. / \* Actualment, **es preferixen usar materials més pràctics**. / \* Actualment, **preferixen usar-se materials més pràctics**.
# "Ser" i "estar" en oracions copulatives

* Per a expressar propietats permanents
* Per a expressar estats transitoris
* Per a indicar localització transitòria
* Per a indicar localització permanent
# Per a expressar propietats permanents

En oracions copulatives (o atributives) en què l’atribut expressa una propietat permanent del subjecte, s’usa el verb *ser* tant amb subjectes animats com inanimats i independentment de la categoria gramatical de l’atribut:

> Cristina **és metgessa**.
>
> Estos clients **són de Castelló**.
>
> Esta taula **era de fusta**.
>
> Els dies d’espera **van ser llargs i tristos**.

Amb subjectes animats, per a expressar l’estat civil o certes característiques vistes com a permanents (amb adjectius com *fadrí*, *solter*, *casat*, *jubilat*, *calb*, *cec*, *sord*, *coix*, *boig*, *viu*, *mort...*), s’ha usat tradicionalment el verb *ser*; però en la llengua actual s’ha estés en estos casos l’ús del verb *estar:*

> Júlia **és casada**, però la seua germana encara **és fadrina**.
>
> D’ací pocs mesos, jo ja **seré jubilat**.
>
> Malgrat que **era cega**, va acabar dos carreres universitàries amb notes excel·lents.
>
> D’ací a cent anys ja tots **serem calbs**.

El verb *ser* s’usa també en les oracions copulatives d’identificació, és a dir, aquelles en les quals, més que atribuir una propietat o estat al subjecte, s’establix una relació d’identitat entre dos sintagmes nominals:

> La professora **és** la mare de Lluís. (= La mare de Lluís **és** la professora.)
>
> Les matemàtiques i la física **són** la meua afició. (= La meua afició **són** les matemàtiques i la física.)
# Per a expressar estats transitoris

# 1) Subjectes animats

Amb subjectes animats, per a expressar estats transitoris s’usa, en general, el verb *estar*:

> No va poder acabar la prova perquè **estava molt nerviós**.
>
> Els xiquets **estan** ja **mig adormits**.
>
> Irene **està molt contenta** en el seu nou treball.

Igualment, s’usa *estar* amb adverbis i locucions preposicionals com *estar a punt de...*, *estar de vacances...*:

> Ha **estat a punt de guanyar el campionat**.
>
> La setmana pròxima el personal **estarà de vacances**.
>
> **Estic molt bé**; no et preocupes.
>
> **Estic de pas**; em quedaré tot el cap de setmana.

# 2) Subjectes inanimats

## 2.1) L’atribut és un adjectiu

En cas de subjectes inanimats, amb adjectius que expressen estats transitoris tradicionalment s’ha usat el verb *ser*. No obstant això, en la llengua actual s’ha estés en este cas l’ús del verb *estar*:

> La sala **era plena** d’espectadors. / La sala **estava plena** d’espectadors.
>
> La sopa **és salada**. / La sopa **està salada**.

Es tendix a usar preferentment *estar* quan l’estat expressat com un adjectiu es percep com a expressió d’una propietat contingent, transitòria, o com a resultat d’una acció, procés o canvi d’estat:

> L’habitació **estava molt bruta**.
>
> Hem encés la calefacció; per això, el despatx **està calent**.
>
> Esta roba **està banyada**; canvia-te-la.

## 2.2) L’atribut és un participi

Amb un participi com a atribut, la solució més habitual actualment és l’ús de *estar*, a fi d’evitar la confusió amb la construcció passiva:

> Les finestres **estaven obertes**.

## 2.3) L’atribut és un adverbi o sintagma preposicional

Amb un adverbi o sintagma preposicional, s’usa preferentment el verb *estar*:

> Estos exercicis **estan malament**.
>
> Este vestit ja no **està de moda**.
>
> **Estava en joc** el seu futur, i per això es va esforçar.
>
> Aconseguir-ho **està en les teues mans**.
>
> La gerra **està a punt** de caure.

En alguna construcció particular, hi ha certa vacil·lació entre *ser* i *estar*.

> L’arròs ja **està** / **és al punt**.
# Per a indicar localització transitòria

Per a indicar la localització transitòria, és a dir, la situació del subjecte, animat o inanimat, sense destacar el seu aspecte duratiu, la solució genuïna i preferible en els registres formals és l’ús del verb *ser*:

> El café **és damunt de la taula**.
>
> Si vols telefonar-me, **seré a casa**.

També s’usa el verb *ser* per a indicar situació en el temps:

> Emporta’t la jaqueta, que encara no **som a l’estiu**.

Amb valor presentacional, és a dir, per a introduir un element nou en el discurs, s’usa la construcció impersonal *haver-hi* tant amb subjectes indefinits com definits, animats o no animats; este ús és preferible a *estar* en registres formals:

> A la porta **hi ha una persona** que et busca.
>
> A la porta **hi ha la persona** que va vindre ahir a buscar-te.
>
> Posa’t **la camisa que hi ha** damunt del llit.
# Per a indicar localització permanent

Per a indicar localització permanent, o valor aspectual duratiu, s’usa el verb *estar*:

> Hui **estaré a casa tota la vesprada**.
>
> La Llotja de València **està a prop del barri del Carme**. *(En casos com este també és possible usar el verb* ser *si, en compte de remarcar el caràcter de permanència, es vol indicar la situació amb valor neutre, sense cap matís aspectual:* La Llotja de València **és a prop del barri del Carme***.)*

Amb este valor de permanència o duració, en alguns casos també són possibles altres solucions, com l’ús de *estar situat*, *trobar-se*, *haver-hi...*

> València **està** / **està situada** / **es troba a la vora** de la Mediterrània.
>
> Les ciutats que **estan** / **estan situades** / **hi ha a la vora** de la mar tenen un clima temperat.

S’usa també *estar* per a indicar situació en sentit figurat:

> Este partit **està** ara **en l’oposició**.
>
> L’important **està en el contingut**, no en la forma.
# abaixar

S’usa com a transitiu amb els sentits de ‘fer descendir (una cosa o una part del cos) a una posició més baixa o a un nivell més baix’; ‘dirigir cap avall (la vista, la mirada, el front...)’; ‘fer disminuir (alguna cosa) en intensitat, en quantitat o en valor’, o ‘fer disminuir l’alçària o la grossària (d’alguna cosa)’:

> **Abaixa la mà**, que ja t’he vist.
>
> No **abaixes** mai **el cap** davant dels poderosos.
>
> Els venedors **han abaixat els preus**.
>
> **Abaixeu la veu**, que els xiquets dormen.
>
> Esta medicina li **abaixarà la febre**.
>
> **Abaixa**’t **les mànegues de la camisa** abans d’entrar.
>
> **Hem abaixat l’ampit del mur** perquè els xiquets puguen veure el carrer.

És pronominal quan significa ‘inclinar el cap o el cos’, o ‘desafinar fent el to més baix del que pertoca’:

> Cal **abaixar-se** per a poder entrar, perquè la porta és molt xicoteta.
>
> Si no prestes atenció en l’afinació, **t’abaixaràs**.

Amb el significat d’‘humiliar’ o ‘humiliar-se’, pot ser transitiu o pronominal:

> Va ser indignant veure com **l’abaixava** davant de tothom.
>
> No **t’abaixes** mai davant dels poderosos.

Compareu amb apujar, baixar, pujar.
# abdicar

Pot usar-se com a verb intransitiu:

> El rei emèrit **abdicà** en el seu fill el 2014.

Quan es menciona allò a què es renuncia (el regnat, el poder, l'autoritat...) s'usa com a transitiu i la matèria abdicada figura com a complement directe:

> El rei emèrit **abdicà la corona** en el seu fill el 2014.

Però, quan allò que s'abandona definitivament és una creença, una opinió o alguna cosa que es posseïx, pot funcionar com a transitiu o intransitiu, indistintament:

A causa de la nova informació, ha hagut d'**abdicar les idees** que mantenia des de fa trenta anys.

A causa de la nova informació, ha hagut d'**abdicar de les idees** que mantenia des de fa trenta anys.
# acompanyar

Entre altres accepcions, té el significat d’‘adjuntar una cosa (a una altra, considerada principal)’.

> **Cal acompanyar la sol·licitud** amb el certificat d’Hisenda.

Com es veu, el complement directe de *acompanyar* és l’element principal, al qual s’adjunta l’element secundari. Mantenim en tota esta fitxa la convenció que la sol·licitud és l’element principal, i el certificat, el secundari.

Són correctes, per tant, les construccions en què este objecte principal figura com a complement directe o equivalents, per exemple, com a subjecte d’una oració passiva (perifràstica o pronominal) o concordant amb un participi passiu:

> **La sol·licitud pot acompanyar-se** (= **ser acompanyada**) pel / del / amb el certificat d’Hisenda. *(*La sol·licitud*, document principal, és subjecte de passiva.)*
>
> Cal enviar **la sol·licitud acompanyada** pel / del / amb el certificat d’Hisenda. *(*La sol·licitud*, document principal, concorda amb el participi passiu* acompanyada*,)*
>
> El certificat que **acompanya la sol·licitud** està emés per Hisenda. *(*La sol·licitud*, document principal, és complement directe de* acompanya*. Esta construcció, en què el document secundari fa de subjecte, no figura en els diccionaris, però pot considerar-se una extensió vàlida d’altres accepcions del mateix verb.)*

Per contra, no són correctes les construccions amb *acompanyar* en què el complement directe no és l’objecte principal, sinó el secundari. En molts d’estos casos, cal usar el verb *adjuntar*, amb el document principal com a complement de règim:

> \* **Cal acompanyar el certificat** a la sol·licitud. *(Cal dir:* **Cal adjuntar**el certificat **a la sol·licitud***.)*
>
> \* La sol·licitud ha d’**acompanyar el certificat** d’Hisenda. *(Cal dir:* **La sol·licitud** ha d’anar **acompanyada** del certificat d’Hisenda*, o bé:* **A la sol·licitud** **cal adjuntar** el certificat d’Hisenda*.)*
>
> \* Cal enviar la sol·licitud abans de deu dies; **podeu acompanyar**(-hi) **el certificat** d’Hisenda. *(Cal dir:* Cal enviar la sol·licitud abans de deu dies; podeu **acompanyar-la** del certificat d’Hisenda*, o bé:*Cal enviar la sol·licitud abans de deu dies; **podeu adjuntar-hi** el certificat d’Hisenda*.)*
>
> \* La documentació **que cal acompanyar** a la sol·licitud inclou un certificat d’Hisenda. *(És incorrecte perquè* que*, que representa* la documentació ―*document secundari*―*, funciona com a complement directe de* acompanyar,*mentres que* a la sol·licitud ―*document principal*― *funciona com a complement de règim. Cal dir:* La documentació que **ha d’acompanyar la sol·licitud**…*,*―*on* que *és el subjecte*, mentres que la sol·licitud *és complement directe*―  *o bé:* La documentació que **cal adjuntar a la sol·licitud**…*)*

Observem que, en tots els casos, les construccions correctes són les més naturals, mentres que les incorrectes sonen artificioses.

Compareu amb adjuntar.
# aconsellar

És transitiu. El complement directe pot ser tant la persona com la cosa aconsellada. Si la matèria del consell no figura expressa, el complement directe és la persona:

> A vosté **l’han aconsellat** / **l’han aconsellada** malament. *(I no:* \* A vosté **li** han aconsellat / **li** han aconsellada malament*.)*

Quan figura en l’oració l’objecte de consell, este és el complement directe, mentres que la persona, si hi figura, passa a ser el complement indirecte:

> Les autoritats sanitàries **aconsellen mantindre la distància social**.
>
> **Li vaig aconsellar que buscara** una altra ocupació.
>
> **T’aconselle este llibre**.
# acréixer

Pot ser transitiu o pronominal. Com a transitiu, significa ‘fer augmentar (alguna cosa) d’una manera gradual’:

> Amb molta dedicació, Lluïsa **va acreixent el seu coneixement**.

Com a pronominal, te el valor d’‘augmentar per graus’, i és equivalent a una de les accepcions de *créixer*:

> S’observa que la capacitat productiva del país **s’acreix**. *(=* S’observa que la capacitat productiva del país **creix***.)*

Compareu amb créixer.
# acusar

És transitiu:

> **L’acusaren** injustament d’haver robat l’ordinador. *(I no:* \* ... **Li** acusaren injustament ...*)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Va ser acusat** injustament, però el tribunal el va absoldre.
# adjuntar

És transitiu i significa ‘fer que (una persona o una cosa) estiga o vaja unida com a auxiliar o complementària a una altra’.

> **Cal adjuntar a la sol·licitud un certificat d’Hisenda**.

Observem que, a diferència del que s’esdevé amb *acompanyar*, verb amb el qual es confon sovint, el complement directe de *adjuntar* és l’objecte o document secundari, mentres que el principal fa de complement de règim amb la preposició *a*.

Tradicionalment, s’ha considerat poc genuïna la construcció en què no s’indica el document principal al qual adjuntem alguna cosa, sinó que conté un complement datiu de persona, construcció que no figura en el diccionari normatiu.

> \* **Vos adjuntem** la documentació sol·licitada.

Observem que, literalment, esta frase vol dir que "apeguem" al receptor la documentació per a enviar-lo, acompanyat de la documentació, a algun lloc indefinit. Per això, és preferible substituir esta construcció per altres de més adequades:

> **Vos trametem**/**enviem**, adjunta, la documentació sol·licitada.

Compareu amb acompanyar.
# admirar

És transitiu o pronominal. El complement directe pot ser tant la cosa o persona objecte d’admiració, com la persona que experimenta l’admiració:

> Sebastià **admira l’esforç** dels científics per comprendre la naturalesa.
>
> **L’admira** l’esforç dels científics per comprendre la naturalesa. *(I no:* \* **Li** admira l’esforç dels científics ...*)*
>
> **S’admira** de veure com ha progressat el coneixement de la natura gràcies a la ciència.
# adormir

Pot ser transitiu o pronominal. En la seua accepció fonamental, com a transitiu, significa ‘fer dormir (una persona o ésser animat)’:

> Espereu, que he d’**adormir el xiquet**.
>
> Llegir aquell llibre sempre **l’adormia**.

Com a pronominal, té el significat de ‘començar a dormir’

> Llegint aquell llibre, sempre **s’adormia**.

Per la seua qualitat de transitiu o pronominal, pot usar-se com a participi passiu concordant amb un substantiu o pronom:

> L’han sancionat perquè **el** van trobar **adormit**. *(S’ha adormit o l’han adormit.)*

Compareu amb dormir.
# advertir

És transitiu. En els sentits pròxims d’‘avisar’ o de ‘comunicar’, admet dos construccions: en la primera, la persona actua com a complement directe, i la matèria, com a complement de règim introduït per la preposició *de*:

> El secretari **va advertir la presidenta de les conseqüències** de la seua decisió.

En la segona construcció, el complement directe és la matèria, mentres que la persona actua com a complement indirecte:

> El secretari **va advertir a la presidenta les sancions** a què s’exposava per la seua decisió.

Els diccionaris fan una diferència de significat entre ambdós construccions. Per exemple, el *Diccionari normatiu valencià*, de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, aporta per a la primera la definició següent: "1. v. tr. Avisar (a algú) d’alguna cosa que li convé saber. *El vaig advertir del perill que corria*". Per a la segona: "2. v. tr. Fer saber (alguna cosa) a algú, dir-li-la. *Li vaig advertir el que podia passar*".

A més, el verb *advertir* admet dos accepcions més. Amb el significat d’‘adonar-se (d’alguna cosa), notar’, el complement directe és la matèria advertida:

> No vam ser capaços d’**advertir el perill** que corríem.

Quan significa ‘amonestar (una persona), aconsellar amb amenaça, per a corregir’, el complement directe és la persona advertida:

> El sotssecretari **ha advertit el funcionari** a causa de les irregularitats observades.

Compareu amb avisar, informar.
# afectar

És transitiu en les seues diverses accepcions, o bé pronominal amb un pronom reflexiu que fa de complement directe. El complement directe pot ser animat o inanimat.

> La notícia **ha afectat** molt **el meu pare**. *(I no:*\* La notícia ha afectat molt **al** meu pare*.)*
>
> **L’ha afectada** molt. *(I no:* \* **Li** ha afectat molt*.)*
>
> **Ens hem afectat** molt amb la desgràcia.
>
> La nova llei **afecta tots els sectors productius**. *(I* *no*: \* La nova llei afecta **a** tots els sectors productius*.)*
>
> La calor **afecta la capacitat reproductiva** del virus. *(I no:* \* La calor afecta **a** la capacitat reproductiva del virus*.)*

Per tant, *afectar* es pot usar en passiva o com a participi en concordança amb un sustantiu o equivalent, que representa la persona o cosa afectada:

> **Tots** hem sigut **afectats** pels canvis.
>
> **Els béns afectats** a l’activitat productiva han de ser declarats documentalment.
# agradar

En el sentit habitual, és intransitiu i regix un complement indirecte.

> **Li agrada** molt la música.
>
> Això que fas no **agrada a ningú**.

La duplicació del pronom és sempre necessària quan el complement indirecte encapçala l’oració:

> **A ell** / **Al teu pare li** agrada la música.

Quan el complement va darrere del verb i es tracta d’un pronom personal fort, la duplicació també és obligatòria:

> El que fas no **li** agrada gens **a ella**.

Tradicionalment, no s’admet la duplicació del complement indirecte (pleonasme) quan el complement posposat és un substantiu; no obstant això, com en altres casos en què el verb indica un esdeveniment o una circumstància psicològica, alguns autors i obres gramaticals han reivindicat la legitimitat, i fins i tot la necessitat, d’esta duplicació:

> El que fas no **li** agrada gens **a ta mare**.

Com en molt altres casos, pot usar-se de manera absoluta, és a dir, sense complement:

> Això que fas no **agrada**.

Compareu amb complaure, plaure.
# ajaure

Pot ser transitiu o pronominal:

> **Cal ajaure el malalt** damunt del llit.
>
> Es **van ajaure** a l’ombra del taronger?

Per la seua qualitat de transitiu o pronominal, pot usar-se com a participi passiu en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Els jóvens** es trobaven **ajaguts** a l’ombra del taronger.

Compareu amb jaure.
# ajudar

És transitiu:

> Pau **ajudava son pare** en les tasques del camp.

Pot construir-se amb un pronom reflexiu com a complement directe:

> Si no **t’ajudes tu mateix**, no t’ajudarà ningú.
>
> Va pujar al balcó **ajudant-se** d’una corda.

El complement directe pot no trobar-se exprés:

> Vos agrairem molt que **ajudeu** a acabar el treball.
# alegrar

És transitiu o pronominal:

> **L’alegrà** molt que vingueres. *(I no:* \* **Li** alegrà molt que vingueres.*)*
>
> **S’alegrà** molt de la teua vinguda.
>
> El sol i la llum de la Mediterrània **alegren el cor**.
# al·ludir

Com a intransitiu, significa ‘referir-se a una persona o a una cosa sense mencionar-la’. El complement s’introduïx per mitjà de la preposició *a* i pronominalitza per mitjà de *hi*:

> El testimoni **va al·ludir als fets** que el jurat ja coneixia.
>
> Les paraules **a què al·ludixes** les va pronunciar en el discurs d’inauguració.
>
> Ella coneixia el que havia passat, i **hi al·ludia** constantment.

Per tant, amb este significat no pot usar-se ni en una oració passiva ni com a participi concordant amb un substantiu o equivalent:

> \* **Els fets al·ludits** van ocórrer fa molt de temps. *(Correcte:*Els **fets a què has al·ludit** van ocórrer fa molt de temps*. Cal usar, en este cas, la persona o el temps que corresponga:* a què al·ludixes, a què al·ludix, a què s’ha al·ludit...)

Com a transitiu, significa ‘parlar dels fets o de les opinions (d’una persona) en un discurs o un escrit, especialment quan es fa d’una manera indirecta, sense mencionar-la expressament’. El complement directe és sempre, doncs, una persona.

> En les seues memòries **l’al·ludix** constantment.

En esta accepció, pot usar-se en passiva o com a participi complement d’un substantiu o equivalent, que expressa la persona al·ludida.

> Només **les persones al·ludides** tenen dret a rèplica. Vosté no **ha sigut al·ludida**; per tant, no té la paraula.
# amenaçar

És transitiu en tots els casos:

> Pel seu comportament antiesportiu, l’àrbitre **el va amenaçar** amb l’expulsió.
>
> **L’han amenaçat** de mort.
>
> La fam **amenaçava el país**.
>
> Els núvols **amenacen pluja**.

En àmbits formals, quan, a més del complement directe, el verb *amenaçar* regix un complement de règim introduït per *amb*, esta preposició se substituïx per *de* davant d’infinitiu i se suprimix davant de la conjunció *que*:

> L’àrbitre el va amenaçar **d’expulsar-lo**.
>
> L’àrbitre el va amenaçar que **l’expulsaria**.
# anar

És intransitiu:

> Demà **aniré** a sopar a casa de Lídia.
>
> No **he anat** mai a Granada. Pense **anar**-hi a l’estiu. Hi **aniré** amb avió.
>
> Este jersei li **va** molt bé.
>
> **Vas** massa de pressa. No puc seguir-te.

Quan s’usa com a pronominal, amb diversos matisos de significació, va sempre acompanyat del pronom adverbial *en*:

> **Ves-te’n**. No vull continuar discutint.
>
> **Me n’aniré** demà després de sopar.
>
> L’arròs està massa salat. **Se te n’ha anat** la mà.
>
> L’aigua del poal **se’n va** pel forat.

Pel que fa a les perífrasis possibles amb el verb *anar*, vegeu els apartats Perífrasis d’infinitiu i Perífrasis de gerundi.
# apassionar

És transitiu o pronominal:

> Enric és un xiquet molt curiós i la ciència **l’apassiona**. *(I no:* \* … la ciència **li** apassiona*.)*
>
> **S’apassiona** fàcilment amb qualsevol tema nou.
# aprimar

És transitiu o pronominal. Per tant, és incorrecte usar-lo com a intransitiu en el sentit de ‘tornar-se prim’:

> El metge li ha dit que necessitava **aprimar-se**. *(I no:* \* … que necessitava **aprimar***.)*

No obstant això, pot usar-se de manera absoluta, sense complement, en el sentit de ‘tornar prim’:

> Sens dubte, fer exercici i fer una dieta amb control mèdic **aprima**.
# apujar

Amb els sentits de ‘fer que (un preu, un sou...) siga més alt’; ‘fer ascendir (alguna cosa) a un nivell més alt’, o ‘fer que (una llum, un foguer, una estufa...) faça més claror, més flama, més calor’:

> Han dit que ens **apujaran el salari** si augmenten les vendes.
>
> **Apuja el volum**, que no se sent.
>
> Els venedors **han apujat els preus**.
>
> **Apuja’t les mànegues**, que fa calor.
>
> **Han apujat la calefacció** sense que ens n’adoràrem.

És reflexiu amb el significat de ‘desafinar fent el to més alt del que pertoca’:

> No forces tant la gola, que **t’apuges**.

Compareu amb abaixar, baixar, pujar.
# assaltar

És transitiu, fins i tot en sentit figurat i quan el complement directe és una persona:

> A cada pas **l’assaltaven** els dubtes. *(I no:* \* A cada pas **li** assaltaven els dubtes*.)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Nemesi**va fugir del lloc **assaltat** per la por.
# asseure

Pot ser transitiu o pronominal:

> **Cal asseure el malalt** a la cadira.
>
> Puc **asseure’m**?

Per la seua qualitat de transitiu o pronominal, pot usar-se com a participi passiu concordant amb un substantiu o pronom:

> Les dones es trobaven **assegudes** a la vora del foc*.*

Compareu amb seure.
# atraure

Es transitiu, o pronominal amb un pronom reflexiu o recíproc:

> Pau **atrau** molt **els qui l’envolten** per la seua simpatia. *(I no:* \* Pau atrau molt **als** qui l’envolten per la seua simpatia*.)*
>
> A ella **l’atrauen els misteris**. *(I no:* \* A ella **li** atrauen els misteris*.)*
>
> Dos cossos amb càrregues oposades **s’atrauen**.

Per tant, pot usar-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Ella** s’ha sentit **atreta** per la seua simpatia.

Pot usar-se també de manera absoluta, sense cap complement requerit:

> Pau **atrau** molt per la seua simpatia.
# autoritzar

Té un règim distint del d’altres verbs semànticament relacionats, com *obligar*, *permetre* o *prohibir*.

*Autoritzar* és transitiu, però el complement directe pot ser la persona autoritzada o bé la cosa que s’autoritza.

En el sentit de ‘revestir d’autoritat (una persona)’, el complement directe és la persona:

> El cap d’estat **ha autoritzat el nou ambaixador** de França.

Quan significa ‘donar dret o facultat (a algú) per a fer alguna cosa’, a diferència de *permetre* o *prohibir*, la persona és el complement directe, mentres que la matèria de l’autorització, si és un infinitiu o una oració, es construïx amb les preposicions *a* o *per a* (que pot unir-se amb la conjunció *que* en la forma *perquè*):

> El cap **l’ha autoritzada** **a teletreballar**. *(I* *no*: \* El cap **li** ha autoritzat a teletreballar*.)*
>
> Jo no **l’he autoritzat** **per a parlar** així / **perquè parle** així. *(I no:* \* Jo no **li**he autoritzat...*)*

I amb el significat de ‘donar dret a fer (alguna cosa), permetre-la’, el complement directe és el substantiu que expressa la cosa autoritzada:

> El governador no **va autoritzar** **la publicació del llibre**.

En el diccionari normatiu no està previst el cas en què, amb este últim significat, figure en l’oració tant la cosa autoritzada (substantiu) com la persona a qui s’autoritza, però podem suposar que la persona s’hi pot expressar com a complement indirecte o datiu d’interés:

> El governador no **li** **va autoritzar la publicació del llibre**.

Compareu amb obligar, permetre, prohibir.
# avergonyir

Es transitiu o pronominal:

> El tinent **va avergonyir els seus soldats** per seua conducta inadequada. *(I no:* \* El tinent va avergonyir **als** seus soldats per seua conducta inadequada*. Se sobreentén que la conducta inadequada és la del tinent, i que, per això, els soldats se n’avergonyiren.)*
>
> Els soldats **s’avergonyiren** de la conducta del tinent.

Per tant, pot usar-se en passiva com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **El tinent**, **avergonyit** de la seua conducta, va demanar disculpes als seus soldats.
# avisar

És transitiu, i el complement directe és la persona, tant amb el significat d’‘informar (una persona) d’alguna cosa perquè estiga advertit i obre en conseqüència’, com en el d’‘advertir, aconsellar’:

> El secretari **va avisar la presidenta** dels errors comesos. *(I no:* \* El secretari va avisar **a** la presidenta ...*)*
>
> El secretari **la va avisar** amb temps. *(I no:* \* El secretari **li va avisar** amb temps*.)*
>
> El sotssecretari **va avisar el funcionari** a conseqüència de les irregularitats advertides. *(I no:* \* El sotssecretari va avisar **al** funcionari ...*)*

Compareu amb advertir, informar.
# avorrir

És transitiu o pronominal:

> Tants afalacs ja **l’avorrien**. *(I no:* \* Tants afalacs ja **li** avorrien*.)*
>
> Els xiquets **s’avorrixen**fàcilment si no reben estímuls.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Paula**està ja **avorrida** de llegir este llibre.
# baixar

En el sentit d'‘anar de dalt a baix, d'un punt a un altre punt situat en un nivell més baix’, pot usarse com a intransitiu o com a pronominal; en este últim cas, va acompanyat pel pronom *en*:

> **Baixaré** en la parada següent / **Me'n baixaré** en la parada següent.
>
> **Baixe** a comprar el pà. / **Me'n baixe** a comprar el pa.

És transitiu amb els significats de ‘recórrer (un espai) baixant’; ‘portar (a algú o alguna cosa) de dalt a baix, d'un punt a un altre de situat en un nivell inferior’, o ‘copiar programes o fitxers, des d'un ordinador remot’:

> Sempre **baixa l'escala** corrent.
>
> **Baixa les maletes** del cotxe.
>
> **He baixat l'ordinador** al pis de baix.
>
> Des d'este servidor és possible **baixar pel·lícules** legalment.

Quan significa ‘passar a un nivell més baix, a un grau inferior d'intensitat’, és intransitiu:

> Diuen que els preus **baixaran** a causa de la crisi.
>
> La borsa **ha baixat** molt durant la crisi.
>
> La temperatura d'un cos no pot **baixar** fins al zero absolut.

Compareu amb abaixar apujar, pujar.
# calfar

En el sentit de ‘preparar-se, un esportista, per a practicar esport o per a una competició’, és pronominal:

> Abans de la prova, cal **calfar-se** bé. *(I no:* \* … cal **calfar** bé*.)*
# callar

No és pronominal:

> **Calla**, que no se sent el conferenciant. *(I no:* \* Calla**’t**, ...*)*
>
> Quan havia de parlar, **va callar**. *(I no:* \* ... **es** va callar.*)*

S’usa transitivament amb l’accepció de ‘deixar de manifestar (alguna cosa) concreta’.

> Hauria d’haver dit moltes coses, però **les va callar**.
# caminar

És intransitiu. Admet un complement sense preposició que indique el temps durant el qual s’ha caminat:

> Hem **caminat dos hores**. *(=*Hem caminat durant dos hores*.)*

Es tracta d’un complement circumstancial, i per tant no pot ser subjecte de passiva, concordar amb el participi ni ser representat pel relatiu *que* complement directe:

> \* Les quatre **hores caminades** / \* **que hem caminat** ens han fatigat molt. *(Correcte:*Les quatre hores **durant les quals hem caminat** ens han fatigat molt; *o millor:***El fet de caminar durant quatre hores** ens ha fatigat molt*.)*

Com a verb intransitiu, no admet un complement directe que indique la distància recorreguda:

> \* Hem caminat **vint quilòmetres**. *(Correcte:***Hem fet** / **recorregut** vint quilòmetres*.)*
>
> *\**Els vint **quilòmetres caminats** / \* **que hem caminat** ens han fatigat molt. *(Correcte:*Els vint quilòmetres que **hem fet** / **recorregut** ens han fatigat molt*; o millor:***El fet de fer** / **recórrer** vint quilòmetres ens ha fatigat molt*.)*
# cansar

És transitiu o pronominal:

> **El** / **La cansava** fer sempre el mateix treball. *(I no:* \* **Li** cansava fer sempre el mateix treball*.)*
>
> La xiqueta encara està dèbil; **es cansa** molt fàcilment.

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Fidel** està cansat i vol jubilar-se.
# caracteritzar

És transitiu o pronominal:

> No tothom és conscient de totes les virtuts que **el** / **la caracteritzen**. *(I no:* \* ... que **li** caracteritzen*.)*
>
> Esta planta **es caracteritza**, entre altres coses, per les seues propietats medicinals.

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> Es tracta d'una **planta caracteritzada**, entre altres coses, per les seues propietats medicinals.
>
> **El tenor fou caracteritzat** amb molta versemblança.
# carregar

En el sentit d’‘imputar (alguna cosa) a algú’, és transitiu. El complement directe és la cosa imputada, i la persona a la qual s’imputa (si s’expressa) és complement indirecte:

> La directora **va carregar les culpes al mestre**. *(I no:* \* La directora va carregar **amb** les culpes al mestre*.)*
>
> La directora **es va carregar les culpes** (a si mateixa). *(I no:* \* La directora va carregar **amb** les culpes*; ni tampoc:*\* La directora **es** va carregar **amb** les culpes*.)*
>
> La directora **va carregar totes les culpes**. *(I no:* \* La directora va carregar **amb** totes les culpes*.)*
# caure

No és pronominal:

> Ves en compte; no **caigues.** *(I* *no*: \* ... no **et caigues***.)*
>
> M’**ha caigut** el llapis a terra. *(I no:*\* **Se** m’**ha caigut**...*)*
>
> Al meu fill li **ha caigut** una dent. *(I no:*\* ... **se** li **ha caigut**...*)*
# Cessar

El verb **cessar** té un ús transitiu quan significa ‘posar fi a una cosa’:

> Fins que no **cesses** la teua actitud no pense parlar amb tu.  
> **Cessa** les teus exigències, ja n’estem farts.

Este verb té també un ús intransitiu i, en este cas, significa ‘parar, no continuar’:

> El vent no **ha cessat** de bufar en tota la nit.  
> El secretari general **ha cessat** en el càrrec per raons de salut.

Però no s’ha d’usar mai transitivament en el sentit de ‘separar algú d’un càrrec’. En estos casos, cal utilitzar els verbs *destituir, rellevar, revocar,* etc., o l’expressió *fer cessar:*

> **Han** **destituït** (*i no* “han cessat”) el director general.
# commoure

És transitiu o pronominal:

> La representació **va commoure** profundament **el públic**. *(I no:* \* ... va commoure profundament **al públic***.)*
>
> Les afliccions dels seus amics **el** / **la commouen**. *(I no:* \* Les afliccions dels seus amics **li** commouen*.)*

Per tant, pot construir-se com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Patrícia**, **commoguda** pel que havia vist, va decidir afiliar-se a l’associació.
# complaure

A diferencia de *agradar* i *plaure*, *complaure* és transitiu o pronominal:

> L’actuació **ha complagut la directora**. *(I no:* \* L’actuació ha complagut **a** la directora*.)*
>
> L’actuació **l’ha complaguda** molt. *(I no:* \* L’actuació **li** ha complagut molt*.)*
>
> El conseller **es complau** a invitar-vos a la inauguració.

Per tant, *complaure* es pot usar en passiva o com a participi en concordança amb un sustantiu o equivalent, que representa la persona o cosa complaguda:

> **La directora** s’ha sentit molt **complaguda** per l’actuació.

Compareu amb agradar, plaure.
# comunicar

En el sentit de ‘fer saber (alguna cosa) a algú’, o de ‘transmetre (alguna cosa)’, és transitiu. Però, a diferència de *informar*, el complement directe sempre és la cosa comunicada:

> Li **van comunicar la destitució** per telèfon.
>
> Ella sempre **comunica alegria** als seus amics.

No obstant això, com molts verbs transitius, pot usar-se de manera absoluta, sense complement:

> Tècnicament és molt bo, però no **comunica**.

A més, *comunicar* té altres accepcions com a pronominal i com a intransitiu:

> No he pogut **comunicar** amb ella des de fa dies.
>
> **Es comunicaven** diàriement per videoconferencia.

Compareu amb informar.
# concernir

A diferència de *importar* o *interessar*, *concernir* és sempre transitiu. El complement directe pot ser la persona o la cosa concernida:

> Els canvis **concernixen tots els treballadors** del servici.
>
> Les nostres decisions **concernixen el futur** de l'empresa.
>
> Pel que **concernix els canvis**, cal enfrontar-los amb esperança, però amb responsabilitat.

Compareu amb importar, incumbir, interessar.
# conéixer

Quan té un complement directe extern al subjecte, no s’usa com a pronominal:

> **Coneix el camí** perfectament; no pot perdre’s. *(I no:* \* **Es coneix** el camí ...*)*

Pot usar-se amb un pronom reflexiu o recíproc:

> És necessari **conéixer-se** a un mateix per a conéixer els altres.
>
> **Es coneixien** molt bé l’un a l’altre.
# considerar

És transitiu:

> Noemí només **el considerava** un bon amic. *(I no:* \* Noemí només **li** considerava com un bon amic*.)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> **Beethoven és considerat** com un dels músics més grans de la història.
# consolar

Es transitiu o pronominal:

> No **el** / **la consolava** res del que li déiem. *(I no:* \* No **li** consolava res del que li déiem*.)*
>
> Només amb el temps **es podrà consolar**.

Per tant, pot usar-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> Amb el que li hem dit (**ella** / **Marta** / **la professora**) se sent més **consolada**.
# consultar

És sempre transitiu. El complement directe pot ser la persona o l’entitat, el llibre, l’autor o la font consultats:

> Per a esta qüestió, hem de **consultar l’advocat**. *(I no:* \* ... cal consultar **amb** l’advocat*.)*
>
> Per a saber el règim d’un verb, cal **consultar el diccionari**. *(I no:* \* ... pots consultar-lo **en** el diccionari*.)*
>
> Era considerat un savi, i tots acudien a **consultar-lo**. *(I no:* \* ... tots acudien a consultar-**li***.)*

Els diccionaris també recullen la possibilitat que la cosa consultada siga el complement directe, en l’accepció ‘sotmetre (alguna cosa) a algú per a saber la seua opinió o per a obtindre informació’; però en este cas es requerix que hi haja una persona (‘... a algú ...’) a qui es consulte, que apareixerà com a complement indirecte:

> Per a saber si t’has de posar les gotes, pots **consultar-ho a l’especialista**.
>
> Era considerat un savi, i tots acudien a **consultar-li els dubtes**.
# contestar

És transitiu, i, de la mateixa manera que *respondre*, el complement directe pot expressar tant les paraules contestades com la cosa (pregunta, carta, missatge...) a què contestem:

> Pasqual va preguntar: “Vols que t’acompanye”; i ella **va contestar: “No cal”**.
>
> Pasqual va preguntar a Amèlia si volia que l’acompanyara, però ella li **va contestar que no calia**.
>
> Pasqual va preguntar a Amèlia si volia que l’acompanyara, però ella no va saber **què** **contestar**.
>
> Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi no li ha **contestat****res**.

Així mateix, és correcte construir el verb *contestar* amb l’expressió de la pregunta, la carta o el missatge contestats com a complement directe o com a complement indirecte; també és possible que allò a què responem figure com a subjecte de passiva o com a substantiu o equivalent que té com a complement el participi de *contestar:*

> Cal **contestar totes les preguntes**. / Cal **contestar a** totes les preguntes.
>
> Esta pregunta no **l’has contestada**. / **A** esta pregunta no **hi** **has contestat***.*
>
> Encara no he pogut **contestar** **tots els missatges***. /*Encara no he pogut **contestar a tots els missatges***.*
>
> Les preguntes no **contestades** no puntuen negativament*.*

Però, com en el cas de *respondre*, en el sentit habitual, el complement directe no pot ser una persona. Si esta s’expressa, s’ha de construir com a complement indirecte:

> Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi no **li** ha **contestat**res.
>
> Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi no **li** ha **contestat**.
>
> Carles li ho ha tornat a preguntar, però Jordi **li** ha **contestat**amb evasives.
>
> \* Carles va preguntar a Amèlia si volia que l’acompanyara, però ella **el va contestar** que no calia. *(Correcte:*... **li** va contestar ...*)*

També pot usar-se de manera absoluta, sense cap complement exprés:

> Algú telefona. **Contesteu**, per favor.

Quan *contestar* significa ‘oposar-se enèrgicament (a una autoritat, a un acte de govern, a una situació establida, a una ideologia)’, el complement directe pot ser tant la persona com la cosa o matèria contestada, i estes poden figurar com a subjecte de passiva o concordant amb el participi:

> Els veïns **han contestat la proposta** de privatització de l’Ajuntament.
>
> La **proposta** d’estatuts **ha sigut** molt **contestada** per la minoria del partit.
>
> Es tracta d’un **líder** molt **contestat** en les seues pròpies files.

 Compareu amb respondre.
# continuar

Quan s’expressa la cosa continuada, esta figura com a complement directe:

> Pots **continuar el treball**. *(I no:*\* Pots continuar **amb** el treball*.)*
# convéncer

És transitiu o pronominal:

> Dolors **ha convençut la seua germana** per a anar a la festa. *(I no:* \* Dolors ha convençut **a** la seua germana per a anar a la festa …*)*
>
> Res de tot això no **el convenç**. *(I no:* \* Res de tot això no **li** convenç*.)*
>
> No cal que insistisques; ell mateix **es convencerà**.

Per tant, pot usar-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom:

> No **et** trobe massa **convençuda** de les possibilitats d’èxit del negoci.
# convidar

*Convidar*, com el seu sinònim *invitar*, és transitiu. El complement directe és la persona convidada, mentres que la cosa o l’acció a què es convida, si figuren en l’oració, s’expressen per mitjà d’un sintagma nominal o un infinitiu introduïts per la preposició *a*:

> Virgínia **va convidar el seu amic** **a sopar**. *(I no:* \* Virgínia va convidar **al** seu amic a sopar*.)*
>
> Pel seu comportament inadequat, **el** / **la convidaren a abandonar** la sala. *(I no:* \* ... **li**convidaren a abandonar la sala*.)*
>
> No **el** / **la** **van convidar** **al casament**. *(I no:* \* No **li** van convidar al casament*.)*
>
> Sempre li agrada que **el** / **la conviden**. *(I no:* \* Sempre li agrada que **li** conviden*.)*

Per tant, pot construir-se en passiva o com a participi en concordança amb un substantiu o un pronom, però el substantiu o subjecte de passiva sempre ha de ser personal:

> **Els seus cosins** no **foren convidats** al casament.

També pot usar-se de manera absoluta, sense complement directe:

> Es tracta d’un article que **convida** a la reflexió.

Compareu amb invitar.
# convindre

És intransitiu en el sentit habitual, i si hi ha un complement, pren la forma de complement indirecte:

> Este treball no **li convé**.
>
> **Convé** que acabes el treball tan prompte com pugues.

També és intransitiu amb el significat d’‘estar d’acord’:

> Tots **convingueren** en la decisió que calia prendre:

En canvi, és transitiu en el sentit d’‘arribar (a un acord) sobre un punt o aspecte determinat’, i el complement directe és l’acord a què s’ha arribat:

> Tots **convingueren la declaració de pau**.
>
> Tots **convingueren** (de)**declarar la pau** / **que calia declarar la pau**.
# créixer

És intransitiu en tots els matisos del seu significat:

> El xiquet **ha crescut** molt.
>
> Els arbres **creixen** frondosos.
>
> La població de la vila **va créixer** molt durant el segle passat.

En el sentit d’‘augmentar gradualment’, és equivalent a *acréixer* usat com a pronominal:

> S’observa que la capacitat productiva del país **creix**. *(= ...* s’acreix*.)*

Compareu amb acréixer.
# cridar

Amb els significats de ‘demanar (alguna persona) que vinga’, o ‘pronunciar el nom (d’alguna persona) perquè vinga’, és transitiu, i el complement directe expressa la persona cridada:

> He vist Susanna jugant al carrer i **l’he cridada** perquè vinguera a sopar.
>
> El xiquet està malalt; **cal cridar el metge**.

Col·loquialment, *cridar* pot usar-se, com a intransitiu, amb el sentit de *telefonar*:

> **He cridat a ta mare** perquè vinga a dinar el diumenge.
>
> On és Jaume? Digueu-li que **li criden**.

Per contra, en registres formals és preferible usar-lo com a transitiu també en esta accepció, mencionant o no la paraula *telèfon*, o bé usar el verb *telefonar*:

> He cridat **ta mare** perquè vinga a dinar el diumenge. *(O bé:***He telefonat a** ta mare perquè vinga a dinar el diumenge*.)*
>
> On és Jaume? Digueu-li que **el criden**. / Digueu-li que **el criden al telèfon**. *(O bé:* Digueu-li que **li telefonen***.)*

Compareu amb telefonar.